You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
28 DE MAIG - 3 DE JUNY DE 2022<br />
No faces de la teua ignorància un argument<br />
Joan Fuster<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
DELS PAÏSOS CATALANS<br />
PER A DESCOBRIR AQUEST ESTIU
2<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
PORTADA<br />
ENTREVISTES<br />
SUMARI<br />
28 DE MAIG - 3 DE JUNY DE 2022<br />
<strong>18</strong> <strong>cims</strong> <strong>dels</strong> <strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong> per a descobrir aquest estiu<br />
Per Josep Rexach Fumanya.<br />
Marcel Vivet i Adrià Catasús: “No hi ha sancions per als policies<br />
que menteixen obertament”<br />
Per Arnau Lleonart Fernàndez.<br />
Ferran Utzet : “Si som capaços de canviar el que vol dir ser català,<br />
tot canviarà”<br />
Per Anna Zaera.<br />
Jaume Sastre: “Hem derrotat Pedro J. a casa seva, per això<br />
no em posaré cap medalla”<br />
Per Esperança Camps Barber.<br />
Ramon Llena: “Aquell dia que vaig obrir La Razón vaig saber que<br />
tenia una diana”<br />
Per Josep Rexach Fumanya.<br />
REPORTATGES<br />
Solar flotant, la renovable que pot produir la meitat de l’electricitat<br />
mundial<br />
Per Marc Belzunces.<br />
Els maçons: reservats, discrets i exposats al Palau Robert<br />
Per Joan Josep Isern.<br />
Gonzalo Boye, vint anys de dignitat i un segle d’exili<br />
Per Andreu Barnils.<br />
ANÀLISI<br />
Els quatre paranys de les instruccions que Gonzàlez-Cambray<br />
ha enviat als centres<br />
Per Ot Bou Costa.<br />
Ja n’hi ha prou!<br />
Per Jordi Goula.<br />
El retorn del dèficit fiscal i la impotència espanyola<br />
Per Ot Bou Costa.<br />
De Zaragoza a Susanna Griso: així fou el gran muntatge contra Tamara<br />
Carrasco que s’ha esmicolat<br />
Redacció.<br />
OPINIÓ<br />
I qui rescabalarà Tamara d’aquest infern de quatre anys?<br />
Editorial de Vicent Partal.<br />
Aragonès i el principi de realitat<br />
Mail Obert d’Andreu Barnils.<br />
A relaxing cup of café con leche<br />
Mail Obert de Carme Junyent.<br />
Cony vermell<br />
Mail Obert de Martí Estruch Axmacher.<br />
La taula de diàleg del PSOE… amb el PP<br />
Mail Obert de Núria Cadenes.
3<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
<strong>18</strong> <strong>cims</strong><br />
<strong>dels</strong> <strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong> per a descobrir<br />
aquest estiu<br />
El sostre del país és farcit de <strong>cims</strong> de tota<br />
mena, d’alçades, morfologies i dureses<br />
diverses, que conviden a resseguir-los.<br />
No hi ha muntanya que s’hagi escapat<br />
de la petjada de l’excursionisme català,<br />
que d’ençà de final del segle XIX ha fitat<br />
camins, senders i corriols per acostar-nos<br />
als pics.<br />
Hem fet una selecció de divuit <strong>cims</strong> que<br />
no pretenen ser els millors, ni els més<br />
emblemàtics, però que intenten de representar<br />
el bo i millor de les regions del<br />
país. De la carena del Canigó, a Catalunya<br />
Nord, al Puig Campana, que s’alça per<br />
sobre els gratacels de Benidorm, o el<br />
Puig de Massanella, gegant de la serra<br />
de Tramuntana.<br />
JOSEP REXACH FUMANYA<br />
Aneto<br />
Pica d’Estats<br />
Montardo<br />
Comapedrosa<br />
Pic de Montmalús<br />
Carlit<br />
Costabona<br />
Canigó<br />
Pedraforca<br />
Puigsacalm<br />
Matagalls<br />
Montserrat<br />
Penyagolosa<br />
Mont Caro<br />
Puig de<br />
Massanella<br />
Mondúber<br />
Cim<br />
d’Aitana<br />
Puig Campana
4<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
ANETO<br />
Situat a la vall de Benasc, a l’Alta Ribagorça, és el sostre<br />
<strong>dels</strong> <strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong>, amb 3.403 metres, denominació que<br />
sempre ha despertat les protestes de l’Aragó i de l’estat<br />
espanyol. En alguns texts del segle XVI era anomenat<br />
amb el topònim “la Maleïda” o “Maleïta”. Per això Jacint<br />
Verdaguer, que el va pujar el <strong>18</strong>82, li va dedicar un poema,<br />
dins l’obra Canigó, que va titular amb aquest nom. La seva<br />
presència ha inspirat l’excursionisme català d’ençà del<br />
començament i l’ha convertit en un símbol. La ruta comença<br />
a l’aparcament de la Besurta i, després d’una hora<br />
de caminada, s’arriba al refugi de la Renclusa. Molta gent<br />
hi fa nit i comença la ruta l’endemà. El traçat passa pel<br />
Portilló superior, la glacera de l’Aneto –com més va més<br />
petita– i el mític pas de Mahoma. Una part de l’excursió<br />
s’ha de fer sobre neu i gel i per això és imprescindible de<br />
portar grampons i piolet, encara que sigui a l’estiu.<br />
Distància: 15 km<br />
Duració: 8-9 h<br />
Dificultat: difícil<br />
Altitud: 3.403 m<br />
Desnivell positiu: 1.500 m<br />
Comarca: Alta Ribagorça<br />
Trajecte recomanat<br />
El món es fon:<br />
així es desgelen les glaceres pirinenques<br />
LA GLACERA DE L’ANETO HA RETROCEDIT DESENES DE METRES AQUESTS DARRERS ANYS
5<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
MONTARDO<br />
Si bé el Montardo no és el cim més alt de la Vall d’Aran, és<br />
un <strong>dels</strong> més icònics perquè té una presència dominant i<br />
una silueta inconfusible. És situat enmig del parc nacional<br />
d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i es pot pujar<br />
per dues rutes clàssiques: una des de la Vall de Valarties i<br />
una altra des de la presa de Cavallers. Hem triat la segona<br />
perquè integra en el recorregut el pas per quatre llacs<br />
naturals. L’estany Negre, a la vora del refugi de Ventosa<br />
i Calvell, l’estany de Travessani, l’estany de les Mangades<br />
i l’estany de les Monges. El cim és un balcó ideal des<br />
d’on s’albiren la Pica d’Estats, l’Aneto, la Maladeta, el<br />
Comaloforno i tants altres.<br />
Distància: 20 km<br />
Duració: 7 h<br />
Dificultat: alta<br />
Altitud: 2.883 m<br />
Desnivell positiu: 1.200 m<br />
Comarca: Vall d’Aran<br />
Trajecte recomanat<br />
JAUME BOLDÚ
6<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PICA D’ESTATS<br />
La Pica d’Estats és un <strong>dels</strong> <strong>cims</strong> més emblemàtics del<br />
país, el més alt de Catalunya. La ruta clàssica comença a<br />
l’aparcament de la Molinassa. Tanmateix, si volem fer-la<br />
en dos dies, podem fer nit més amunt, al refugi de Vallferrera,<br />
o als estanys de Sotllo i d’Estats, on és permesa<br />
l’acampada. Són dos punts emblemàtics de la ruta abans<br />
d’enfilar la tartera que ens conduirà fins al port de Sotllo,<br />
des d’on podrem veure tota l’Arieja. El cim és coronat<br />
per una gran creu de ferro que marca el punt més alt del<br />
massís del Montcalm.<br />
Distància: <strong>18</strong> km<br />
Duració: 9 h<br />
Dificultat: alta<br />
Altitud: 3.143 m<br />
Desnivell positiu: 1.613 m<br />
Comarca: Pallars Sobirà<br />
Si ens resten forces, podem fer fàcilment els pics laterals,<br />
el Verdaguer i el Gabarró, i completar una ruta de<br />
tres <strong>cims</strong>.<br />
Trajecte recomanat<br />
LA CREU DE FERRO QUE PRESIDEIX EL CIM. FOTOGRAFIA: SÍLVIA DARNÍS
7<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
COMAPEDROSA<br />
El Comapedrosa és un pic –sostre d’Andorra– que ens<br />
acostarà als 3.000 metres d’altitud. És una ruta dura, no<br />
pas per la distància ni per la dificultat tècnica, sinó perquè<br />
té 1.400 metres de desnivell positiu. Arrenca d’Arinsal i<br />
puja per l’obaga de Comapedrosa tot resseguint els rierols<br />
que baixen de muntanya amunt i que més avall alimenten<br />
el riu Valira. Passarem pel Refugi de Comapedrosa, on<br />
podem parar a fer un mos. Ens acostarem a l’estany de<br />
les Truites i, més endavant, l’estany Negre, on ja podrem<br />
deixar el GR11 abans d’ascendir al pic del Comapedrosa<br />
per la carena.<br />
Distància: 14 km<br />
Duració: 7 h<br />
Dificultat: alta<br />
Altitud: 2.942 m<br />
Desnivell positiu: 1.400 m<br />
Territori: Andorra<br />
Trajecte recomanat<br />
PAULO ETXEBERRIA
8<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PIC DE MONTMALÚS<br />
Aquesta ascensió parteix de ben amunt, a 2.100 metres<br />
d’altitud, al sector de Grau Roig, que pertany a la macroestació<br />
d’esquí de Grandvalira. Ascendim per una esplanada<br />
que a l’hivern es converteix en pistes d’esquí. El camí no<br />
té pèrdua fins que arribem a l’estany Coma d’Estremera.<br />
En aquell punt, hi trobem una tomba en memòria d’Albert<br />
Viladomat, fill de la nissaga familiar propietària de<br />
l’estació, que el 1999 va morir en aquest indret quan fou<br />
engolit per una allau. La ruta continua enfilant-se cap al<br />
cim per la cresta del circ de Colells, que ens ofereix unes<br />
vistes magnífiques de l’amfiteatre esculpit a la roca.<br />
Després del pic de Montmalús continuarem carenejant<br />
fins al pic de la Portella <strong>dels</strong> Colells i la Portella de Joan<br />
Antoni, tots dos per sobre <strong>dels</strong> 2.500 metres.<br />
Distància: 10 km<br />
Duració: 4 h<br />
Dificultat: mitjana<br />
Altitud: 2.781 m<br />
Desnivell positiu: 870 m<br />
Territori: Andorra<br />
Trajecte recomanat
9<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
CARLIT<br />
És el cim més alt de la Cerdanya i de Catalunya Nord. La<br />
ruta habitual surt de l’estany de la Bollosa, un paratge<br />
idíl·lic a pocs quilòmetres de Montlluís. El primer tram de<br />
l’excursió és esquitxat per una desena de llacs d’origen<br />
glacial. La presència <strong>dels</strong> llacs ens acompanya durant<br />
el primer tram de la pujada, força abastable. En arribar<br />
a prop del Tossal Colomer i del llac Sobirà, comença el<br />
gran desnivell, que ens demana un bon esforç. Fins i tot<br />
en algun tram cal grimpar una mica, però sense perill.<br />
La tornada comparteix part de la ruta d’ascens, però en<br />
un punt es desvia per veure l’estany Llong, l’estany Llat<br />
i l’estany Sec.<br />
Distància: 15 km<br />
Duració: 6 h<br />
Dificultat: alta<br />
Altitud: 2.921 m<br />
Desnivell positiu: 950 m<br />
Comarca: Alta Cerdanya<br />
Trajecte recomanat<br />
GAIL OM
10<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PEDRAFORCA<br />
Si el Pedraforca no és el cim més icònic del Principat, poc<br />
se’n falta. La ruta més clàssica surt del mirador del Gresolet,<br />
però també s’hi pot pujar de Gósol estant, encara<br />
que és més monòton. És un recorregut ben variat i amb<br />
terrenys diferents. Després de deixar enrere el refugi de<br />
Lluís Estasen, es puja per la collada del Verdet. Més tard<br />
cal fer una petita grimpada abans d’arribar al pollegó<br />
superior. Després es baixa fins a l’enforcadura i es fa el<br />
descens per la tartera. És important de no desviar-se del<br />
camí per no malmetre-la més.<br />
Distància: 8 km<br />
Duració: 4-5 h<br />
Dificultat: mitjana<br />
Altitud: 2.506 m<br />
Desnivell positiu: 959 m<br />
Comarca: Berguedà<br />
Trajecte recomanat<br />
FINA GÓMEZ RICO
11<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
COSTABONA<br />
És la ruta més assequible que proposem en aquesta selecció<br />
i és apta per a fer amb nens. Només hem d’anar a<br />
la collada Fonda des d’Espinavell o Setcases. El camí és<br />
ben fressat i s’hi accedeix sense complicacions. L’ascens<br />
no té pèrdua i l’itinerari és progressiu fins a arribar al coll<br />
de Pal. Allà comença l’ascens més costerut, que en mitja<br />
hora ens porta al cim. La vista panoràmica de dalt estant<br />
és el millor premi a l’excursió: hi podem veure el golf de<br />
Roses, la plana del Rosselló i pics com el Bastiments o el<br />
Gra de Fajol. Hi ha l’opció d’endurir la ruta tot partint de<br />
Setcases. Aleshores, s’allarga fins a 19 quilòmetres i 1.200<br />
metres de desnivell.<br />
Distància: 6 km<br />
Duració: 2-3 h<br />
Dificultat: assequible<br />
Altitud: 2.465 m<br />
Desnivell positiu: 500 m<br />
Comarca: Ripollès<br />
Trajecte recomanat<br />
PERE LÓPEZ BROSA
12<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
CANIGÓ<br />
No és la muntanya més alta del país, però sí la més simbòlica.<br />
Al cim s’hi encén la Flama del Canigó, el 23 de juny<br />
a la matinada, i durant aquell dia, la vigília de Sant Joan,<br />
es reparteix arreu <strong>dels</strong> <strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong>.<br />
La ruta comença al refugi de Cortalets, a 2.150 metres.<br />
Inclou el pas per la famosa xemeneia Durier, que requereix<br />
una grimpada molt assequible, i el bloc del Gendarme,<br />
que supervisa el pas de tots els muntanyencs. El cim<br />
és coronat per l’emblemàtica creu de ferro i una taula<br />
orientativa amb uns versos de Jacint Verdaguer i també<br />
de Lluís Llach. Si fa un dia clar, les vistes de Catalunya a<br />
banda i banda del Pirineu us restaran gravades.<br />
Distància: 10 km<br />
Duració: 5 h<br />
Dificultat: moderada<br />
Altitud: 2.784 m<br />
Desnivell positiu: 800 m<br />
Comarques: Conflent i Vallespir<br />
Trajecte recomanat<br />
La muntanya sagrada,<br />
la muntanya de la flama
13<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PUIGSACALM<br />
Heus ací una ruta assequible per a pujar a les cingleres del<br />
Puigsacalm, a la serralada Transversal. L’itinerari va en<br />
direcció a la Font de la Tornadissa, passant per una fageda<br />
salvatge que no deixem fins que no fem el cim. El punt<br />
més alt és un magnífic mirador de la Vall d’en Bas –que<br />
tenim als peus–, del Pirineu i del Montseny.<br />
Distància: 8 km<br />
Duració: 3 h<br />
Dificultat: baixa<br />
Altitud: 1.515 m<br />
Desnivell positiu: 600 m<br />
Comarca: Garrotxa<br />
Trajecte recomanat<br />
MIQUEL BOHIGAS COSTABELLA
14<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
MATAGALLS<br />
És un <strong>dels</strong> tres pics principals del Montseny, juntament<br />
amb el Turó de l’Home i les Agudes. El fet que s’hi accedeixi<br />
fàcilment des de Collformic i que sigui el punt<br />
d’arrencada de la mítica travessa Matagalls-Montserrat,<br />
el converteixen en el més emblemàtic de tots tres.<br />
Proposem una ruta no gaire habitual, que surt de l’hotel<br />
Sant Bernat, del poble del Montseny. El recorregut passa<br />
per paratges captivadors, com ara el coll Pregon, on un<br />
monòlit recorda Pau Casals; la imponent fageda del pla<br />
del Parany; i l’ermita de Sant Bernat.<br />
Distància: 14 km<br />
Duració: 6 h<br />
Dificultat: moderada<br />
Altitud: 1.697 m<br />
Desnivell positiu: 1.000 m<br />
Comarques: Osona i Vallès Oriental<br />
Des del cim del Matagalls, coronat per una gran creu de<br />
pedra, tenim vistes del Pirineu, la plana de Vic, Montserrat,<br />
el litoral del golf de Roses i, en dies clars, el perfil<br />
de Mallorca.<br />
Trajecte recomanat<br />
<strong>18</strong> rutes de muntanya <strong>dels</strong> <strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong><br />
per a descobrir aquest estiu<br />
ANNA FUSTER
15<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
MONTSERRAT<br />
La ruta més clàssica de Montserrat comença al monestir<br />
i acaba a Sant Jeroni, el cim més alt del massís. Hi trobem<br />
centenars d’esglaons, començant pels vuit-cents que<br />
té l’Escala <strong>dels</strong> Pobres, al començ de la ruta. També en<br />
trobem al tram final, on una llarga escalinata ens guia<br />
per unes vistes vertiginoses i aèries que ens deixaran bocabadats.<br />
Dalt el cim, hi trobarem una taula d’orientació<br />
on podrem identificar –si la calitja o la boira ho permeten–<br />
el relleu paisatgístic que s’estén <strong>dels</strong> Pirineus fins<br />
als Ports i Mallorca. De tornada passem per Sant Joan i,<br />
si estem cansats, podem agafar el cremallera perquè ens<br />
porti fins al monestir.<br />
Distància: 14 km<br />
Duració: 4 h<br />
Dificultat: assequible<br />
Altitud: 1.236 m<br />
Desnivell positiu: 650 m<br />
Comarca: Bages<br />
Trajecte recomanat<br />
RAMON OROMO
16<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
MONT CARO<br />
El Mont Caro, també anomenat el Caro, és enclavat al Parc<br />
Natural <strong>dels</strong> Ports. Partirem del refugi Caro, on es pot arribar<br />
amb cotxe per una pista asfaltada. En aquest refugi<br />
hi fan nit molts excursionistes que volen completar la<br />
ruta Estels del Sud –que travessa el parc natural de punta<br />
a punta. Ací comencem una ruta circular assequible que<br />
passa per un bosc frondós de pins com a preludi del coll<br />
de Pallers. Aquest és un <strong>dels</strong> punts culminants de la ruta:<br />
un balcó natural que ens ofereix unes vistes espectaculars<br />
del delta de l’Ebre i del massís <strong>dels</strong> Ports.<br />
Distància: 8 km<br />
Duració: 4 h<br />
Dificultat: assequible<br />
Altitud: 1.441 m<br />
Desnivell positiu: 600 m<br />
Comarca: Baix Ebre<br />
Trajecte recomanat
17<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PENYAGOLOSA<br />
El Penyagolosa dóna nom a tot el massís i és dins el parc<br />
natural que també dur el seu nom, declarat el 2006 per<br />
la Generalitat Valenciana. Es pot dir que és la muntanya<br />
més alta del País Valencià, tot i que l’Alto de Barracas, a la<br />
comarca castellanoparlant del Racó d’Ademús, el supera<br />
de vint-i-quatre metres. La ruta és assequible a tots els<br />
públics: dura poc més de tres hores i té un desnivell positiu<br />
que no arriba a sis-cents metres. Arrenca al santuari de<br />
Sant Joan de Penyagolosa (segle XIV) i passa pel barranc<br />
de la Pegunta i un bosc de pins. Poc després ja s’arriba al<br />
cim, amb unes vistes espectaculars de tot el parc.<br />
Distància: 9 km<br />
Duració: 3 hores<br />
Dificultat: fàcil<br />
Altitud: 1.813 m<br />
Desnivell positiu: 539 m<br />
Comarca: Alcalatén<br />
Trajecte recomanat<br />
FRANCISCO CHORNET
<strong>18</strong><br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
MONDÚBER<br />
Des del cim estratègic del Mondúber es va lluitar perquè<br />
es mantinguessin els llaços culturals entre el Principat i<br />
el País Valencià. Francisco Camps va començar un procés<br />
de tancament de repetidors perquè TV3 no es pogués<br />
veure al País Valencià. Però, durant mesos, un repetidor<br />
propietat d’Acció Cultural del País Valencià, situat al<br />
capdamunt del Mondúber, va continuar abastant unes<br />
quantes comarques. Finalment, arran les amenaces del<br />
govern del PP, van haver de cedir i l’emissió de TV3 es va<br />
tallar definitivament el 2011.<br />
Distància: 10 km<br />
Duració: 3 h<br />
Dificultat: assequible<br />
Altitud: 841 m<br />
Desnivell positiu: 600 m<br />
Comarca: Safor<br />
Deu anys sense el senyal de TV3 al País Valencià<br />
És un cim assequible, amb una ruta de poc més de deu<br />
quilòmetres i un desnivell que no arriba a 600 metres.<br />
Es parteix de la Drova, on hi ha el Centre d’Interpretació<br />
del Paratge natural Parpalló-Borrell. Es passa pel coll<br />
de la Caldereta, la font del Garrofer i el coll de la Rafela,<br />
sense perdre mai de vista el massís rocós i esvelt que<br />
forma el cim.<br />
Trajecte recomanat<br />
DANIEL ALFONSO
19<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
CIM D’AITANA<br />
En aquesta ruta per la serra d’Aitana, ens enfilem al cim<br />
del mateix nom des de l’àrea recreativa de la Font del<br />
Partagat, on es poden trobar una de les poques representacions<br />
del bosc d’obaga de la muntanya mitjana alcoiano-diànica,<br />
amb freixes de flor, roures, teixos i aurons.<br />
La primera part de la pista forestal recorre uns bancals<br />
d’ametllers que ens permeten de contemplar la silueta de<br />
tot el massís. La ruta passa per la font de Forata i el passet<br />
de la Rabosa, on caldrà fer una petita grimpada i superar<br />
un pas estret. Finalment, s’arriba al cim, on es pot albirar<br />
amb facilitat tota la badia d’Alacant i el cap d’Horta. La<br />
tornada es fa pel coll de Tagarina.<br />
Distància: 11 km<br />
Duració: 5 h<br />
Dificultat: moderada<br />
Altitud: 1.558 m<br />
Desnivell positiu: 600 m<br />
Comarca: Marina Baixa<br />
Trajecte recomanat
20<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PUIG CAMPANA<br />
Que l’altitud del cim no ens enganyi, perquè és una ruta<br />
complicada, especialment si fa calor. Parteix de 300 metres,<br />
a l’aparcament de la Font del Molí, i s’enfila fins a<br />
1.406. La pujada ens duu al Bancal del Moro, el coll que<br />
separa els dos <strong>cims</strong> del Puig Campana. Aquí el desnivell<br />
pica una mica més i passa per una tartera que requereix<br />
alguns passos tècnics. Les vistes que tenim de Benidorm<br />
als nostres peus i la mar Mediterrània a l’horitzó, mereixen<br />
l’esforç esmerçat. El gener del 2009 gran part de la<br />
muntanya es va cremar a causa de la caiguda d’una torre<br />
d’alta tensió pel vent que castigava la zona. L’incendi va<br />
arrasar unes 1.000 hectàrees.<br />
Distància: 15 km<br />
Duració: 6-7 h<br />
Dificultat: difícil<br />
Altitud: 1.406 m<br />
Desnivell positiu: 1.100 m<br />
Comarca: Marina Baixa<br />
Trajecte recomanat<br />
JØRN ERIKSSON
21<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
<strong>18</strong> CIMS<br />
PUIG DE MASSANELLA<br />
El Puig de Massanella és el segon cim de l’illa de Mallorca,<br />
després del Puig Major. Tanmateix, l’accés a aquest últim<br />
és limitat perquè hi ha una base militar al cim. Al Puig<br />
de Massanella s’hi pot pujar des del monestir de Lluc, a<br />
Escorca. En l’ascens es passa per algunes cases de neu,<br />
construccions molt típiques de la serra de Tramuntana,<br />
fetes de pedra seca. Servien, com diu el nom, per a emmagatzemar-hi<br />
neu, que abans del segle XX tenia finalitats<br />
mèdiques i gastronòmiques. Del cim estant, hi ha unes<br />
vistes privilegiades del Puig Major i de la badia d’Alcúdia.<br />
Distància: 17 km<br />
Duració: 6 h<br />
Dificultat: moderada<br />
Altitud: 1.364 m<br />
Desnivell positiu: 900 m<br />
Illa: Mallorca<br />
Trajecte recomanat<br />
VIQUIPÈDIA
22<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ENTREVISTA<br />
MARCEL VIVET I<br />
ADRIÀ CATASÚS<br />
“No hi ha sancions<br />
per als policies<br />
que menteixen<br />
obertament”<br />
Entrevista a Marcel Vivet, que explica que la seva<br />
sentència ja és ferma i no haurà d’entrar a la presó,<br />
i Adrià Catasús, que s’enfronta a un judici dimarts<br />
acusat pel mateix mosso que havia acusat Vivet<br />
d’haver-lo colpejat<br />
ADIVA KOENIGSBERG
23<br />
MARCEL VIVET I ADRIÀ CATASÚS<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ARNAU LLEONART FERNÀNDEZ<br />
Marcel Vivet definitivament no<br />
haurà d’entrar a la presó. Després<br />
de la rebaixa de la condemna<br />
del TSJC a un any i mig,<br />
l’activista confirma en aquesta<br />
entrevista que la sentència ja és ferma<br />
perquè ni la fiscalia, ni l’advocat del<br />
mosso que l’acusava ni la seva defensa<br />
hi han presentat cap recurs. Ens trobem<br />
amb ell al parc de Diagonal Mar<br />
de Barcelona, acompanyat d’Adrià Catasús,<br />
que serà jutjat dimarts, amb qui<br />
han teixit una relació de complicitat i<br />
confiança d’ençà que van saber que tots<br />
dos eren acusats d’haver fet el mateix<br />
cop al mateix agent. La fiscalia demana<br />
que el condemnin a vuit anys de presó,<br />
però el final del procediment judicial de<br />
Vivet el fa ser optimista. I quan tot hagi<br />
passat, diuen, tocarà de continuar treballant<br />
per la independència i per exposar<br />
les pràctiques repressives <strong>dels</strong> Mossos<br />
d’Esquadra.<br />
Marcel Vivet: Queda el regust amarg pels gairebé quatre<br />
anys de procés judicial, de lluita i patiment<br />
—Marcel, què vau sentir quan vau saber<br />
que us rebaixaven la condemna a un any<br />
i mig de presó, en compte <strong>dels</strong> cinc del<br />
començament.<br />
—Marcel Vivet [M.V.]: Em vaig sentir<br />
com si pesés menys, com si m’haguessin<br />
tret un pes molt gran de sobre. Deixo de<br />
pensar en moltes de les possibilitats que<br />
fins aleshores eren reals. Podria haver<br />
arribat a un punt que s’hagués decretat<br />
un ingrés a presó i veure com certs anys<br />
de la meva vida es truncaven del tot.<br />
Les primeres impressions van ser molt<br />
bones personalment, però alhora queda<br />
el regust amarg pels gairebé quatre anys<br />
de procés judicial, de lluita i patiment.<br />
—La sentència a partir del recurs no us<br />
absol, tampoc. Us rebaixa la pena perquè<br />
eliminen els agreujants, però manté la<br />
condemna pels delictes de desordres<br />
públics, atemptat contra l’autoritat i<br />
lesions.<br />
—M.V.: Una absolució tampoc no hauria<br />
ADIVA KOENIGSBERG
24<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MARCEL VIVET I ADRIÀ CATASÚS<br />
—Per com parleu sembla que us ha fet<br />
més fort.<br />
—M.V.: Podria ser, però la força l’he<br />
trobada en el col·lectiu. No crec que<br />
personalment sigui més fort, és que<br />
ens hem enfortit la família, els amics i<br />
els companys. Hem descobert aquesta<br />
foscor i la injustícia de l’estat, i ens ha fet<br />
adonar que moltes coses són irrellevants<br />
si es comparen amb unes altres, com ara<br />
fer-nos costat, teixir xarxa i construir<br />
en positiu.<br />
Marcel Vivet: La força l’he<br />
trobada en el col·lectiu. No<br />
crec que personalment sigui<br />
més fort, és que ens hem<br />
enfortit la família, els amics<br />
i els companys<br />
ADIVA KOENIGSBERG<br />
estat una victòria, perquè podrien haver-me<br />
absolt a mi i condemnar l’Adrià,<br />
en Joel, en Carles Herèdia o la Xènia, a<br />
qui jutgen el 2025. La victòria absoluta<br />
serà quan l’estat espanyol deixi d’existir.<br />
Hi ha molta gent amb processos així,<br />
l’amargor continua. Em sento alliberat<br />
personalment, però tinc el deure d’exposar<br />
això que m’ha passat i que és una<br />
causa col·lectiva.<br />
—Com us ha canviat, veure’s enmig<br />
d’aquest procés judicial?<br />
—M.V.: M’ha fet sentir lligat de braços i<br />
mans i haver d’estar sempre preparat per<br />
a respondre als intents d’humiliació del<br />
sistema judicial i els polítics espanyols,<br />
que s’atreveixen a parlar de nosaltres<br />
sense conèixer-nos per provar de destruir-nos.<br />
M’ha donat una consciència<br />
renovada de la constància que hem de<br />
tenir: hem de tenir sempre al cap que<br />
en qualsevol moment ens poden enganxar<br />
a nosaltres o al del costat. Fins<br />
que no aconseguim un món més just i<br />
eradiquem l’estat espanyol de la Terra,<br />
continuarà essent així.<br />
—La sentència ja és ferma?<br />
—M.V.: Ara sí. Teníem la possibilitat de<br />
fer un recurs de cassació a la sala segona<br />
del Tribunal Suprem, presidida per<br />
Manuel Marchena, però hem decidit no<br />
fer-lo. En la sentència del meu recurs, el<br />
TSJC es cura en salut i evita que puguem<br />
arribar a l’absolució amb un altre recurs.<br />
El Suprem hauria valorat si s’han garantit<br />
els meus drets judicials o si hi ha hagut<br />
una desproporció. És evident que hi ha<br />
estat, perquè aquest procés no hauria<br />
d’haver existit mai, però el fet que no<br />
se’m decreti un ingrés a presó és lapidari.<br />
És un argument molt fort perquè el Suprem<br />
digui que m’han garantit els drets.<br />
—Adrià, tenint en compte com ha estat<br />
el procés judicial d’en Marcel, com veieu<br />
el vostre judici?<br />
—Adrià Catasús [A.C.]: Sóc bastant optimista.<br />
La sentència d’en Marcel ens dóna<br />
una garantia que en el cas que les coses<br />
surtin malament, com a molt serà un any<br />
i mig. El problema és que som davant<br />
una justícia en què n’hi ha prou amb una<br />
fotografia o amb una declaració, com va<br />
ser el cas d’en Marcel, per a portar-te<br />
a judici. Potser tens la garantia que no<br />
entraràs a la presó, però també tens un<br />
sentiment d’impotència perquè et fan<br />
passar un procés judicial de molts anys<br />
solament per haver-te manifestat.<br />
—En el vostre cas, quan va començar<br />
aquest procés judicial?<br />
—A.C.: Em van identificar a la manifestació<br />
del 21-D del 20<strong>18</strong>, quan el govern
25<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MARCEL VIVET I ADRIÀ CATASÚS<br />
espanyol va fer un consell de ministres<br />
a Barcelona, i em van obrir una investigació.<br />
Pensàvem que m’atribuirien<br />
qualsevol cosa d’aquell dia, tot i que va<br />
ser una manifestació molt tranquil·la,<br />
i uns mesos després em van citar perquè<br />
declarés voluntàriament. M’hi vaig<br />
negar, però vam recollir l’atestat i vam<br />
descobrir que era pel dia del holi. Això va<br />
ser el març-abril del 2019, però vam trigar<br />
molt a saber que hi havia una duplicitat<br />
amb el cas d’en Marcel. Hi va haver<br />
un moment que vam començar a veure<br />
moltes similituds, els companys d’Alerta<br />
Solidària ho van investigar i ens vam<br />
trobar per parlar sobre què podia passar.<br />
—Va ser abans o després del judici d’en<br />
Marcel?<br />
—M.V.: En els nostres grups de suport<br />
ja havia començat a haver-hi sospites<br />
abans, però és després del meu judici<br />
que els advocats d’Alerta Solidària hi<br />
treballen a fons. Amb el temps que triga<br />
a arribar la meva sentència asseguren el<br />
tret perquè la idea no és solament llançar<br />
el titular, sinó que tingui fonament. Quan<br />
surt la sentència, tenen l’oportunitat de<br />
dir que pels mateixos fets que m’havien<br />
condemnat a mi volen portar a judici<br />
l’Adrià.<br />
—No us va sorprendre gaire.<br />
—M.V.: Al final, tant l’Adrià com jo<br />
som activistes de fa temps. Ja ens ho<br />
esperem tot, d’aquests cossos policíacs<br />
que bàsicament defensen el règim.<br />
—A.C.: Ens va sorprendre, però com<br />
sabem en quin sistema democràtic<br />
vivim, ho comprenem. Al final,<br />
és per això que sortim al carrer.<br />
—M.V.: Ens va donar esperança pensar<br />
que podíem sumar forces entre totes dues<br />
causes per mostrar evidències d’aquesta<br />
corrupció policíaca i perquè la repressió<br />
no aconseguís el seu objectiu. Que on ens<br />
vol dividir, ens unim més.<br />
—La denúncia pública de la duplicitat<br />
d’acusacions ha tingut molt de ressò,<br />
però quan la defensa d’en Marcel la va<br />
incloure en el recurs contra la condemna,<br />
el TSJC va dir que no hi havia cap duplicitat<br />
i que l’agent va rebre uns quants<br />
cops durant la manifestació.<br />
—M.V.: És clar, el sistema judicial mira<br />
de defensar la seva legitimitat, igual que<br />
el cos policíac. Menteixen i, després, de-<br />
Adrià Catasús: Que en<br />
una manifestació hi hagi<br />
agents amb càmeres de<br />
vídeo en llocs determinats<br />
per a identificar i buscar<br />
indicis de culpabilitat en els<br />
manifestants ja demostra<br />
el context repressiu en què<br />
vivim<br />
—Com vau reaccionar quan vau saber<br />
que passava tot això?<br />
—A.C.: És una estratègia repressiva més.<br />
Que en una manifestació hi hagi agents<br />
amb càmeres de vídeo en llocs determinats<br />
per a identificar i buscar indicis de<br />
culpabilitat en els manifestants ja demostra<br />
el context repressiu en què vivim.<br />
—M.V.: Constata que als grups d’antiavalots<br />
hi ha agents especialitzats a<br />
inventar-se causes contra activistes.<br />
Esgarrifa pensar que nosaltres ens n’hem<br />
adonat, però que potser ha passat en<br />
molts casos més. Hi ha moltes sentències<br />
que demostren que els policies mentien i<br />
les seves versions no eren reals, però mai<br />
no hi ha cap mena de repercussió contra<br />
ells. No hi ha sancions per als policies que<br />
menteixen obertament.<br />
ADIVA KOENIGSBERG
26<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MARCEL VIVET I ADRIÀ CATASÚS<br />
Adrià Catasús: La policia és<br />
una peça més de l’estructura<br />
de l’estat, així com el poder<br />
judicial i el poder mediàtic<br />
ADIVA KOENIGSBERG<br />
fensen les mentides. La duplicitat d’acusacions<br />
és evident i els invents, tant en el<br />
meu cas com en el de l’Adrià i molts casos<br />
més, també són evidents. No esperem<br />
que aquesta gent de cop quedi desarmada<br />
per una evidència quan cada dia els recorden<br />
que són en un estat en què s’ha<br />
de garantir el dret de l’habitatge, surten<br />
a arrencar la gent de casa seva. Són gent<br />
que viu en una contradicció evident i la<br />
porta sorprenentment bé, d’una manera<br />
una mica inhumana.<br />
—Les vostres campanyes antirepressives<br />
han posat molt l’accent en la denúncia<br />
de la corrupció dins la policia i la<br />
persecució de l’activisme.<br />
—A.C.: La policia és una peça més de<br />
l’estructura de l’estat, així com el poder<br />
judicial i el poder mediàtic. Hi va haver<br />
un procés independentista molt gran i els<br />
seus organismes es van defensar.<br />
—De la Generalitat, què n’espereu?<br />
—A.C.: Entenc la Generalitat com un òrgan<br />
més de l’estat espanyol, malauradament.<br />
És una estructura sota els seus tentacles i<br />
la fan servir com volen. Quan veuen que<br />
es descontrola una mica, la posen a ratlla<br />
mitjançant la repressió, aplicant el 155<br />
o empresonant representants polítics.<br />
—M.V.: Els grups feixistes són una pota<br />
més de l’estat que compta amb molta<br />
impunitat, ho hem vist en molts casos<br />
vergonyosos des de la transició. Dins els<br />
cossos policíacs el feixisme està organitzat:<br />
els principals sindicats de policies<br />
tenen tendències d’extrema dreta i<br />
espanyolistes. No és tan estrany que els<br />
Mossos, veient que el govern de la Generalitat<br />
últimament posa una mica d’ull en<br />
els casos, busquin la seva pròpia defensa<br />
per anar fins al final per perseguir els activistes,<br />
el seu objectiu personal i polític.<br />
—Crida molt l’atenció la petició de vuit<br />
anys de presó per a l’Adrià que fa la fiscalia.<br />
Com ho justifiquen?<br />
—A.C.: La nostra teoria és que per a decidir<br />
la petició de pena juguen amb daus.<br />
Això, o que van al màxim, a veure què poden<br />
gratar. Després hi entra el joc judicial<br />
<strong>dels</strong> jutges i, si hi ha un recurs, ja l’aniran<br />
rebaixant. La fiscalia és una institució<br />
que representa l’estat espanyol i mira de<br />
posar a ratlla tota la gent que considera<br />
que ha sortit de la línia. Potser fa quatre<br />
anys haurien demanat tres anys, però<br />
com que veuen que la gent continua manifestant-se,<br />
en demanen vuit. I si veuen<br />
que ni així la cosa s’atura –esperem que<br />
no s’aturi–, potser hi haurà un moment<br />
que en demanaran més i començaran a<br />
forçar entrades a la presó.<br />
—Malgrat tot, dèieu que sou optimista.<br />
—A.C.: El cas d’en Marcel ha anat més<br />
o menys bé, tot i la desgràcia d’haver de<br />
celebrar una condemna d’un any i mig<br />
de presó. El mosso que va acusar-lo i va<br />
testificar en aquell judici en teoria no pot<br />
dir en el meu que va rebre el mateix cop, o<br />
almenys no pot identificar qui és l’autor<br />
del cop perquè van fer una segona minuta<br />
policíaca dient que en va rebre molts,<br />
però que no va ser capaç d’identificar<br />
d’on venien.
27<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MARCEL VIVET I ADRIÀ CATASÚS<br />
—Què ha passat? Originalment, us acusaven<br />
d’haver fet el mateix cop al mateix<br />
canell, però després ho han mirat de<br />
canviar.<br />
—A.C.: N’he sentit tres versions diferents.<br />
La primera és a l’atestat policíac,<br />
que parla d’un cop al canell. Més tard van<br />
demanar al mosso que anés a declarar<br />
per fer una expansió de la minuta, i diu<br />
que va rebre un cop al canell –pel qual<br />
persegueixen en Marcel, però també em<br />
va obrir el procediment a mi– i que en va<br />
rebre força més, però que no pot recordar<br />
qui els va fer perquè van ser molts.<br />
—M.V.: A la meva minuta, en canvi,<br />
descriu fins i tot el color <strong>dels</strong> cordons<br />
de les meves sabates. La minuta<br />
la va escriure molt tard, després<br />
de la manifestació, quan n’havia pogut<br />
veure imatges en alta definició.<br />
—A.C.: Quan vam fer la denúncia de la<br />
duplicitat va sortir en Joan Ignasi Elena<br />
i va dir que en el meu cas no va ser un cop<br />
al canell, sinó al cap. Després, un altre<br />
membre del Departament d’Interior<br />
van dir que el cop era al coll. Depèn de<br />
qui testifica i com evoluciona el fet, van<br />
rectificant.<br />
plans teniu ara que ha arribat al final?<br />
—M.V.: La lluita entra en una altra fase,<br />
però no s’acaba. Ara toca continuar<br />
exposant el meu cas com una història<br />
de repressió política i lligar-ho a molts<br />
casos més. No podem oblidar mai el coneixement<br />
que hem acumulat, igual que<br />
no oblidem la repressió que el moviment<br />
independentista i uns altres han passat<br />
durant anys. Ara que es parla tant<br />
<strong>dels</strong> jocs olímpics, no hem d’oblidar la<br />
repressió que va rebre l’independentisme<br />
pels Jocs de 1992. Més de cinquanta<br />
detencions d’independentistes pel<br />
sol fet d’haver-se organitzat, i molts<br />
<strong>dels</strong> quals van passar anys de presó. Ara<br />
hem d’aprofitar la força mediàtica i de<br />
mobilització que hem aconseguit per<br />
transmetre-la a més moviments, especialment<br />
l’antirepressiu.<br />
Marcel Vivet: Ara toca<br />
continuar exposant el meu<br />
cas com una història de<br />
repressió política i lligar-ho<br />
a molts casos més. No podem<br />
oblidar mai el coneixement<br />
que hem acumulat,<br />
igual que no oblidem la<br />
repressió que el moviment<br />
independentista i uns altres<br />
han passat durant anys<br />
—A la sentència del TSJC pel recurs d’en<br />
Marcel, quan diuen que no hi ha una<br />
duplicitat d’acusacions, diuen que el cop<br />
va ser a l’espatlla.<br />
—A.C.: Una més.<br />
—M.V.: Al cap i a la fi, el precedent que<br />
els nostres casos han marcat no és tan<br />
tècnic com saber que no hem de portar<br />
els processos judicials polítics en silenci,<br />
sinó que hem de sortir a dir-ho i exposar-ho<br />
clarament. Hem de posar nerviosos<br />
aquests polítics per les mentides que<br />
diuen i per la impunitat que donen als<br />
policies que menteixen. La justícia espanyola<br />
sempre s’acaba traient asos de la<br />
màniga per intentar de fer-nos més mal.<br />
—Marcel, la resposta que heu donat a<br />
aquest procés judicial ha tingut molta<br />
força i ha arribat a moltes orelles, però<br />
també us ha donat una visibilitat mediàtica<br />
que no sé si havíeu volgut mai. Quins<br />
ADIVA KOENIGSBERG
28<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ENTREVISTA<br />
FERRAN UTZET<br />
“Si som capaços<br />
de canviar el que<br />
vol dir ser català,<br />
tot canviarà”<br />
Entrevista a l’actor i director de teatre que porta<br />
a l’espai de la Perla 29 l’obra ‘Unes abraçades<br />
insuportablement llargues’<br />
ALBERT SALAMÉ
29<br />
FERRAN UTZET<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANNA ZAERA<br />
Ferran Utzet ha portat al teatre l’autor<br />
rus Ivan Viripàiev (Irkutsk, Sibèria,<br />
1974), un <strong>dels</strong> màxims opositors a<br />
Putin del món cultural rus, exiliat a<br />
Varsòvia des de fa quinze anys i que<br />
va renunciar a la nacionalitat russa per<br />
la polonesa. El muntatge Unes abraçades<br />
insuportablement llargues, que es pot veure<br />
a l’espai de la Perla 29 a la Biblioteca<br />
de Catalunya, colpeja fort les nostres<br />
misèries contemporànies. Un buit existencial<br />
que crema la vida <strong>dels</strong> actors en<br />
escena, i que oscil·la entre el nihilisme i<br />
les ànsies d’espiritualitat. Una mena de<br />
talk show –com ho va definir Viripàiev en<br />
la seva visita recent a Barcelona– enmig<br />
de la saturació digital. Utzet, director<br />
d’obres d’èxit com Sopa de pollastre amb<br />
ordi (20<strong>18</strong>) i El silenci <strong>dels</strong> telers (2021),<br />
continua, com molts joves directors de<br />
més de quaranta anys, sense tenir accés a<br />
treballar al Teatre Nacional de Catalunya<br />
ni al Lliure, els dos teatres amb fons públics<br />
de més envergadura de Catalunya.<br />
Diu que el sistema teatral català és fràgil i<br />
obsolet i reivindica la necessitat de construir<br />
una cultura inclusiva. Entrevistem<br />
Utzet per videoconferència per por de<br />
la covid, i pocs dies després hi tornem a<br />
quedar per fer-li les fotografies.<br />
—Com esteu?<br />
—Crec que tinc covid. Però us agraeixo<br />
molt que em feu l’entrevista. Hi ha una<br />
certa crisi de públic a Barcelona i la nostra<br />
funció encara s’aguanta molt, però és<br />
difícil per a tots.<br />
—A què l’atribuïu, aquesta davallada?<br />
—Just després de la pandèmia, va haver-hi<br />
un gran impuls popular. Després<br />
d’aquella onada de suport a la cultura del<br />
confinament. Passada la sisena onada,<br />
sembla que la gent està cansada. Després<br />
ALBERT SALAMÉ<br />
de Nadal hi ha hagut una baixada gradual<br />
que, amb l’arribada del bon temps, ha<br />
estat fatal. No és un problema del sector<br />
i prou, sinó també de tota la comunitat.<br />
De pensar com ens relacionem amb la<br />
cultura.<br />
—L’obra parla d’aquest buit existencial,<br />
sobretot de la gent més jove. De no trobar<br />
mai la satisfacció, enfront de la sobredosi<br />
d’estímuls a què som exposats...<br />
—Aquesta obra la vaig descobrir en un<br />
festival de dramatúrgia a França, on es<br />
dóna veu a diversos autors internacionals,<br />
també catalans. De fet, alguns<br />
autors catalans hi han pogut presentar<br />
texts: Joan Yago, Josep Maria Miró, Pau<br />
Miró. Viripàiev és molt reconegut a França,<br />
Alemanya i a tota l’Europa central i<br />
de l’est. És una mena d’estrella del rock<br />
del teatre. Jo no el coneixia i em va fascinar.<br />
Tinc la sensació que és un autèntic<br />
dramaturg del segle XXI, en el sentit que<br />
escriu sobre uns problemes que tenen a<br />
veure amb la manera de ser les persones<br />
al segle XXI. De vegades, d’una manera<br />
una mica rocambolesca o una mica escabrosa<br />
o obsessiva. Però per això és art<br />
i no un assaig.<br />
Viripàiev és molt<br />
reconegut a França,<br />
Alemanya i a tota l’Europa<br />
central i de l’est. És una<br />
mena d’estrella del rock<br />
del teatre
30<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
FERRAN UTZET<br />
—Quins són els nostres conflictes del<br />
segle XXI?<br />
—El conflicte entre l’acceleració del<br />
món, les fake news, la por del col·lapse climàtic<br />
i la pèrdua d’uns referents interns<br />
o espirituals, juntament amb l’absència<br />
d’una estructura interna que ens ajudi<br />
a saber gestionar el dia a dia. Aquest<br />
conflicte, aquest xoc, és el que provoca<br />
l’angoixa vital, això és el que sosté Viripàiev.<br />
Per mi, aquesta premissa, que és<br />
prou senzilla, ens permet de connectar<br />
sense paternalismes amb un públic més<br />
jove que també va al teatre. Estic content<br />
de la recepció de l’obra en la franja de vint<br />
a quaranta anys. El teatre sempre s’ha de<br />
preocupar perquè hi hagi gent jove.<br />
—La forma com s’exposa el text és molt<br />
característica de l’autor. Fa servir la tercera<br />
persona i sembla que els actors ens<br />
diguin què hem de sentir en tot moment.<br />
—Sí, els personatges s’exposen davant<br />
del públic com si fos un talk show. Expliquen<br />
al públic la seva vivència. És una<br />
manera molt contemporània i a la vegada<br />
molt antiga, perquè el teatre deriva d’això.<br />
Explicar-se històries a la vora del foc.<br />
Però entronca amb aquesta dinàmica<br />
frontal que les pantalles i les xarxes han<br />
estimulat. L’obra actua de palanca per<br />
a disparar la imaginació de l’espectador.<br />
Des de la Perla 29 hem volgut que<br />
sigui un muntatge molt potent, molt<br />
fort en termes plàstics. Una experiència<br />
molt poderosa per a l’espectador. És un<br />
<strong>dels</strong> camins per a aconseguir empatia<br />
amb els espectadors. Viripàiev defensa<br />
amb molta vehemència la ficció i ho fa<br />
després d’haver treballat molt el teatre<br />
documental. Les seves obres agafen les<br />
eines formals del teatre d’autoficció i del<br />
teatre Verbatim. Relaten allò que passa<br />
amb una mena de sensació de veracitat,<br />
pet posar-los al servei d’una història de<br />
ficció. Penso que la realitat no ens ha de<br />
fer perdre la capacitat de fabular.<br />
—Quines històries s’expliquen actualment?<br />
—Estem en un moment de crisi sobre<br />
les històries que hem d’explicar, perquè<br />
ens hem adonat que moltes eren terriblement<br />
masclistes o colonialistes o<br />
El teatre sempre s’ha de<br />
preocupar perquè hi hagi<br />
gent jove<br />
ALBERT SALAMÉ
31<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
FERRAN UTZET<br />
còmplices d’un sistema que volem canviar.<br />
Això és molt terrible perquè allò que<br />
semblava que només descrivia la realitat,<br />
de fet la construïa i la mantenia.<br />
—S’ha revisat quines històries es poden<br />
explicar i quines no?<br />
—Aquesta crisi sobre què hem de programar<br />
coincideix amb una sensació que<br />
els mitjans tradicionals –VilaWeb no,<br />
eh?, perquè VilaWeb no és tradicional–<br />
ens enganyaven i ens mentien. I això ha<br />
originat una certa pèrdua de prestigi de la<br />
ficció, i ha fet que la gent anés al teatre a<br />
buscar la veritat. Jo crec que la informació<br />
no s’ha d’anar a buscar al teatre. Això<br />
ens duia a fer peces de teatre que no eren<br />
ambigües, que no eren peces artístiques<br />
perquè volien fer pedagogia. El teatre no<br />
ha de ser alliçonador, ni benvolent, ni<br />
agradable. Jo crec que en el teatre hi ha<br />
hagut un excés de pedagogia. I això no vol<br />
dir que els autors o directors no hagin de<br />
prendre posició.<br />
—Aquest autor rus precisament s’ha<br />
manifestat molt en contra de Putin.<br />
—Parla molt de la invasió russa d’Ucraïna.<br />
És exiliat a Polònia de fa quinze anys.<br />
Ha renunciat a la nacionalitat russa.<br />
Viu a Polònia, que és un país que rep<br />
molta immigració ucraïnesa, perquè<br />
en aquests moments a Varsòvia hi ha<br />
milions d’ucraïnesos. Estava molt trasbalsat<br />
amb tot això. Quan va venir, fa<br />
uns quants dies, a Barcelona, va ser molt<br />
crític amb Europa. Deia que era Europa<br />
la que havia permès a Putin d’arribar<br />
fins aquí. Aquesta situació en què estem<br />
no l’arregla el teatre. El conflicte que hi<br />
ha ara no és atacable des d’un escenari.<br />
—Aquesta obra ens arriba precisament<br />
quan més sensibilitzats estem amb la<br />
invasió russa d’Ucraïna.<br />
—Jo fa cinc anys que vaig al darrere<br />
d’aquesta obra. Ara s’ha escaigut aquesta<br />
infeliç coincidència. No creiem que il·lumini<br />
més la pròpia obra. Penso que és<br />
interessant la sensació que Barcelona es<br />
pugui obrir a noves mirades dramatúrgiques,<br />
que no vinguin necessàriament<br />
del món anglosaxó i que siguin fetes en<br />
un circuit comercial. Igual que a nosaltres<br />
ens fa il·lusió quan els autors catalans<br />
proveeixen d’obres Grècia, Romania,<br />
l’Argentina o el Canadà, penso que hi ha<br />
una qüestió d’intercanvi que és la gràcia<br />
del fet teatral. No sé quant de temps feia<br />
que no s’estrenava una obra d’un autor<br />
rus contemporani a Barcelona. Entrar<br />
en la dinàmica de moviment i d’aportar<br />
noves veus sempre és enriquidor. Ara la<br />
dramatúrgia catalana té una salut molt<br />
bona. Fins i tot s’estrena abans a fora<br />
que aquí. Perquè aquí no sé què ens passa<br />
que anem perdent aquesta relació amb el<br />
públic; sembla que s’hagi trencat alguna<br />
mena de cordó umbilical i que busquem<br />
la manera de refer-lo.<br />
—Creieu que és perquè no es deixa fer<br />
un relleu generacional?<br />
—Crec que hi ha una absència de cultura<br />
de base catalana als mitjans de<br />
comunicació, més enllà de les cobertures<br />
de les estrenes. Hi ha poca feina<br />
de continuïtat i d’acompanyament d’un<br />
sector que necessita aquesta visibilitat<br />
per a existir. Quan hi ha una operació<br />
organitzada de promoció com en el<br />
cas d’Alcarràs, el públic respon. Això<br />
funciona. El públic hi és. Però si tu només<br />
li parles de Marvel i d’Eurovisió no<br />
sabrà que ara mateix a Barcelona hi ha<br />
trenta-cinc obres en cartell i que segur<br />
que n’hi ha alguna que li interessa. Jo<br />
crec que hi ha hagut una sensació de<br />
trencament en el sector del teatre. Hi ha<br />
hagut una pèrdua d’interès. Un trencament<br />
amb el teatre que s’havia fet molt<br />
de temps amb una certa violència. És un<br />
teatre que també té un públic i que ara<br />
potser se sent rebutjat de les platees.<br />
Que espera que torni aquell teatre que<br />
sí que l’omplia. Hi ha dificultat per a<br />
captar aquest públic més jove que es<br />
mou pels esdeveniments organitzats a<br />
les xarxes més que a fora. Jo estic segur<br />
que és conjuntural. El teatre fa anys<br />
que està en crisi, però ara tanquen més<br />
cinemes que teatres. Penso que es fan<br />
visibles molts <strong>dels</strong> problemes estructurals<br />
del nostre sector, i que ho podríem<br />
El teatre no ha de ser<br />
alliçonador, ni benvolent,<br />
ni agradable. Jo crec que<br />
en el teatre hi ha hagut un<br />
excés de pedagogia. I això<br />
no vol dir que els autors<br />
o directors no hagin de<br />
prendre posició
32<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
FERRAN UTZET<br />
Crec que hi ha una<br />
absència de cultura de<br />
base catalana als mitjans<br />
de comunicació, més<br />
enllà de les cobertures de<br />
les estrenes. Hi ha poca<br />
feina de continuïtat i<br />
d’acompanyament d’un<br />
sector que necessita<br />
aquesta visibilitat per<br />
a existir<br />
aprofitar per començar-los a resoldre.<br />
No sé si ho aconseguirem. La necessitat<br />
de veure cossos vius que expliquen històries<br />
i que d’alguna manera et parlen<br />
de tu, penso que és una activitat que té<br />
molt de sentit encara.<br />
—Sou matemàtic. Hi veieu cap connexió,<br />
amb el món del teatre?<br />
—Et vas fent gran i vas donant unes<br />
altres dimensions a les decisions que<br />
has pres a la vida. Jo estic molt content<br />
d’aquesta decisió. L’atribuiria a la relació<br />
doble que els catalans tenim amb la<br />
nostra cultura. Que en el cas del teatre<br />
es veu molt reflectida en la presència del<br />
teatre amateur i el teatre professional.<br />
D’una banda, és molt bo que hi hagi teatre<br />
amateur, però, d’una altra, dificulta la<br />
construcció d’una carrera teatral. A casa<br />
meva era impossible d’imaginar que es<br />
podia viure del teatre. Jo ho atribueixo a<br />
aquesta resistència ancestral catalana a<br />
entendre que l’activitat artística té sentit<br />
per a la comunitat i té un valor transcendental.<br />
No penso que sigui més important<br />
ser director de teatre que professor de<br />
matemàtiques en un institut, més aviat al<br />
contrari. El cas és que jo vaig decidir que<br />
preferia fer teatre, i per mi va ser difícil<br />
prendre aquest camí per una mena de<br />
convicció. No només familiar, sinó més<br />
aviat social.<br />
—Veniu d’una família de matemàtics?<br />
—Vinc d’una família de matemàtics, els<br />
meus pares ho són tots dos, i la meva àvia<br />
també era mestra. Sí que hi havia una<br />
mena de sensació que si eres bo en ciències<br />
semblava que havies de tendir cap a<br />
aquesta carrera. Potser ara ha canviat,<br />
però abans es tenia molt en compte, quan<br />
estaves als instituts, de buscar carreres<br />
amb sortida.<br />
ALBERT SALAMÉ
33<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
FERRAN UTZET<br />
Tot el sistema teatral<br />
català reposa sobre<br />
uns fonaments fràgils<br />
i obsolets que caldria<br />
revisar urgentment per<br />
adaptar-los a la realitat<br />
de la societat i de la<br />
professió<br />
—I la centralitat de la ciència.<br />
—Jo sóc molt crític amb la ciència i a<br />
la vegada crec que és absolutament<br />
necessària, perquè construeix un sentit<br />
crític que és essencial per ser lliure. A<br />
mi les matemàtiques m’han ensenyat a<br />
pensar i m’han ensenyat a perdre la por,<br />
a tenir esperit crític. Alhora, em sento<br />
incòmode amb la idea de progrés imparable,<br />
de tecnooptimisme que, potser de<br />
manera errònia, vinculo a la ciència. Crec<br />
que no podem assumir acríticament els<br />
discursos del progrés, que és el que potser<br />
continuar fent amb aquesta idea <strong>dels</strong> Jocs<br />
Olímpics. Aquesta idea tan lamentable<br />
que sembla mentida com encara ens<br />
vulguin fer passar gat per llebre.<br />
—Què en penseu de la denominació “director<br />
emergent” o “artista emergent”?<br />
—Jo tinc quaranta-quatre anys. Fa<br />
quinze anys que vaig dirigir el primer<br />
muntatge professional, però és possible<br />
que encara em diguin director emergent.<br />
Potser és perquè no he treballat mai al<br />
Teatre Nacional ni al Teatre Lliure. Hi<br />
vaig cada any a demanar feina, però<br />
només he aconseguit que em convidin<br />
a les estrenes. I em frustra molt. Són els<br />
grans productors del país, els espais amb<br />
més visibilitat, i construir una trajectòria<br />
al marge d’aquests centres és difícil i esgotador.<br />
Fins ara no he aconseguit el seu<br />
suport, tot i que les obres que he dirigit<br />
en altres espais han connectat bé amb<br />
el públic, han tingut bona resposta de<br />
crítica i han guanyat premis. L’enorme<br />
dependència que té el sector d’aquests<br />
dos grans centres en termes de contractació,<br />
producció i exhibició no crec que<br />
sigui saludable. Tot el sistema teatral català<br />
reposa sobre uns fonaments fràgils i<br />
obsolets que caldria revisar urgentment<br />
per adaptar-los a la realitat de la societat<br />
i de la professió: com us deia abans, la<br />
crisi d’espectadors que vivim crec que el<br />
que en el fons visibilitza aquest desajust.<br />
Caldria revisar aquests fonaments a partir<br />
del consens, fixar nous objectius, començar<br />
a fiscalitzar les tasques <strong>dels</strong> responsables<br />
<strong>dels</strong> equipaments. No només<br />
<strong>dels</strong> grans: crec que molts equipaments<br />
intermedis i petits de Catalunya haurien<br />
de funcionar millor que no funcionen.<br />
És una qüestió de diners, és clar, però<br />
no tan sols això, també de com gestionar-los.<br />
Crec que cal crear una nova<br />
xarxa que cobreixi millor el territori, més<br />
descentralitzada, que realment reforci<br />
el teixit creatiu del país. Amb més espais<br />
de producció repartits pel territori on es<br />
pugui treballar en bones condicions. Que<br />
no sigui responsabilitat de dos espais<br />
enormes de Barcelona definir qui hi ha<br />
al centre i qui no, qui treballa i qui no.<br />
—Els creadors són la part més feble?<br />
—Sí, és més fàcil viure del sector essent<br />
gestor o formant part d’alguna estructura<br />
que no pas essent creador. Som la<br />
baula que dóna sentit a la cadena, però<br />
també la més fràgil. Potser és que som<br />
massa persones que volem ser artistes,<br />
i que aquest problema sempre hi serà,<br />
perquè som un país pobre que no pot<br />
destinar més diners a la cultura. Però<br />
estic absolutament convençut que si<br />
els diners que es dediquen al sector es<br />
repartissin millor, la realitat laboral <strong>dels</strong><br />
qui fem espectacles no seria tan precària.<br />
—Coneixeu cap experiència de gestió<br />
que cregueu que pot marcar un camí?<br />
—A mi m’agrada molt el projecte de la<br />
sala Beckett. Jo crec que ha fet moltes<br />
coses molt bé, en termes de dinamització<br />
del sector, d’aposta per l’autoria<br />
catalana, de sensació d’obertura, de relació<br />
amb el barri. A Catalunya hi hauria<br />
d’haver deu equipaments més com la sala<br />
Beckett, i qüestionar-nos si necessitem<br />
sales de vuit-cents espectadors avui<br />
dia. D’altra banda, jo treballo molt amb<br />
la Perla 29, que és una productora que<br />
té una vocació de servei públic que crec<br />
molt valuosa provenint del sector privat.<br />
També he tingut la sort de col·laborar<br />
amb un centre d’art, el Santa Mònica, que<br />
penso que fa passos molt interessants<br />
per aconseguir el que dèiem abans, que<br />
el màxim de diners públics arribi als artistes.<br />
No és una qüestió només interna<br />
o sectorial: té un impacte molt positiu en<br />
la ciutadania, en el retorn.
34<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
FERRAN UTZET<br />
ALBERT SALAMÉ<br />
—Quin és el problema principal?<br />
—Penso que un <strong>dels</strong> motius del distanciament<br />
del públic del fet cultural té a<br />
veure amb la sensació que els criteris per<br />
a decidir les coses no són transparents,<br />
no són clars. Quan això canvia, el públic<br />
torna. A mi m’agradaria gestionar un<br />
equipament teatral, i curiosament només<br />
surten a concurs els més grossos. Penso<br />
que hauria de ser més fàcil per als perfils<br />
artístics construir una trajectòria laboral<br />
tant en els equipaments culturals de<br />
Barcelona com en els de la resta del país.<br />
Costa d’assabentar-se d’aquestes oportunitats.<br />
Sovint estan molt vinculades a<br />
la regidoria de Cultura del municipi i no<br />
es difonen. Crec que no hi ha una idea<br />
política clara i decidida de com volem<br />
organitzar el sector cultural. I això fa<br />
que tothom actuï des de la seva trinxera<br />
com pot. Jo no sóc gestor, però la Marta<br />
Oliveras, per exemple, té una visió més<br />
àmplia i transversal i ho explica molt bé.<br />
Jo puc lamentar la situació com a professional<br />
i puc trobar a faltar coses com a<br />
espectador, però no tinc gaires respostes.<br />
—Viviu encara entre Brasil i Catalunya?<br />
—Ara ja no. Ara només a Catalunya. Vaig<br />
estar casat amb una actriu brasilera, però<br />
ens vam separar fa uns quants anys.<br />
Mantinc un vincle amb el país. És un país<br />
molt fort, molt carismàtic, amb una intensitat<br />
vital meravellosa. Quan aquí ens<br />
volíem independitzar, l’any 2017, deia<br />
que no calia que Catalunya fos nou estat<br />
d’Europa, que podia ser un nou estat del<br />
Brasil. Formar part d’Europa implicava<br />
massa peatges; en canvi, formar part del<br />
Brasil seria més divertit.<br />
—Com heu vist la deriva política del<br />
2017 fins ara?<br />
—Jo crec que vam perdre. I no hem acabat<br />
A mi m’agradaria<br />
gestionar un equipament<br />
teatral, i curiosament<br />
només surten a concurs els<br />
més grossos
35<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
FERRAN UTZET<br />
de dir-ho del tot amb veu alta. Els altres<br />
anaven més forts que nosaltres. I això<br />
és una mica frustrant. Adonar-te que<br />
si l’altre s’hi va posar a totes és perquè<br />
creia que anava de debò. Jo penso que no<br />
hi ha cap retret a fer, però crec que s’ha<br />
d’assumir la derrota. Això ens ha generat<br />
una certa sensació de depressió que<br />
s’ha sumat al de la pandèmia i crec que<br />
l’estat d’ànim col·lectiu és baix. Jo crec<br />
que això no és tan fàcil de gestionar com<br />
sembla, pels que vam creure que sí que<br />
era possible. A mi cap de les estratègies<br />
emocionals amb què els partits polítics<br />
gestionen aquest “post” no em sembla<br />
adient. Però potser jo també estic trist<br />
amb això. És una murga, perdre. Això ho<br />
diu sempre el Simeone.<br />
—Són derrotes que potser no són definitives?<br />
Poden ser conjunturals com<br />
les del teatre?<br />
—Sí, totalment, són cícliques. Cada setanta<br />
anys hi ha un assalt; llavors, aquesta<br />
ha estat una de les vegades que hem<br />
donat un bon cop. D’aquí a seixanta o<br />
setanta anys, quan torni a haver-hi unes<br />
circumstàncies favorables, hi tornarem.<br />
I els que amagaran les urnes seran uns<br />
altres i nosaltres serem els avis a qui<br />
aplaudeixen perquè també van estar<br />
al referèndum del Primer d’Octubre.<br />
Tot això que tenim de no acabar-nos<br />
d’atrevir a anar-hi del tot, també ho<br />
tenim de tossuts. I jo penso que sabrem<br />
recuperar l’ànim i recuperar una qüestió:<br />
que en aquest món digital sabrem trobar<br />
la fórmula de refer aquest sentiment de<br />
col·lectivitat des d’un bon lloc. La idea<br />
d’Espanya és una idea fixa i estàtica, i<br />
si nosaltres som capaços de canviar el<br />
que vol dir ser català i ser permeables i<br />
flexibles, tot canviarà molt. Potser quan<br />
torni a haver-hi l’oportunitat de pujar al<br />
ring, ho farem millor. Però perquè això<br />
passi ha de canviar la classe política, ha<br />
de canviar TV3, ha de canviar la nostra<br />
autoestima.<br />
—Hi ha una crisi de representació de la<br />
identitat catalana?<br />
—No pot ser que el gruix de la immigració<br />
senti aquesta causa com a distant i els<br />
catalans com a antipàtics i d’una cultura<br />
tancada. Hem de trobar la manera d’obrir<br />
la nostra cultura. Fer-la interessant. I<br />
fer-la interessant vol dir fer-hi participar<br />
totes les Barcelones que viuen a Barcelona,<br />
totes les Catalunyes que viuen a<br />
Catalunya, i no fer una cultura de primera<br />
i una de segona. Jo crec que si resolem<br />
aquesta qüestió cultural, que es va resoldre<br />
amb èxit als anys setanta i vuitanta<br />
amb la integració de la immigració, ara<br />
també podem fer-ho. Potser amb unes<br />
estratègies diferents.<br />
—Com?<br />
—Si aconseguim que no sentin que som<br />
uns pesats i que fem una política excloent.<br />
Jo penso que aquesta és la clau<br />
absoluta del que hauria de ser la prioritat.<br />
No només per la idea d’eixamplar la base.<br />
—Cal canviar aquesta representació<br />
cultural del que és Catalunya?<br />
—Jo sempre dic que la clau és fer-ho<br />
divertit, passar-nos-ho bé. Però ara<br />
estem deprimits. Quan ens ho passem<br />
una mica millor, podrem tornar a seduir.<br />
Ara mateix hem de superar aquest dol.<br />
Potser quan torni a haverhi<br />
l’oportunitat de pujar al<br />
ring, ho farem millor. Però<br />
perquè això passi ha de<br />
canviar la classe política,<br />
ha de canviar TV3, ha<br />
de canviar la nostra<br />
autoestima
36<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ENTREVISTA<br />
JAUME SASTRE<br />
“Hem derrotat Pedro J. a casa seva,<br />
per això no em posaré cap medalla”<br />
Entrevista a l’activista mallorquí que ha guanyat Pedro<br />
J. Ramírez en la batalla contra la piscina il·legal que va<br />
construir al xalet de Son Servera<br />
Jaume Sastre a la manifestació pel 25 d’Abril que es va fer el 7 de maig a Castelló. PRATS I CAMPS
37<br />
JAUME SASTRE<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ESPERANÇA CAMPS BARBER<br />
Jaume Sastre ha guanyat Pedro J.<br />
Ramírez. David ha guanyat una<br />
batalla de divuit anys contra un<br />
Goliat que tenia tot el sistema<br />
judicial espanyol a disposició i a<br />
favor. El Tribunal Suprem espanyol no<br />
ha admès un recurs presentat contra la<br />
decisió de l’Audiència espanyola d’anul·<br />
lar la pròrroga de la concessió de domini<br />
públic per a continuar gaudint-ne fins el<br />
2074. Això vol dir que Pedro J. Ramírez,<br />
ara el seu fill i la seva ex-dona,<br />
la dissenyadora Ágata Ruiz de<br />
la Prada, hauran d’esbucar<br />
la piscina que van construir<br />
il·legalment en una zona de<br />
domini públic marítim-terrestre.<br />
En aquesta entrevista, Jaume<br />
Sastre, que va ser qui va<br />
destapar públicament el cas<br />
i que no ha donat cap batalla<br />
per perduda, diu que cal saber<br />
perdre però també guanyar. A Sastre no li<br />
passa pel cap de parlar bé ara del sistema<br />
judicial espanyol i està convençut que<br />
aquest revés arriba a Pedro J. Ramírez<br />
perquè està en hores baixes i perquè ja<br />
no hi ha ningú que li tengui por.<br />
L’audiència espanyola deixa Pedro J.<br />
sense la polèmica piscina de Mallorca<br />
Sastre contextualitza els fets i els considera<br />
un camp experimental de la repressió<br />
que Espanya i l’espanyolisme van exercir<br />
uns anys més tard contra Catalunya.<br />
També recorda que ell era David, però no<br />
estava pas tot sol; darrere aquesta batalla<br />
hi havia molta gent de qui, per prudència,<br />
no vol ni pot dir els noms.<br />
—Amb tantes piscines il·legals com hi ha<br />
a Mallorca, per què vau triar la de Pedro<br />
J. Ramírez?<br />
—No era una piscina qualsevol. Vaig<br />
emprar aquest cas per plantar cara colonialment.<br />
Vaig triar en Pedro J. perquè<br />
era molt poderós. Si derrotes un poderós,<br />
els més petits fan el cap viu. Vam<br />
aconseguir l’expedient de demarcació de<br />
costes i vam veure que el teníem agafat,<br />
perquè allò era indefensable. Però van<br />
començar les pressions, els xantatges<br />
polítics. Va aconseguir que canviessin la<br />
Amb això de la llengua, la gent està molt<br />
decebuda i emprenyada. Els polítics fan<br />
arrencada de cavall i arribada d’ase, ‘coitus<br />
interruptus’, i no hi ha res més frustrant<br />
que això<br />
llei i li donaren una nova concessió, i ell<br />
en va bravejar públicament i nosaltres<br />
vam tornar a començar de bell nou. Una<br />
altra vegada, tot el procediment. Estàvem<br />
convençuts que teníem la raó i que ell<br />
havia fet una il·legalitat i era producte<br />
de la corrupció i de l’abús de poder. Però<br />
aquesta vegada ja no té poder.<br />
—Encara que és molt tòpic, David ha<br />
derrotat Goliat.<br />
—David pot derrotar Goliat sempre que<br />
no caigui en provocacions ni en les trampes,<br />
si té el cap molt fred. Nosaltres érem<br />
David, però hem atacat sense pietat. Hem<br />
de tenir molt clar que si ens veuen febles,<br />
si dubtam, ens massacren. Tanmateix, si<br />
plantes cara directament i actues sense<br />
por, pots guanyar.<br />
—Després d’això, el senyor Ramírez ja<br />
no té cap més recurs per a mantenir la<br />
piscina?<br />
—L’Audiència va donar el tema per tancat,<br />
ell va presentar un recurs al·legant<br />
qüestions de forma i el Suprem diu que,<br />
d’això, res de res i que s’ha de tombar. El<br />
meu advocat em diu que això està acabat.<br />
Però ara sembla que qui té la concessió<br />
és Tristán Ramírez, el fill, i qui té l’usdefruit<br />
del xalet és l’ex-dona, Ágata<br />
Ruiz de la Prada, i sembla que han dit<br />
que recorreran al Tribunal Constitucional.<br />
El meu misser, en Josep de Luís, em<br />
diu que això no té cap<br />
recorregut, perquè per<br />
anar al Constitucional<br />
ha d’haver-hi vulneració<br />
de drets fonamentals.<br />
Passa que ara els<br />
hem tocat els nassos ben<br />
tocats.<br />
—Teniu la sensació<br />
que ara heu acabat una<br />
guerra?<br />
—Sí, sí, una guerra que<br />
ha durat divuit anys. Jo em sent molt bé,<br />
però s’ha de saber guanyar. Hem anat de<br />
derrota en derrota fis a la victòria final.<br />
Quan teníem derrotes i condemnes no<br />
ens desanimàvem. Si creus que tens la<br />
raó, has de tirar endavant i no t’has de<br />
deixar intimidar. I quan tens una victòria,<br />
no has de caure en l’eufòria. Si no, que<br />
ho demanin a Will Smith, que guanya un<br />
Oscar i perd els papers i fot una paperina<br />
al presentador de l’acte.<br />
—En què pensau ara?<br />
—Amb en Pep Palou hem estat la punta<br />
de l’iceberg, el que es veia de tot això.<br />
Hem hagut d’anar dues vegades al Suprem.<br />
Qui signava la denúncia era jo,<br />
però no hem estat tots sols. Hi ha hagut<br />
una gentada darrere. Molta gent que ha<br />
actuat de manera molt discreta. Aportant<br />
doblers, també, és clar. La justícia és molt<br />
cara i jo som un mestre jubilat. Per raons<br />
òbvies i de prudència, no podem dir-ne
38<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
JAUME SASTRE<br />
En Pedro J. i n’Inda van fer<br />
molt de mal a Mallorca. Amb<br />
el seu diari van escampar<br />
moltes mentides<br />
els noms. Però la gent ho ha fet perquè<br />
Pedro J. Ramírez ha fet molt de mal a<br />
Mallorca, molt de mal.<br />
—El diari El Mundo treia l’artilleria<br />
pesant a l’illa.<br />
—Hi va haver onze anys, entre el 2002<br />
i el 2013, que vam tenir Eduardo Inda<br />
de director. Després van venir Agustín<br />
Pery i Esteban Urreiztieta… Tota aquesta<br />
tropa, vam tenir a Mallorca. Van fer molt<br />
de mal. Van dir moltes mentides. Pertot<br />
hi ha de tot, i a Mallorca vam tenir molts<br />
de corruptes, però el que es va fer aquí va<br />
ser com un assaig d’allò que després s’ha<br />
fet a Catalunya. Proves falses, campanya<br />
de linxament, vulneració sistemàtica<br />
del secret del sumari, judicis paral·lels.<br />
Nosaltres vam trobar aquest punt feble<br />
que tenia i no ho hem amollat fins al final.<br />
—Parlau d’experiment, en quin sentit?<br />
—Nosaltres hem estat el conillet d’índies.<br />
Antoni Alemany, el gran atiador del<br />
gonellisme, que ja és mort, va arribar a<br />
dir i a escriure que la instrucció contra<br />
Maria Antònia Munar, no l’havien feta<br />
els jutges, sinó El Mundo. Aquest era el<br />
grau d’ostentació a què arribaven amb<br />
la intenció d’intimidar-nos, i la nostra<br />
por hauria estat amb la nostra derrota.<br />
Jo ho compar amb el que passa ara a<br />
Catalunya. Si ens deixam intimidar, hem<br />
perdut. Em va arribar a demanar sis anys<br />
de presó, en Pedro J., em volia aplicar la<br />
llei antiterrorista. Si haguéssim tingut<br />
por, si haguéssim afluixat, ells haurien<br />
guanyat. És com una marató, una qüestió<br />
de resistència.<br />
—Finalment, heu guanyat, i ha estat el<br />
Tribunal Suprem qui us ha donat la raó.<br />
—A Madrid, a casa seva. I això és el que li<br />
fa més mal. No lloaré el Suprem, jo ara, ni<br />
la justícia espanyola, amb tot el que ens<br />
fa amb els presos i els indultats. Ara nosaltres<br />
podríem bravejar, però la qüestió<br />
real és que Pedro J. ja no és el que era fa<br />
uns anys i ja no fa por a ningú i tampoc<br />
als jutges del Suprem. L’any 2014 el van<br />
fer fora d’El Mundo, el 20<strong>18</strong> se separà. El<br />
Español, que és el diari que ara té, no posa<br />
ministres ni en lleva, ni té la potència per<br />
a canviar presidents del govern. Ja no fa<br />
por a ningú.<br />
—Relacionau la vostra victòria amb la<br />
pèrdua d’influència de Ramírez dins els<br />
cercles del poder madrileny?<br />
—N’estic convençut. La justícia està<br />
summament polititzada. Jo no he amagat<br />
mai el meu independentisme. La primera<br />
vegada que hi vam anar, dúiem una estelada<br />
i, és clar, un independentista de<br />
colònies no pot guanyar mai un potentat.<br />
Si no és perquè a Madrid el nostre tema<br />
hagi servit perquè molta gent que li volia<br />
mal passi comptes amb ell. I l’han derrotat<br />
a casa seva. Això és el que li fa més<br />
mal. Per això no em penjaré cap medalla.<br />
Teníem la petita possibilitat de ser els<br />
emprenyadors, de ser al lloc adequat en<br />
el moment oportú.<br />
—Aquesta no és la primera victòria que<br />
aconseguiu en lluites col·lectives. Vau<br />
tenir molt a veure amb la mobilització<br />
<strong>dels</strong> mestres l’any 2013. Vau fer aquella<br />
vaga de fam…<br />
—Em vaig implicar molt en l’assemblea<br />
de docents i vam aconseguir de desbordar<br />
els sindicats que no estaven per convocar<br />
una vaga. Ho van fer quan van veure<br />
que nosaltres arreplegàvem signatures<br />
i mobilitzàvem la gent. Després s’hi van<br />
afegir, els sindicats. Jo ho compar amb el<br />
que passa ara a Catalunya. Si no tiram pel<br />
dret, els partits no es mouran. Només si<br />
veuen que hi ha gent que se la juga i estria,<br />
els partits s’hi afegiran.<br />
—La resposta <strong>dels</strong> partits a la sentència<br />
del 25% no ha estat l’adequada a parer<br />
vostre?<br />
—Ni de bon tros! Sempre fem igual. En<br />
comptes de confrontar amb l’enemic,<br />
l’enemic gros, els jutges, els tribunals,<br />
ens dedicam a confrontar entre nosaltres.<br />
El problema són els jutges que han<br />
condemnat Torra i no plantam cara. No<br />
vam defensar Mas quan el van imputar<br />
pel 9-N. No vam defensar Puigdemont el<br />
gener del 20<strong>18</strong>. No vam defensar Turull<br />
quan aspirava a ser president just abans<br />
d’entrar a la presó. No vam defensar<br />
Torra. I ara no defensam ni els docents<br />
ni la llengua. I presentam una llei no sé<br />
de què. Filigranes que només deceben la<br />
gent. No hi ha cap més solució que anar a<br />
la confrontació, i això és la desobediència<br />
civil i la insubmissió lingüística.<br />
—Us sentiu gaire sol defensant això?<br />
—No. Perquè la gent està molt emprenyada<br />
i molt decebuda. Vosaltres ho dieu,<br />
al diari. La gent està emprenyada amb els<br />
partits, amb el govern, i no saben què fer.<br />
Si votar en blanc, si crear un partit, si no<br />
votar. Tot això passa perquè els nostres<br />
fan sortides de cavall i arribades d’ase.<br />
Envesteixen, i després, coitus interruptus.<br />
I no hi ha res més frustrant i desmobilitzador<br />
que això. Amb la piscina d’en<br />
Pedro J. no hem afluixat. Hem tingut el<br />
suport de tanta gent, i així és com s’ha<br />
d’afrontar aquesta qüestió de l’escola.<br />
—…<br />
—N’hi ha prou que un docent faci insubmissió<br />
lingüística, però que tengui<br />
suport, que tengui una caixa de resis-
39<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
JAUME SASTRE<br />
La piscina del xalet de Pedro J. Ramírez construïda il·legalment damunt la zona de pas.<br />
tència… Jo vaig fer la vaga de fam de<br />
quaranta dies, però hi havia un comitè<br />
de cinquanta persones, i una caixa de<br />
resistència. Rosa Parks només era una<br />
persona! Però els sindicats volen una<br />
insubmissió massiva. Si no arriba a molta<br />
gent, no volen fer res. Ara tenim una<br />
oportunitat amb això del 25%.<br />
—Vinculau de manera directa les escoles<br />
a la lluita contra l’espanyolisme i<br />
l’opressió de l’estat.<br />
—No em cans d’explicar que la república<br />
catalana està vinculada a les escoles des<br />
del moment que el dia primer d’octubre<br />
es va votar a les escoles i la policia d’en<br />
Felipe VI va anar a assaltar les escoles i<br />
va pegar la gent i va segrestar paperetes<br />
i va segrestar urnes. Ara la república<br />
catalana i les escoles estan unides de<br />
per vida i ara tenim una oportunitat per<br />
a acabar aquesta guerra a les escoles<br />
amb la insubmissió lingüística de pares,<br />
alumnes i docents. S’ha d’organitzar.<br />
No cal trobar mil insubmisos. Un, dos,<br />
però amb un suport total darrere. Així es<br />
poden canviar les coses. Rosa Parks no es<br />
va aixecar del seient, però darrere tenia<br />
una campanya de boicot als autobusos de<br />
Montgomery que va durar un any. Això<br />
no s’improvisa.<br />
—La sensació és que com més gent,<br />
millor.<br />
—Això és una tampa. Si haguéssim esperat<br />
els sindicats, no hi hauria hagut vaga<br />
indefinida contra Bauzà. Algú ha d’estirar.<br />
Amb Pedro J. va passar igual. Vam<br />
començar tres persones: en Pep Palou,<br />
en Bernat Fiol i jo, i al final, érem quinze<br />
organitzacions que vam lluitar plegats.<br />
—Demanareu l’execució de la sentència?<br />
—Més per Mallorca ha dit que presentarà<br />
una proposició al parlament per a demanar<br />
que s’esboqui la piscina. Nosatres<br />
també. Això té una dimensió popular.<br />
Pedro J. va cometre l’error de caure. La<br />
resposta intel·ligent hauria estat no fernos<br />
cas, però ens va voler plantar cara<br />
confiant que ens faria por. I no!<br />
Han derrotat en Pedro J. a<br />
Madrid, casa seva, els seus,<br />
però no seré jo qui lloï el<br />
Suprem amb tot el que ha<br />
fet amb els presos i amb els<br />
indults
40<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ENTREVISTA<br />
RAMON LLENA<br />
“Aquell dia<br />
que vaig obrir<br />
La Razón vaig<br />
saber que tenia<br />
una diana”<br />
Entrevista a Ramon Llena, que fou un <strong>dels</strong> trenta-tres<br />
jutges que va assenyalar La Razón · Avui és assessor del<br />
Consell per la República<br />
ADIVA KOENIGSBERG
41<br />
RAMON LLENA<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
JOSEP REXACH FUMANYA<br />
Nosaltres no dèiem que fóssim favorables ni contraris al<br />
dret de decidir. L’únic que dèiem és que el dret de decidir<br />
encaixa en la constitució espanyola<br />
Ramon Llena és un <strong>dels</strong> trenta-tres<br />
jutges que van signar el manifest<br />
a favor del dret de decidir i que<br />
van ser assenyalats per La Razón<br />
en un article en què es publicava la<br />
seva foto del carnet d’identitat. Aquesta<br />
setmana, uns àudios han demostrat que<br />
la policia espanyola es va dedicar a eliminar<br />
qualsevol rastre que la impliqués<br />
en la investigació. Aquestes noves informacions<br />
poden reobrir el cas. De fet, els<br />
jutges afectats ja ho estudien.<br />
Llena explica a VilaWeb com va viure<br />
aquells dies. Està jubilat, tot i que continua<br />
actiu. Ara es dedica a assessorar<br />
legalment el Consell per la República<br />
i alhora se centra a batallar contra la<br />
sentència del 25% de castellà.<br />
—Sou un <strong>dels</strong> trenta-tres jutges que La<br />
Razón va assenyalar per haver signat<br />
un document sobre el dret de decidir<br />
el 2014. Com els recordeu aquells fets?<br />
—Aquell dia recordo que algú em va trucar<br />
i em va dir que sortia a La Razón. Vaig<br />
baixar a un quiosc i vaig comprar l’únic<br />
exemplar de La Razón que he comprat a<br />
la meva vida. Tots els jutges ens vàrem<br />
posar en contacte perquè era intolerable,<br />
sobretot perquè havien extret les<br />
fotografies del DNI. Des d’aquell dia vaig<br />
saber que tenia una diana perquè ser<br />
catalanista o tenir idees obertes a favor<br />
del dret de decidir no és benvist.<br />
—Professionalment, us va afectar?<br />
—No. Ara, si aspires a algun càrrec, segur<br />
que t’afecta. Em refereixo als càrrecs de<br />
lliure designació. És impossible que hi<br />
arribis. Dels trenta-tres jutges, hi havia<br />
una persona a qui va afectar molt. No en<br />
vol parlar i ho respecto. Però aspirava a<br />
un càrrec important i l’hi van denegar. I<br />
és evident, perquè és escrit, que l’hi van<br />
denegar per això. I aquell càrrec li tocava<br />
perquè tenia mèrits més que suficients<br />
per a aconseguir-lo. Ara, si són càrrecs<br />
que són per escalafó, no t’afecta.<br />
—Els companys de la magistratura us<br />
van fer saber el seu malestar?<br />
—A partir d’aquell moment quedes retratat<br />
davant tothom i d’una manera<br />
insalvable. Depenent de si els companys<br />
eren més o menys respectuosos, et miraven<br />
d’una manera o d’una altra. Tot es va<br />
vendre molt erròniament. Nosaltres no<br />
dèiem que fóssim favorables ni contraris<br />
al dret de decidir. L’únic que dèiem és que<br />
el dret de decidir encaixa en la constitució<br />
espanyola. Es pot habilitar o no, però no<br />
és contrari a la constitució.<br />
—El tornaríeu a signar, el document?<br />
—I tant.<br />
—Ara uns àudios demostren que la policia<br />
era al darrere de la filtració. Què<br />
implica?<br />
—Ja tenim un recurs davant del Tribunal<br />
Europeu de Drets Humans. I ara estudiem<br />
de reobrir el procés penal, però s’ha<br />
de veure si els delictes han prescrit. Es<br />
va tancar perquè no hi havia un autor<br />
definit, tot i que no hi havia dubtes de<br />
l’existència de delicte perquè ho van<br />
declarar diversos policies. Ara, els àudios<br />
demostren que hi ha persones que diuen<br />
que intentaven esborrar el rastre que<br />
s’havia deixat en la base de dades de la<br />
policia per saber quin usuari havia cercat<br />
els nostres DNI. Eugenio Pino podria<br />
declarar a qui ho va ordenar i a qui va<br />
delegar aquesta activitat.<br />
—Per què ho escampa ara Villarejo?<br />
—És claríssim. Ell vol que el desmarquin<br />
i demostra que té informació de tothom.<br />
I no m’estranyaria que en comencés a fer<br />
sortir de jutges, perquè vegin que també<br />
estan amenaçats.<br />
—Canviem de tema. Aquesta setmana<br />
heu demanat la nul·litat de la sentència<br />
del 25%. En què us empareu?<br />
—Sí, ha estat tasca meva. El president<br />
de la sala contenciosa administrativa,<br />
Javier Aguayo Mejía, que normalment<br />
és a la secció 1, va poder intervenir en la<br />
sentència, que la va dictar una altra sala.<br />
Això va poder ser així perquè hi ha una<br />
norma interna de funcionament del TSJC<br />
que atorga al president unes potestats<br />
gairebé absolutes, de manera que pot<br />
intervenir en l’assumpte que vulgui,
42<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
RAMON LLENA<br />
L’error de la Generalitat és<br />
no haver presentat recurs<br />
d’inconstitucionalitat.<br />
El TSJC dicta la sentència<br />
el desembre del 2020, la<br />
Generalitat presenta recurs<br />
de cassació, el Suprem<br />
no l’admet i per tant la<br />
sentència és ferma. Però el<br />
Departament d’Educació<br />
tenia l’oportunitat de<br />
presentar un recurs<br />
d’inconstitucionalitat<br />
contra la sentència perquè<br />
no es basa en criteris legals,<br />
sinó constitucionals<br />
quan vulgui i de la manera que vulgui.<br />
Això és contrari al principi de jutge predeterminat<br />
per la llei. Té una connotació<br />
de parcialitat brutal. És inadmissible.<br />
—És realista que la sentència del 25%<br />
sigui declarada nul·la?<br />
—Realista no, possible sí. Hi ha molts<br />
recursos, com els de nul·litat d’actuació,<br />
que tiren endavant i que són autoesmenes<br />
<strong>dels</strong> tribunals. Aquest és un recurs<br />
ben fonamentat, que té causa. Ara, que el<br />
mateix tribunal admeti de fer-se enrere<br />
és una altra qüestió. Segurament no tots<br />
els magistrats estaven d’acord a aprovar<br />
aquestes normes de funcionament. I<br />
pot ser que amb aquesta iniciativa que<br />
presentem hi hagi membres de la sala<br />
que havien estat d’acord amb una cosa<br />
amb la qual no hi haurien d’haver estat.<br />
—Heu tingut resposta sobre si us deixaran<br />
personar-vos a la causa contra<br />
la sentència?<br />
—Encara no s’ha resolt.<br />
—Com us expliqueu que l’entitat espanyolista<br />
Asamblea por una Escuela<br />
Bilingüe sí que hagi estat admesa?<br />
—És sorprenent. Deixem-ho amb aquesta<br />
paraula. Precisament, amb la jurisdicció<br />
contenciosa administrativa, la legitimació<br />
és molt limitada. Perquè si és molt àmplia es<br />
poden posar molts entrebancs a l’activitat<br />
de l’administració. Per això són molt restrictius<br />
i només s’admet la legitimitat quan<br />
hi ha un veritable interès. Per això és sorprenent,<br />
perquè aquí ha passat el revés, hi<br />
ha hagut màniga ampla i s’ha obert la porta<br />
per a acceptar la legitimació. I per justificar<br />
que s’obria tant la legitimació, s’ha dit que<br />
fins i tot els pares poden impugnar.<br />
—En la causa hi observeu biaix polític?<br />
—Hi ha un biaix sobre una manera de<br />
pensar i de veure les coses, és evident.<br />
El 25% és inventat i arbitrari. I per què<br />
no un 30% o un 20%? Per què un 25%?<br />
No té sentit. Resoldre això en termes<br />
pedagògics era impossible. I han posat<br />
el 25% per tenir un criteri controlable.<br />
—Com valoreu la posició del govern<br />
català durant el litigi?<br />
—Jo faig un plantejament jurídic, i el<br />
govern fa un plantejament polític. I el<br />
plantejament jurídic imagino que només<br />
és de suport al plantejament polític, que<br />
crec que té a veure amb si hi ha hagut taula<br />
de diàleg. Que s’ha parlat amb Madrid,<br />
segur, i tenien la garantia que l’estat no<br />
ho impugnaria i no demanaria l’execució.<br />
Però, és clar, els tribunals van a la seva;<br />
l’estat no ha executat, però el TSJC ha<br />
admès l’execució d’un tercer. I aquí cal<br />
dir que l’estat no ha estat tan lleial com<br />
podia ser.<br />
—Per què?<br />
—Perquè quan pregunten a l’advocacia<br />
de l’estat per la legitimació de l’Asamblea<br />
por una Escuela Bilingüe, diu que no s’hi<br />
oposa. Per tant, d’alguna manera ho accepta,<br />
perquè obre la porta. Havia d’haver<br />
dit que no tenia legitimació.<br />
—I això hauria canviat la posició del<br />
tribunal?<br />
—No ho sabrem mai, però potser algun<br />
<strong>dels</strong> cinc jutges hauria canviat de posició.<br />
És una opinió substancial. Jurídicament,<br />
l’estratègia del govern no és prou ben<br />
plantejada. Un plantejament jurídic és<br />
una estratègia per a un camí processal.<br />
Totes són bones si arriben a bon port.<br />
Però hi ha actuacions que en lloc d’anar<br />
pel costat esquerre o pel costat dret, van<br />
enrere.<br />
—En quina penseu?<br />
—L’error de la Generalitat és no haver<br />
presentat recurs d’inconstitucionalitat.<br />
El TSJC dicta la sentència el desembre<br />
del 2020, la Generalitat presenta recurs<br />
de cassació, el Suprem no l’admet i per<br />
tant la sentència és ferma. Però el Departament<br />
d’Educació tenia l’oportunitat de<br />
presentar un recurs d’inconstitucionalitat<br />
contra la sentència perquè no es basa<br />
en criteris legals, sinó constitucionals.<br />
Això és error de lectura generalitzat per<br />
part de la premsa i la ciutadania. Aquest<br />
25% es basa en el criteri que la llengua de
43<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
RAMON LLENA<br />
tots els espanyols és l’espanyol, i això es<br />
basa en l’article 3 de la constitució. Per<br />
tant, es podia presentar un recurs al·legant<br />
que aquesta interpretació de l’article<br />
3 no és correcta. I a més a més, es podia<br />
presentar al·legant que la inadmissió<br />
del recurs per part del Suprem vulnerava<br />
el principi de tutela judicial efectiva, que<br />
és l’article 24 de la constitució.<br />
—Què hauria significat presentar aquest<br />
recurs?<br />
—Que en aquesta sentència no estigués<br />
tot escrit i tot dit. Fins i tot se n’hauria<br />
pogut demanar la suspensió de l’execució,<br />
perquè el Constitucional té la facultat<br />
d’acordar la suspensió de l’execució si<br />
li ho demanen. Potser hauríem acabat<br />
al mateix lloc, no dic que no, però llavors<br />
el Suprem no hauria estat tan segur<br />
d’executar.<br />
—Ara el govern ha al·legat “impossibilitat<br />
legal” de complir la sentència a<br />
l’empara de l’article 105. Hi veieu cap<br />
possibilitat?<br />
—No. Al TSJC, no hi veig recorregut.<br />
Entenc que l’estratègia del govern és<br />
fer aquest decret en què diuen que no hi<br />
ha percentatges, però que revisaran els<br />
projectes. La llei pretén que no hi hagi<br />
cap sentència inexecutable. Les que no<br />
s’executen de manera directa s’executen<br />
indirectament, per exemple, via indemnitzacions.<br />
La sentència diu 25%, i, per<br />
tant, no hi pot haver execució subsidiària.<br />
Per això entenc que el decret llei del govern<br />
no paralitza l’execució. L’execució<br />
difícilment es pot paralitzar. Crec que el<br />
tribunal no els farà cas, però no dic els<br />
arguments pels quals no els farà cas per<br />
no donar pistes.<br />
—Amb el decret llei aprovat, les direccions<br />
<strong>dels</strong> centres queden protegides?<br />
—És que les direccions <strong>dels</strong> centres ja<br />
estan protegides sense el decret llei. No<br />
tenen cap responsabilitat. Cap director de<br />
cap centre no pot tenir cap problema amb<br />
aquesta sentència. Perquè la sentència no<br />
condemna cap director de centre ni estableix<br />
cap obligació. La sentència només<br />
obliga la Generalitat a posar prendre les<br />
mesures necessàries perquè s’apliqui el<br />
25% de castellà.<br />
Benet Salellas: “Si acceptem el 25%,<br />
ens demanaran el 50%”<br />
—I si un centre només vol impartir en<br />
castellà l’assignatura de castellà i hi ha<br />
un inspector que ho denuncia?<br />
—La inspecció és de la Generalitat. La<br />
inspecció estatal només pot controlar<br />
que la Generalitat compleixi les seves<br />
competències, i no pot inspeccionar els<br />
centres. I la inspecció de la Generalitat<br />
tampoc no pot dir als centres què han de<br />
fer, tot i que ho fan i els fan cas. Els centres<br />
s’autoregulen i el consell escolar és<br />
autònom per a fixar el projecte educatiu;<br />
el claustre de professors és autònom a<br />
l’hora de fixar els criteris pedagògics. I<br />
els professors, d’acord amb el projecte<br />
lingüístic i amb els criteris pedagògics,<br />
ofereixen l’ensenyament.<br />
—I en cap cas no poden ser sancionats?<br />
—Escoles com la de Canet, que han rebut<br />
una ordre directa del tribunal adreçada a<br />
un director. Si el director no ho compleix,<br />
sí que el poden sancionar. Això ho podria<br />
cobrir perfectament el departament,<br />
igual que ha fet el Departament d’Economia<br />
amb els encausats al Tribunal de<br />
Comptes. Però encara hi ha d’haver molt<br />
recorregut per arribar aquí. Jo de moment<br />
diria als directors de centres que, ara per<br />
ara, la pel·lícula no els afecta.<br />
Jo de moment diria als<br />
directors de centres que, ara<br />
per ara, la pel·lícula no els<br />
afecta
44<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
Solar flotant, la renovable que pot<br />
produir la meitat de l’electricitat<br />
mundial<br />
El govern espanyol té previst d’implantar-la en set embassaments del país ·<br />
El conflicte amb el sector turístic i agropecuari pot créixer<br />
MARC BELZUNCES<br />
Alemanya vol fer servir els llacs artificials fruit de les antigues mines de carbó per desplegar plantes solars flotants. BAYWA RE
45<br />
REPORTATGE<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
Fins ara s’havia optat per instal·lar<br />
plaques solars en terra<br />
ferma perquè era l’opció més<br />
econòmica i senzilla, tant sobre<br />
el terreny com sobre les<br />
teulades. Tanmateix, gràcies<br />
a l’abaratiment progressiu,<br />
algunes instal·lacions més<br />
complexes i cares comencen<br />
a ser viables. L’exemple més<br />
clar és l’eòlica marina, que<br />
s’expandeix en massa arreu<br />
del planeta. Malgrat tot, fins<br />
ara no s’havia considerat de<br />
fer igual amb la solar, és a dir,<br />
posar plaques sobre l’aigua.<br />
Però això va canviant ben de<br />
pressa. Uns quants estudis<br />
científics argumenten que la<br />
solar flotant podria produir<br />
fins a la meitat de la demanda<br />
d’electricitat mundial actual.<br />
Mentrestant, el govern<br />
espanyol, en el marc de les<br />
mesures per a reduir la factura<br />
energètica i la dependència<br />
del gas rus, ha presentat un<br />
projecte de decret que preveu<br />
implantar unes quantes<br />
plantes solars flotants en embassaments,<br />
inclosos set del<br />
nostre país. Tot seguit analitzem<br />
els avantatges i inconvenients<br />
d’una tecnologia que<br />
podria canviar completament<br />
el panorama energètic.<br />
Un potencial enorme<br />
Una de les polèmiques freqüents<br />
al voltant de les renovables<br />
és l’espai que ocupen<br />
i el seu impacte visual. Les<br />
instal·lacions renovables entren<br />
en competència amb més<br />
activitats –econòmiques o de<br />
lleure– que es desenvolupen<br />
sobre els mateixos terrenys.<br />
Per aquest motiu l’atenció es<br />
desvia cap a la mar, lluny <strong>dels</strong><br />
nuclis habitats. Posar plaques<br />
solars surant a la mar és una<br />
evolució lògica. Tanmateix,<br />
és un medi força hostil i per<br />
això l’atenció, ara per ara,<br />
se centra a usar superfícies<br />
Uns quants<br />
estudis científics<br />
argumenten que<br />
la solar flotant<br />
podria produir<br />
fins a la meitat<br />
de la demanda<br />
d’electricitat<br />
mundial actual<br />
L’energia solar flotant té un gran potencial arreu del món. BANC MUNDIAL
46<br />
REPORTATGE<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
aquàtiques més benignes: els<br />
llacs artificials <strong>dels</strong> embassaments.<br />
Tenen uns quants<br />
avantatges: el més obvi és<br />
que no hi ha onades i l’aigua<br />
és dolça, i no pas salada, que<br />
és més corrosiva. A més, els<br />
embassaments generalment<br />
tenen una central hidroelèctrica,<br />
cosa que vol dir que ja<br />
disposen de la infrastructura<br />
d’evacuació d’electricitat a la<br />
xarxa general i no cal fer-ne<br />
de noves per connectar-hi les<br />
plaques solars.<br />
A Corea del Sud es planifica la planta solar flotant més gran del món a l’estuari de Saemangeum,<br />
Un altre avantatge és que els<br />
embassaments són sistemes<br />
aquàtics antropitzats (no naturals),<br />
que generalment són<br />
degradats ambientalment. La<br />
solar flotant pot ajudar a mitigar<br />
inconvenients com ara<br />
l’eutrofització, causada per<br />
un excés de nutrients –generalment<br />
proporcionats per les<br />
restes d’aigües residuals urbanes,<br />
industrials o de camps<br />
de conreu, que n’arrosseguen<br />
els fertilitzants. Això pot fer<br />
que els organismes que fan la<br />
fotosíntesi a partir de la llum<br />
solar creixin desmesuradament,<br />
com ara les algues, que<br />
donen un color verd característic<br />
a l’aigua i fan que hi hagi<br />
menys oxigen, cosa que afecta<br />
negativament els peixos –<br />
que es poden asfixiar. Cobrir<br />
una part <strong>dels</strong> embassaments<br />
amb plaques solars disminueix<br />
la llum solar que arriba a<br />
aquests organismes i pot fer<br />
que l’eutrofització es redueixi.<br />
Tanmateix, en aquesta<br />
primera fase d’implantació,<br />
generalment primer se’n fa<br />
un desplegament petit, com<br />
a prova, abans d’expandir-la.<br />
És un <strong>dels</strong> pocs inconvenients<br />
potencials de la solar flotant:<br />
saber com afecta la disminució<br />
de llum solar en els<br />
sistemes aquàtics. Val a dir<br />
que això no és nou en l’àmbit<br />
solar: en l’agrivoltaica, en què<br />
es combinen plaques solars<br />
i conreus, s’analitza la quantitat<br />
de llum necessària per<br />
a les plantes, i la instal·lació<br />
solar es dimensiona adequadament,<br />
tant en nombre de<br />
plaques, com en l’espai que<br />
s’hi deixa.<br />
que aprofitarà la protecció del dic marí més llarg del món. GOOGLE<br />
Hi ha més avantatges, com<br />
ara una velocitat d’instal·<br />
lació més gran o no ocupar<br />
terreny dedicat a uns altres<br />
usos. Les plaques solars<br />
s’instal·len en estructures<br />
flotants que s’introdueixen<br />
fàcilment a l’aigua i es desplacen<br />
surant fins a la posició<br />
final. En qualsevol moment<br />
es poden moure o treure de<br />
l’aigua, per exemple per fer<br />
Els embassaments generalment tenen una<br />
central hidroelèctrica, cosa que vol dir que<br />
ja disposen de la infrastructura d’evacuació<br />
d’electricitat a la xarxa general i no cal ferne<br />
de noves per connectar-hi les plaques<br />
solars<br />
tasques de manteniment importants,<br />
per seguretat arran<br />
d’avingudes del riu. També es<br />
poden retirar de pressa si es<br />
considera que tenen efectes<br />
no desitjats. La solar flotant<br />
també pot servir per a bombar<br />
aigua a l’embassament<br />
en moments de màxima producció<br />
renovable i després<br />
fer anar aquesta aigua a la<br />
central hidroelèctrica i produir<br />
electricitat durant la nit<br />
o quan no hi hagi tanta producció.<br />
A la pràctica, vol dir<br />
fer que l’embassament actuï<br />
de bateria. També cal considerar<br />
que els embassaments<br />
acumulen aigua, un bé molt<br />
preuat, però que, com que és<br />
a l’aire lliure, s’evapora i se’n<br />
perd una part, que pot arribar<br />
a ser molt gran segons el clima<br />
i l’estació de l’any. Cobrir<br />
una part <strong>dels</strong> embassaments<br />
amb plaques solars ajuda a<br />
disminuir l’evaporació i per-
47<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
met de conservar milions de<br />
litres d’aigua.<br />
A més, l’aigua de l’embassament<br />
ajuda a refrigerar les<br />
plaques solars, cosa que fa<br />
produir més electricitat –entre<br />
un 5% i un 15%, atès que<br />
perden rendiment amb temperatures<br />
elevades–, no tenen<br />
ombres i es mantenen més<br />
temps netes –perquè no hi<br />
ha arriba tanta pols– i la neteja<br />
es pot fer aprofitant l’aigua<br />
que tenen a sota –sense<br />
malbaratar-ne. Tot plegat pot<br />
compensar que la solar flotant<br />
sigui un 20%-25% més<br />
cara que no pas la solar sobre<br />
terreny. Malgrat això, el seu<br />
potencial és enorme. L’any<br />
2020, un estudi del Laboratori<br />
d’Energies Renovables<br />
(NREL) <strong>dels</strong> EUA, va determinar<br />
que la solar flotant podria<br />
canviar el sistema energètic<br />
mundial tal com el coneixem<br />
avui i proporcionar fins al<br />
50% de la demanda d’electricitat.<br />
Els científics van<br />
estimar que, arreu del planeta<br />
i solament considerant<br />
els embassaments artificials<br />
amb centrals hidroelèctriques<br />
(en van comptar 379.068),<br />
es poden instal·lar 7,6 TW de<br />
potència, amb un potencial<br />
de producció de 10.600 TWh.<br />
Els investigadors reconeixen<br />
que és la banda superior –més<br />
optimista– de l’estimació,<br />
però en unes quantes parts<br />
del món ja es considera de fer<br />
instal·lacions més enllà <strong>dels</strong><br />
embassaments, directament<br />
a l’oceà. Especialment, dins<br />
els parcs eòlics marins que ja<br />
existeixen, bo i aprofitant-ne<br />
la infrastructura de connexió<br />
amb la xarxa elèctrica. La solar<br />
flotant també es considera<br />
El 2020 hi havia una potència instal·lada de 3 GW, mentre que la<br />
predicció <strong>dels</strong> analistes és que s’arribi als 11 GW el 2025 solament<br />
considerant els projectes que ara per ara són en fase<br />
de planificació o en construcció<br />
de gran potencial a les zones<br />
prop de l’equador, on no<br />
acostuma a fer vent i l’eòlica<br />
marina no seria viable.<br />
L’expansió mundial<br />
La solar flotant es va començar<br />
a implantar a molt petita<br />
escala entre el 2007 i el 2013.<br />
Tanmateix, ha crescut significativament<br />
a partir del 2016.<br />
El 2020 hi havia una potència<br />
instal·lada de 3 GW, mentre<br />
que la predicció <strong>dels</strong> analistes<br />
és que s’arribi als 11 GW el<br />
2025 solament considerant<br />
els projectes que ara per ara<br />
són en fase de planificació o<br />
en construcció. La implantació<br />
és centrada a l’Àsia. L’estiu<br />
passat, el govern de l’illa<br />
indonèsia de Batam, situada<br />
entre l’estret de Malacca<br />
i Singapur, va presentar el<br />
projecte de la planta solar flotant<br />
més gran plantejada fins<br />
aleshores: una instal·lació<br />
de 2,2 GW distribuïda sobre<br />
1.600 hectàrees (16 km 2 ) en un<br />
embassament d’aigua dolça,<br />
amb una producció estimada<br />
de 2.600 GWh anuals, que fa<br />
empetitir fins i tot les instal·lacions<br />
comunes a terra<br />
ferma. A més, tindrà una bateria<br />
de 4 GWh i el projecte<br />
que costarà uns 2.000 milions<br />
de dòlars. Corea del Sud, per<br />
la seva banda, té plans per a<br />
superar aquesta xifra. A la mar<br />
Groga, dins l’estuari delimitat<br />
pel dic marí més llarg del<br />
món, a Saemangeum, planegen<br />
de construir-hi una<br />
planta solar flotant marina<br />
de 2,7 GW de potència i 300<br />
MW d’eòlica marina, dins una<br />
àrea de 409 km 2 .<br />
L’Índia no vol ser menys i el<br />
2019 ja feia plans per construir<br />
una planta solar flotant<br />
d’1 GW, la més gran<br />
fins aleshores proposada, a<br />
l’estat de Madhya Pradesh,<br />
dins l’embassament més gran<br />
del país (Indira Sagar). Però<br />
Als <strong>Països</strong> Baixos es fan proves per dur a mar oberta la solar flotant. SOLARDUCK
48<br />
REPORTATGE<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
més enllà d’aquests projectes,<br />
pendents de fer-se realitat,<br />
la Xina enguany ha inaugurat<br />
l’ampliació d’una planta<br />
solar fotovoltaica en un embassament<br />
de la província de<br />
Shandong, a Dezhou. El novembre<br />
del 2020 va començar<br />
a funcionar la primera fase,<br />
amb 200 MW de potència i una<br />
bateria de 8 MWh. La segona<br />
fase d’ampliació ha consistit<br />
en 120 MW addicionals de<br />
solar flotant i 100 MW d’eòlica.<br />
Mentrestant, a Singapur,<br />
la ciutat-estat superpoblada<br />
i amb molt poca superfície,<br />
s’ha inaugurat una planta flotant<br />
amb 122.000 plaques (60<br />
MW de potència), que ocupa<br />
la mida de 45 camps de futbol,<br />
dins un embassament.<br />
El país, que vol quadruplicar<br />
la producció solar, construeix<br />
4 plantes solars flotants<br />
més. Mentrestant, Tailàndia<br />
té la planta solar flotant<br />
més gran del món, amb<br />
144.000 plaques, que ocupa<br />
una superfície equivalent a<br />
70 camps de futbol, dins un<br />
embassament. La gestió de la<br />
producció és integrada amb<br />
la de l’embassament. El país<br />
asiàtic vol fer-ne 14 més fins<br />
el 2037.<br />
Al nostre continent, convé<br />
de destacar la inauguració a<br />
principi de maig de la planta<br />
flotant a l’embassament<br />
d’Alqueva, a Portugal –el de<br />
més superfície d’Europa occidental.<br />
Després d’una prova<br />
pilot, s’ha ampliat a 12.000<br />
plaques solars (5 MW de potència).<br />
La planta produirà<br />
7,5 GWh anuals, i s’espera<br />
que es complementi amb una<br />
bateria que emmagatzemi<br />
2 GWh l’any. La intenció és<br />
fer-ne una segona ampliació,<br />
amb 70 MW de potència<br />
addicional. Alemanya, per la<br />
seva banda, vol aprofitar els<br />
llacs artificials fruit de l’abandonament<br />
de les mines de<br />
carbó a cel obert. L’Institut<br />
Fraunhofer estima un potencial<br />
tècnic de 56 GW, que<br />
rebaixa a 2,7GW de potencial<br />
econòmic una vegada descomptada<br />
l’afectació sobre el<br />
turisme i els plans de conservació<br />
ambiental. En calculen<br />
una potència d’1,33 MW per<br />
hectàrea, la disponibilitat de<br />
500 llacs artificials de mines<br />
–principalment als estats de<br />
l’est– i una ocupació de tan<br />
sols el 4,9% de la superfície<br />
<strong>dels</strong> llacs.<br />
Als <strong>Països</strong> Baixos, el 2019 van<br />
inaugurar una planta solar<br />
flotant de 14,5 MW de potència<br />
prop de la ciutat de Zwolle,<br />
que van construir en tan sols 6<br />
setmanes. La tercera del país<br />
després d’haver-ne fet una<br />
de 2 MW a Weperpolder i una<br />
altra de 8,4 MW a Tynaarlo,<br />
en pocs mesos. El potencial<br />
és enorme, ateses les àrees<br />
marines tancades pels dics<br />
artificials a la zona costanera.<br />
Tanmateix, volen anar més<br />
enllà i ja dissenyen instal·lacions<br />
solars flotants resistents<br />
a huracans, cosa que<br />
podria canviar completament<br />
el panorama de la indústria<br />
renovable. La seva intenció<br />
és fer plantes solars flotants<br />
de 10 MW de potència i de<br />
240 metres per 240 metres,<br />
equivalent a un molí marí. No<br />
són els únics que opten per<br />
aprofitar les vastíssimes àrees<br />
marines. Un consorci belga ha<br />
començat un projecte per<br />
a desenvolupar plataformes<br />
solars oceàniques aplicades<br />
a la mar del Nord i capaces<br />
de resistir onades d’alçàries<br />
considerables. Finalment,<br />
a Suïssa han fet la primera<br />
planta solar flotant en alçada,<br />
a 1.810 metres d’altura<br />
dins un embassament. Això<br />
li proporciona més eficiència<br />
en relació amb les plantes al<br />
nivell de la mar (la llum és més<br />
forta perquè ha traspassat<br />
menys atmosfera), i a més la<br />
neu <strong>dels</strong> voltants fa de mirall<br />
i reflecteix més llum. La temperatura<br />
també és més baixa<br />
i, a més, les plaques són bifocals<br />
(per totes dues bandes) i<br />
també recullen la llum que es<br />
reflecteix a l’aigua. Tot plegat<br />
fa que produeixi un 50% més<br />
d’electricitat que no pas una<br />
planta convencional a menys<br />
altura.<br />
El potencial als <strong>Països</strong><br />
<strong>Catalans</strong><br />
Les iniciatives de tots aquests<br />
països mostren el gran potencial<br />
que hi ha per aquesta<br />
tecnologia al nostre país. Ara,<br />
de moment els nostres governs<br />
no tenen plans al respecte,<br />
si més no de públics.<br />
D’entrada, caldrà analitzar en<br />
quins embassaments i llacs<br />
artificials és factible d’implantar-la.<br />
En una segona<br />
fase, i si el desenvolupament<br />
de plataformes marines és<br />
reeixit, caldrà considerar el<br />
potencial de les badies més<br />
protegides de les inclemències<br />
marítimes, com ara les<br />
del Delta de l’Ebre, Roses,<br />
Alcúdia, Pollença i Palma.<br />
No obstant això, en un país<br />
eminentment turístic com el<br />
nostre, pot ser el desencadenant<br />
de polèmiques, també<br />
amb el sector pesquer.<br />
Convé de destacar<br />
la inauguració a<br />
principi de maig<br />
de la planta flotant<br />
a l’embassament<br />
d’Alqueva, a<br />
Portugal –el de<br />
més superfície<br />
d’Europa<br />
occidental
49<br />
REPORTATGE<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
De fet, es pot considerar que<br />
el conflicte ja ha començat. El<br />
govern espanyol ha presentat<br />
un projecte de decret per a la<br />
solar flotant en què proposa<br />
licitacions fins de 25 anys<br />
en 105 embassaments. Això<br />
afectaria 7 embassaments del<br />
nostre país. A Oliana (l’Alt Urgell,<br />
riu Segre) s’instal·laria<br />
una planta de 43 hectàrees,<br />
un 15% de les 285 hectàrees<br />
totals de l’embassament.<br />
Una altra planta aniria a l’embassament<br />
de Guiamets, (el<br />
Priorat, riera de Capçanes);<br />
n’ocuparia 3 hectàrees, un<br />
4% de les 62 totals. L’embassament<br />
de Rialb (el Pallars<br />
Sobirà, riu Segre) tindria una<br />
planta de 63,8 hectàrees, un<br />
5% de les 1.276 del llac artificial.<br />
A Beniarrés (el Comtat,<br />
riu Serpis), es faria una planta<br />
de 24 hectàrees, el 15% de les<br />
157 de l’embassament. Bellús<br />
(la Vall d’Albaida, riu Albaida)<br />
allotjaria la planta més gran<br />
del país, amb 64,2 hectàrees,<br />
que ocuparien un 15% de la<br />
superfície del llac artificial.<br />
L’embassament de Regajo<br />
(l’Alt Palància, riu Palància)<br />
tindria la instal·lació flotant<br />
més petita, amb 2,2 hectàrees,<br />
un 5% de les 45 totals.<br />
Finalment, l’embassament<br />
de Forata (la Foia de Bunyol,<br />
riu Magre) allotjaria 7 hectàrees<br />
sobre 141, un 5% de taxa<br />
d’ocupació. Segons el govern<br />
espanyol, tots 7 tenen mala<br />
qualitat de les aigües, causada<br />
per l’eutrofització.<br />
A l’embassament de Bellús (la Vall d’Albaida), el govern espanyol vol fer-hi la planta solar<br />
temor a les possibles conseqüències<br />
negatives. Consideren<br />
que afectaria l’incipient<br />
turisme rural d’aquestes zones,<br />
desenvolupat al voltant de<br />
les activitats d’esbarjo aquàtic<br />
dins els embassaments i que<br />
té uns potencials impactes<br />
ambientals negatius. De fet, el<br />
govern espanyol mateix reconeix<br />
que calen estudis sistemàtics<br />
i programes de seguiment<br />
i que se n’ha de fer una<br />
implantació cautelosa. Tanmateix,<br />
cal tenir en compte<br />
flotant més gran del país. GOOGLE<br />
que les taxes d’ocupació <strong>dels</strong><br />
embassaments van en la línia<br />
d’uns altres països i que les<br />
plaques es poden redistribuir<br />
dins l’embassament, separar<br />
o fins i tot retirar de manera<br />
immediata i fàcil si se’n<br />
detecten efectes no desitjats.<br />
Malgrat això, som davant el<br />
perill que es reprodueixi el<br />
conflicte entre el sector renovable,<br />
per una banda, i el turístic<br />
i pesquer, per una altra.<br />
Amb l’amenaça de paralitzar<br />
una tecnologia molt prometedora<br />
que, mentrestant, es<br />
va estenent ràpidament arreu<br />
del món. I el perill addicional<br />
que sigui el govern espanyol<br />
qui acabi decidint com i on<br />
s’implanta.<br />
Enfront d’aquests plans del<br />
govern espanyol, en unes<br />
quantes zones de l’estat espanyol<br />
s’articulen moviments<br />
d’oposició del sector turístic,<br />
que demanen moratòries pel<br />
Som davant el perill que es reprodueixi el conflicte entre el sector<br />
renovable, per una banda, i el turístic i pesquer, per una altra.<br />
Amb l’amenaça de paralitzar una tecnologia molt prometedora<br />
que, mentrestant, es va estenent ràpidament arreu del món
50<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
Els maçons:<br />
reservats, discrets i exposats<br />
al Palau Robert<br />
Fins el 28 d’agost es pot veure al Palau Robert “Maçons!”, una exposició que presenta<br />
la història i les característiques més singulars de la maçoneria d’una manera que fins<br />
ara ací no havíem pogut veure · Joan Josep Isern l’ha visitada i ens explica les seves<br />
impressions
51<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
JOAN JOSEP ISERN<br />
Quan vaig saber que el Palau<br />
Robert acolliria una exposició<br />
sobre els maçons, em va<br />
venir a la memòria el primer<br />
contacte directe i fiable que<br />
vaig tenir amb ells, més enllà<br />
<strong>dels</strong> inefables “contubernis<br />
judeo-maçònics” que la gent<br />
de la meva generació (i d’unes<br />
quantes més) vàrem haver<br />
de patir. Va ser fa deu anys,<br />
gràcies a la gent de Literat<br />
Tours, que acabava de muntar<br />
un circuit dedicat a la Barcelona<br />
maçònica.<br />
La proposta –que em consta<br />
que encara avui mantenen<br />
en programa– oferia, aleshores,<br />
diverses variants. Una<br />
era un recorregut a peu per<br />
Ciutat Vella que s’acabava al<br />
Pla del Palau, tot seguint la<br />
presència en diversos monuments<br />
i edificis de símbols<br />
maçònics visibles, camuflats<br />
o deformats. Una segona variant<br />
consistia en un passeig pel<br />
Parc Güell cercant uns quants<br />
vestigis d’aquesta simbologia<br />
que estan escampats per tot<br />
el recinte. La tercera era la<br />
visita a un temple maçònic.<br />
Una experiència guiada per<br />
membres de la mateixa lògia<br />
–crec recordar que era al carrer<br />
d’Avinyó–, que es posaven<br />
a disposició <strong>dels</strong> visitants per<br />
atendre totes les consultes<br />
que els volguéssim formular.<br />
Al temple maçònic<br />
No es tractava, per tant, d’una<br />
visita turística convencional<br />
sinó d’una àmplia presa de<br />
contacte, tant amb la maçoneria,<br />
entesa com un conjunt<br />
de doctrines i de rituals,<br />
com amb els seus membres,<br />
aquella vegada tres homes i<br />
una dona que varen explicar la<br />
història i l’ideari de la maçoneria,<br />
la simbologia que l’envolta<br />
i la manera com els seus<br />
membres treballen per assolir<br />
“la recerca de la veritat, l’estudi<br />
de l’ètica i la pràctica de<br />
la solidaritat”.<br />
Segons les notes que vaig<br />
prendre, la maçoneria és una<br />
institució a) filantròpica, b)<br />
filosòfica i c) progressista,<br />
que estimula entre els seus<br />
seguidors a) la recerca de la<br />
veritat, b) l’estudi de l’ètica i<br />
c) la pràctica de la solidaritat. I<br />
que, a conseqüència de tot això<br />
que acabo de dir, aspira a la<br />
millora (material i moral) i al<br />
perfeccionament (espiritual,<br />
intel·lectual i social) de tota la<br />
humanitat.<br />
Per aconseguir aquests objectius,<br />
fixa tres principis que<br />
tots els maçons han de seguir:<br />
a) la tolerància mútua,<br />
b) el respecte (als altres i a<br />
un mateix) i c) la llibertat de<br />
consciència. Resumint encara<br />
més, m’atreviria a dir<br />
que es tracta d’assolir aquell<br />
ternari que va inspirar la Revolució<br />
Francesa –la llibertat,<br />
la igualtat i la fraternitat del<br />
gènere humà– per mitjà del<br />
coneixement i del creixement<br />
interior de cada individu.<br />
La impressió que vaig treure<br />
de tot plegat era que allí es<br />
reunia un seguit de persones<br />
seguint uns rituals i uns sig-<br />
PALAU ROBERT<br />
La maçoneria és<br />
una institució<br />
a) filantròpica,<br />
b) filosòfica i c)<br />
progressista, que<br />
estimula entre els<br />
seus seguidors a) la<br />
recerca de la veritat,<br />
b) l’estudi de l’ètica<br />
i c) la pràctica de la<br />
solidaritat
52<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
nes externs molt determinats<br />
–i, si se’m permet l’expressió,<br />
peculiars (però també ho<br />
són, de “peculiars”, la proclamació<br />
d’un doctor honoris<br />
causa, una missa solemne o<br />
l’obertura de l’any judicial)–<br />
amb l’objectiu de debatre –<br />
ells fan servir molt sovint el<br />
verb treballar– sobre assumptes<br />
que els eren pròxims com<br />
a persones i com a col·lectiu<br />
(però amb dos temes vedats:<br />
la política i la religió) i amb el<br />
compromís que, quan sortia<br />
de la trobada, cada membre<br />
“expandís la llum rebuda” en<br />
el seu àmbit quotidià.<br />
“Alguna cosa més...”<br />
Crec que no vaig fer curt a<br />
l’hora de formular preguntes<br />
als amables i pacients germans<br />
maçons que ens varen<br />
acollir, però he de confessar<br />
que vaig tenir la impressió que<br />
allò no ho era tot. Que malgrat<br />
la prolixitat de les seves respostes<br />
i l’interès a aclarir els<br />
dubtes que teníem hi havia<br />
alguna cosa més que no ens explicaven.<br />
Potser perquè ningú<br />
de nosaltres va arribar a fer la<br />
pregunta que calia. O potser<br />
perquè, amb independència<br />
de la perspicàcia del grup de<br />
visitants, aquesta part ha de<br />
restar obligatòriament velada<br />
als ulls <strong>dels</strong> profans.<br />
Poc després d’aquesta visita,<br />
en vaig escriure una breu<br />
ressenya en el meu bloc i una<br />
de les persones que em va<br />
contestar va ser un conegut<br />
poeta català que em va dir:<br />
“Efectivament, hi ha alguna<br />
cosa més, t’ho asseguro”,<br />
alhora que em recomanava<br />
la lectura de La Tecnología<br />
Masónica. Su verdadero poder,<br />
una flamant novetat d’aquells<br />
mateixos dies escrita per Florencio<br />
Serrano –un maçó amb<br />
importants responsabilitats,<br />
tal com es detalla a la solapa–<br />
i publicada en una editorial<br />
cordovesa. Un llibre que em va<br />
interessar força perquè defugia<br />
la faramalla new age amb<br />
què de vegades s’embolcallen<br />
les disciplines que miren<br />
d’anar una mica més enllà de<br />
la prosaica realitat que ens<br />
envolta.<br />
Es tracta d’assolir aquell ternari que va<br />
inspirar la Revolució Francesa: la llibertat,<br />
la igualtat i la fraternitat del gènere humà<br />
PALAU ROBERT
53<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
PALAU ROBERT<br />
Sobre la dimensió religiosa,<br />
Florencio Serrano escriu<br />
(tradueixo del castellà): “La<br />
maçoneria no és una religió,<br />
ni un substitut de la religió.<br />
Requereix als seus adeptes la<br />
creença en un Ésser Suprem<br />
del qual, tanmateix, no ofereix<br />
una pròpia doctrina de<br />
fe. La maçoneria és oberta als<br />
homes de qualsevol fe religiosa.<br />
Durant els treballs de<br />
Lògia és prohibit de discutir<br />
de religió” (p. 63), “la maçoneria<br />
no és una religió ni<br />
una espècie de sincretisme<br />
religiós ni tampoc un intent<br />
ecumènic d’unificar posicions<br />
entre les diferents religions”<br />
(p. 65), “no hi ha cap cel ni cap<br />
infern maçònic. [...] No ofereix<br />
la salvació després de la<br />
mort. [...] No posseeix l’única<br />
veritat. [...] No existeix un déu<br />
maçònic” (p. 68).<br />
Un munt d’arguments que, si<br />
més no, serveixen per a saber<br />
quina cosa no és la maçoneria<br />
respecte del pensament religiós.<br />
Per tancar aquesta part<br />
introductòria, reprodueixo,<br />
a tall de resum, una descripció<br />
que em sembla prou<br />
aclaridora (tot advertint que<br />
en la traducció he procurat<br />
mantenir la tortuosa redacció<br />
original): “La qüestió a què<br />
apunta la maçoneria és potser<br />
en aparença menys espectacular,<br />
però tremendament<br />
transformadora i beneficiosa:<br />
la transformació profunda<br />
i integral d’un mateix<br />
amb la finalitat de beneficiar<br />
tots els éssers vius i en què<br />
les diverses visions sobre la<br />
vida, l’existència i la implantació<br />
de millores humanes i<br />
socials no caigui en la lluita<br />
i l’enfrontament directe<br />
o disfressat i sense treva de<br />
les estructures convencionals<br />
abans esmentades i en què,<br />
en general –i encara que ens<br />
venguin el contrari–, s’acaba<br />
perjudicant una gran majoria<br />
i beneficiant uns pocs en detriment<br />
d’aquesta majoria”<br />
(p. 296).<br />
“Maçons!”, al Palau Robert<br />
Equipat amb aquests antecedents,<br />
em va faltar temps<br />
per visitar l’exposició “Maçons!”<br />
(amb signe d’exclamació,<br />
com aquell que crida<br />
“En guàrdia!”) que es pot<br />
veure fins el 28 d’agost a la<br />
Sala 1 del Palau Robert. Una<br />
exposició que, tal com pregona<br />
el seu subtítol, tracta<br />
d’una institució que ja té uns<br />
quants segles d’existència,<br />
però que ens és presentada<br />
amb una mirada actual. És a<br />
dir, pensada per a uns ciutadans<br />
que poden trobar per la<br />
xarxa molts d’aquells detalls<br />
amagats que fins no fa gaires<br />
dècades donaven a la maçoneria<br />
un aire secret i, per què<br />
no dir-ho, fins i tot tèrbol.<br />
Hi ha unes quantes idees bàsiques<br />
que a “Maçons!” són<br />
molt ben explicades. Una és<br />
que, a diferència de les sec-
54<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
tes amb les quals sovint se la<br />
compara, de la maçoneria és<br />
bastant més fàcil sortir-ne<br />
que entrar-hi. Un ingrés que<br />
es consuma –quan es consuma–<br />
després d’un procés<br />
força exigent encaminat a escatir<br />
la voluntat, intencions i<br />
manera de ser del candidat.<br />
Una altra idea bàsica que es<br />
respira entre aquelles quatre<br />
parets és que la societat maçònica<br />
és reservada i discreta,<br />
sí; però no secreta. Una característica<br />
necessària i fàcil<br />
de comprendre quan anem a<br />
l’espai dedicat al fets històrics<br />
clau esdevinguts entre el 1707<br />
i el 1936 i ens adonem de dues<br />
coses: que, amb protagonismes<br />
diversos, la maçoneria<br />
és present en moments de la<br />
història tan singulars com ara<br />
la declaració d’independència<br />
<strong>dels</strong> Estats Units (1776), la<br />
Revolució Francesa (1789) i la<br />
Segona República espanyola<br />
(1931), i que en aquells llocs on<br />
els absolutismes, les dictadures<br />
o les doctrines basades en<br />
el pensament únic triomfen,<br />
els maçons són considerats<br />
enemics i, en conseqüència,<br />
s’han d’eclipsar. Just en<br />
aquest punt és on s’entén el<br />
concepte del “gran arquitecte<br />
de l’univers” a què el maçó<br />
arriba a través d’un procés de<br />
reflexió i raonament personal<br />
situat als antípodes d’allò<br />
que coneixem com acceptar<br />
un postulat perquè, senzillament,<br />
és “dogma de fe”.<br />
maçó i patró de la Biblioteca<br />
Arús– han sabut treure molt<br />
profit de l’espai no gaire generós<br />
–en metres quadrats–<br />
de què disposaven. Per mitjà<br />
d’un recorregut serpentejant<br />
que comença a l’edat mitjana,<br />
temps de les grans catedrals<br />
i <strong>dels</strong> oficis relacionats amb<br />
la construcció, ens dóna la<br />
benvinguda el so de les eines<br />
<strong>dels</strong> picapedrers desbastant<br />
la pedra fins a convertir-la<br />
en l’element perfectament<br />
escairat que fa paret: el símbol<br />
fonamental de la maçoneria.<br />
A continuació, entrem en una<br />
sala que en un costat exhibeix<br />
un detallat quadre cronològic<br />
(amb un parell de pantalles<br />
incrustades en què es poden<br />
veure entrevistes amb experts)<br />
i en l’altre una galeria<br />
de personatges històrics que<br />
varen ser maçons i que van<br />
de Montesquieu a Franklin<br />
fins a Josephine Baker i Harpo<br />
Marx, passant per Churchill i<br />
el president Companys.<br />
Una altra sala acull una mostra<br />
<strong>dels</strong> mites i calúmnies esgrimits<br />
d’un segle ençà contra<br />
la maçoneria amb la projecció<br />
de tres pel·lícules d’èpoques<br />
diferents i un seguit de llibres<br />
i pamflets sobre la qüestió.<br />
En aquest punt és oportú esmentar<br />
Rossend Arús (<strong>18</strong>44-<br />
<strong>18</strong>91), veritable pare de la maçoneria<br />
catalana i fundador<br />
de la biblioteca que porta el<br />
seu nom en el passeig de Sant<br />
Joan de Barcelona, referència<br />
inevitable per a llibres i documents<br />
sobre l’anarquisme, els<br />
moviments obrers i, és clar, la<br />
maçoneria.<br />
Per un passadís arribem a<br />
l’espai <strong>dels</strong> rituals. A una banda,<br />
hi veiem mandils, espases,<br />
collars, martells, quadres al·<br />
legòrics, escaires, compas-<br />
Una exposició que, tal com pregona el seu subtítol, tracta d’una<br />
institució que ja té uns quants segles d’existència, però que ens<br />
és presentada amb una mirada actual<br />
Pedres per a desbastar<br />
Els organitzadors de l’exposició<br />
–el periodista i historiador<br />
Enric Calpena, que n’és<br />
el comissari, i Josep Brunet,<br />
PALAU ROBERT
55<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
sos... i a l’altra, dues pantalles<br />
ens mostren uns actors que<br />
escenifiquen els gests rituals<br />
que el candidat ha de seguir<br />
durant la iniciació.<br />
La sala final és la més espectacular<br />
perquè reprodueix de<br />
manera sintètica i aproximada<br />
–és aquí on, a parer meu,<br />
les limitacions d’espai es fan<br />
sentir més– un temple maçònic<br />
amb els elements més<br />
importants situats a l’abast<br />
de l’espectador. Les proporcions<br />
llargada/amplada de la<br />
sala no són les pròpies d’un<br />
temple, cosa que fa desaparèixer<br />
l’harmonia habitual<br />
d’aquests espais. Hi manca,<br />
per exemple, la decoració<br />
del sostre, un element molt<br />
important que reprodueix<br />
la volta celeste, més fosca a<br />
l’occident i més il·luminada<br />
a l’orient, i que a “Maçons!”<br />
s’ha resolt amb un subtil joc<br />
de llums que penso que ni es<br />
percep ni acaba de funcionar.<br />
A més, l’espai d’aquesta sala<br />
és compartit per una pantalla<br />
que mostra les seus maçòniques<br />
més importants del<br />
món, una altra que projecta<br />
un parell de pel·lícules amb<br />
escenes d’iniciació de nous<br />
adeptes en temples maçònics<br />
i encara una tercera, summament<br />
interessant, que aplega<br />
els testimonis d’una dotzena<br />
llarga de conciutadans que<br />
expliquen a cara descoberta<br />
els motius que els varen portar<br />
a formar part de la maçoneria i<br />
els valors que consideren més<br />
importants de la seva decisió.<br />
Per acabar la descripció, diré<br />
que, a més del so <strong>dels</strong> repics<br />
d’eines de picapedrers que,<br />
com he dit més amunt, acull<br />
el visitant tot just entrar, al<br />
llarg del recorregut se sent<br />
una banda sonora formada<br />
per fragments de La flauta<br />
màgica, de Mozart, la Música<br />
maçònica ritual, de Sibelius,<br />
i –encara que sobti a més<br />
d’un– el “You’ll never walk<br />
alone”, cantat per Gerry and<br />
the Pacemakers.<br />
La maçoneria no va ser autoritzada<br />
a l’estat espanyol<br />
fins el 1977 i d’aleshores ençà<br />
una de les seves consignes és<br />
la d’assolir la normalitat. Un<br />
objectiu que aquesta exposició<br />
reforça sense cap mena<br />
de dubte. En principi, les<br />
obligacions de tot maçó són<br />
fàcils de suposar: pagar les<br />
quotes, assistir i prendre part<br />
en les reunions en què treballen<br />
qüestions de discussió<br />
–les “tingudes”– i practicar<br />
un bon comportament; ser<br />
persones exemplars, vaja,<br />
tant en l’esfera personal com<br />
en la social. Si, com em deia<br />
fa deu anys l’amic poeta que<br />
em va escriure, “hi ha alguna<br />
cosa més”, amb això que<br />
ens expliquen al Palau Robert<br />
no ho sabrem. Però, en tot<br />
cas, aquesta exposició presenta<br />
una selecció <strong>dels</strong> trets<br />
més importants del fenomen<br />
maçònic que val la pena que<br />
siguin coneguts per tothom.<br />
El quadern-catàleg<br />
“Maçons!” es complementa<br />
amb un quadern que fa les<br />
funcions de catàleg en què hi<br />
ha informació més ampliada,<br />
com ara una entrevista<br />
a l’esmentat Josep Brunet,<br />
un capítol titulat “Dones i<br />
maçoneria”, que pot donar<br />
molt de joc i, sobretot, una<br />
excel·lent “Anatomia del temple<br />
maçònic”, que descriu de<br />
manera molt completa els mil<br />
i un detalls i símbols que configuren<br />
un espai que, encarat<br />
cap a l’orient, que és d’on ve la<br />
llum, té com a objectiu principal<br />
de representar físicament<br />
una síntesi de l’univers i de<br />
l’ideari maçònic.<br />
Per acabar de donar tota la<br />
informació, diré que la revista<br />
Sàpiens de maig es ven<br />
conjuntament amb aquest<br />
quadern tan recomanable de<br />
tenir a les mans mentre es<br />
fa la visita –igualment recomanable–<br />
de “Maçons!”, la<br />
mostra que tenim a l’abast<br />
fins als darrers dies del mes<br />
d’agost.<br />
La maçoneria no va ser autoritzada a<br />
l’estat espanyol fins el 1977 i d’aleshores<br />
ençà una de les seves consignes és la<br />
d’assolir la normalitat
56<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
Gonzalo Boye, vint anys de dignitat<br />
i un segle d’exili<br />
Crònica de l’acte de la Comissió de la Dignitat, que celebra vint anys amb un acte<br />
que gira entorn de l’exili<br />
Gonzalo Boye rebent el premi Dignitat a l’Ateneu Barcelonès. ALBERT SALAMÉ<br />
ANDREU BARNILS<br />
La Comissió de la Dignitat<br />
ha celebrat aquest vespre<br />
els vint anys d’existència a<br />
la mateixa entitat on es va<br />
fundar el 2002, l’Ateneu Barcelonès.<br />
L’entitat, nascuda<br />
per recuperar els papers de<br />
Salamanca, espoliats per les<br />
tropes franquistes el 1939<br />
(objectiu complert en part),<br />
ha omplert la sala en un acte<br />
en què l’exili ha marcat el to,<br />
que molts <strong>dels</strong> premiats amb<br />
el Premi Dignitat hi tenien a<br />
veure: Gonzalo Boye, advocat<br />
<strong>dels</strong> membres del govern exiliats<br />
del 2017 ençà, Valtònyc<br />
o el president Torra, que ha<br />
recollit un <strong>dels</strong> quatre premis.<br />
Julià Gual (1905-1964),<br />
fundador a Catalunya Nord de<br />
la Llibreria Catalana, centre<br />
cultural com pocs, i editor<br />
de Perill a la rereguarda, llibre<br />
del seu amic Joan Peiró,<br />
va ser un <strong>dels</strong> fills de l’exili<br />
de 1936, i ha estat premiat<br />
pòstumament. Els quàquers,<br />
associació religiosa que van<br />
ajudar els republicans durant<br />
la guerra de 1936-1939 (ajuda<br />
que va incloure 150.000<br />
àpats diaris), estudiada per<br />
Rosa Serra; i Toni Miró, el<br />
pintor d’Alcoi compromès<br />
nacionalment (té sèries dedicades<br />
a Lluís Companys) han<br />
completat els premis. Entre<br />
els presents, Laura Borràs,<br />
presidenta del parlament;<br />
Jaume Alonso-Cuevillas;<br />
i David Fernández, que ha<br />
recollit el premi en nom del<br />
pintor Toni Miró.
57<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
“Ara que el passat cada vegada<br />
és més present, quan el<br />
franquisme és cada vegada<br />
més viu, aquests llocs, aquesta<br />
gent i aquests records són<br />
els que importen. Jo, encara<br />
que sembli una cosa estranya,<br />
com a advocat seré molt<br />
breu. Ho acostumo a dir als<br />
jutges, però a ells els menteixo,<br />
i a vosaltres no. Agraeixo<br />
el premi sincerament, però el<br />
rebré provisionalment perquè<br />
el lliurem a qui realment el<br />
mereix, que és el president,<br />
la Clara, en Toni, en Lluís i<br />
en Josep Valtònyc.” Aquest<br />
ha estat el discurs de Boye,<br />
d’un minut i setze segons. El<br />
primer premi que rep a Catalunya,<br />
“pel seu compromís en<br />
la defensa del govern exiliats<br />
a Bèlgica, Valtònyic i Torra. I<br />
per la denúncia de la manca<br />
d’imparcialitat de la judicatura<br />
espanyola del Tribunal<br />
Suprem, l’Audiència Nacional<br />
i TSJC, i contra el dret<br />
de l’enemic exercit contra<br />
l’independentisme”, segons<br />
paraules de Pilar Rebaque,<br />
de la Comissió de la Dignitat,<br />
conductora de l’acte, i filla de<br />
torturat a la comissaria de la<br />
Via Laietana.<br />
Ramon Gual i Anna Gual. ALBERT SALAMÉ<br />
Rosa Serra, estudiosa <strong>dels</strong> quàquers. ALBERT SALAMÉ<br />
“Sóc emotiu, no em feu cas<br />
en aquest reconeixement que<br />
potser arriba una mica tard”,<br />
ha dit Ramon Gual, fill de Julià<br />
Gual, en un esmolat discurs<br />
de recollida del premi. “Nosaltres<br />
som la gent de l’exili.<br />
‘Per Nadal, a casa’, ho sentíem<br />
sempre. I no van tornar. No<br />
sé si haurien volgut tornar a<br />
un país sense independència,<br />
sense república, sense llibertat.<br />
Teniu alguna cosa d’això?<br />
No hi ha coses que us falten?<br />
David Fernàndez i, al fons, Toni Miró. ALBERT SALAMÉ
58<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
REPORTATGE<br />
Ramon Gual: “Nosaltres som la gent de l’exili. ‘Per Nadal, a<br />
casa’, ho sentíem sempre. I no van tornar. No sé si haurien<br />
volgut tornar a un país sense independència, sense república,<br />
sense llibertat. Teniu alguna cosa d’això?”<br />
Catalunya Nord és un <strong>dels</strong><br />
<strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong> i encara avui<br />
serveix de refugi i de salvació.<br />
No perdeu el nord!”, ha dit,<br />
cridant.<br />
“I tampoc perdem el sud”, ha<br />
afegit David Fernàndez, que<br />
ha recollit el premi en nom<br />
del pintor Toni Miró, amb qui<br />
manté una relació <strong>dels</strong> anys<br />
noranta ençà. En un discurs<br />
marca de la casa Fernàndez,<br />
ha sabut relligar Toni Miró,<br />
el seu amic Ovidi Montllor,<br />
Isabel-Clara Simó i Teresa<br />
Mora Ferrándiz, la mestra republicana<br />
que va acabar indigent<br />
i que Montllor canta a<br />
“Homenatge a Teresa”. Tots<br />
tres ara enterrats molt junts<br />
al cementiri d’Alcoi.<br />
Carles Belda i Meritxell Gené<br />
han dut el toc musical a la vetllada<br />
musicant Vicent Andrés<br />
Estellés (“Diria Catalunya,<br />
diria molt poc més, acariciaria<br />
amb els dits la terrosa<br />
cal·ligrafia. Tant si vostè ho<br />
permet, com si no, aquest és<br />
el meu lloc, aquest és el meu<br />
lloc i el lloc <strong>dels</strong> meus”). Toni<br />
Roig, d’Al-Mayurqa (“No ens<br />
fareu callar”) i l’himne nacional<br />
de Catalunya han clos<br />
un acte que sempre es podrà<br />
dir que ha estat el primer que<br />
ha premiat en terres catalans<br />
Gonzalo Boye, l’home que ha<br />
sabut infligir més derrotes al<br />
franquisme que no se’n va.<br />
Laura Borràs i Gonzalo Boye. ALBERT SALAMÉ<br />
Meritxell Gené i Carles Belda. ALBERT SALAMÉ
59<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
Els quatre paranys de les instruccions<br />
que Gonzàlez-Cambray ha enviat als<br />
centres<br />
El Departament d’Educació va enviar ahir unes instruccions als centres educatius per<br />
indicar-los com han de respondre a la sentència del TSJC<br />
OT BOU COSTA<br />
El Departament d’Educació va<br />
enviar ahir unes instruccions<br />
als centres educatius per indicar-los<br />
com havien de respondre<br />
a la sentència del TSJC<br />
que, el desembre del 2020, va<br />
dictar que el 25% d’hores lectives<br />
fossin en castellà. El termini<br />
per a executar-ne el compliment<br />
s’acabava justament<br />
ahir. El conseller Josep Gonzàlez-Cambray<br />
hi ha adjuntat un<br />
qüestionari de set preguntes.<br />
La direcció de cada centre les<br />
haurà de respondre totes afirmativament<br />
si vol que el seu<br />
projecte lingüístic sigui validat.<br />
Una d’aquestes preguntes, la<br />
que incorpora la novetat essencial,<br />
demana si “el projecte<br />
lingüístic preveu un ús curricular<br />
i educatiu tant del català<br />
com del castellà”. Desbrossem<br />
a continuació els quatre paranys<br />
principals del text.<br />
1. L’ús normal del castellà,<br />
reconegut<br />
Amb les instruccions, el govern<br />
trenca un tabú. A diferència<br />
d’allò que havia fet fins ara, ni<br />
tan sols en la proposició de llei<br />
pactada amb el PSC i els comuns,<br />
el Departament d’Educació<br />
reconeix que el castellà<br />
ha de tenir un ús normal i que<br />
treballa perquè sigui així. Fins<br />
ara, la Generalitat havia dit<br />
que la seva resposta a la sentència<br />
del TSJC preservava el<br />
català com a llengua vehicular<br />
normalment emprada i havia<br />
procurat de no reconèixer<br />
explícitament la vehicularitat<br />
del castellà. Ho feia amb caramboles<br />
lingüístiques, com<br />
ara dir-ne “llengua curricular<br />
i d’ús educatiu”.<br />
En les instruccions, en canvi,<br />
hi diu això: “[De la sentència<br />
del TSJC ençà], la Generalitat<br />
de Catalunya ha endegat diverses<br />
iniciatives amb la finalitat<br />
primordial d’aprovar<br />
un marc normatiu estable que<br />
proporcioni seguretat jurídica<br />
i respongui a l’objectiu d’assolir<br />
l’ús normal de les dues<br />
llengües oficials en els centres<br />
educatius sostinguts amb<br />
fons públics.” En els paràgrafs<br />
immediatament posteriors, el<br />
govern parla de la proposició<br />
de llei –que el PSC ja havia dit
60<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
que servia per a reconèixer el<br />
castellà com a llengua vehicular–<br />
i del decret aprovat<br />
abans-d’ahir per a establir<br />
els criteris aplicables als projectes<br />
lingüístics <strong>dels</strong> centres.<br />
2. La desaparició tramposa<br />
<strong>dels</strong> percentatges<br />
El govern diu que salva els<br />
centres perquè finalment,<br />
en les instruccions, descarta<br />
l’aplicació concreta <strong>dels</strong><br />
percentatges que reclamava<br />
el TSJC. Certament, el text<br />
ordena “la inaplicació de<br />
paràmetres numèrics, proporcions<br />
o percentatges en<br />
l’ensenyament i l’ús de les<br />
llengües”. Ara, just després<br />
d’ordenar que no hi hagi<br />
percentatges, l’escrit passa<br />
a detallar, d’acord amb un<br />
seguit d’estudis i enquestes,<br />
que els percentatges de català<br />
i de castellà vigents a les<br />
escoles catalanes ja arriben,<br />
a la pràctica, als que demana<br />
la sentència. N’esmenta un<br />
d’elaborat pel Síndic de Greuges<br />
i un altre d’elaborat pel<br />
Consell Superior d’Avaluació<br />
del Sistema Educatiu.<br />
El primer, del Síndic, “posa<br />
de manifest que el català és<br />
llengua d’ús escolar durant un<br />
62,1% de la jornada a primària<br />
i un 60,6 % a secundària,<br />
mentre que el castellà ho és<br />
durant un 33,1% i un 32,9%,<br />
respectivament”. La constatació,<br />
al text, és una manera<br />
de dir que els percentatges no<br />
cal dictar-los, i, de fet, rebaixa<br />
la importància de la mateixa<br />
inaplicació de la qual es vanta<br />
el govern. L’escrit diu que el<br />
departament desplegarà un pla<br />
per a impulsar l’ús del català a<br />
les aules, però no en concreta<br />
cap mesura. L’altre informe,<br />
A diferència d’allò que havia fet fins ara,<br />
ni tan sols en la proposició de llei pactada<br />
amb el PSC i els comuns, el Departament<br />
d’Educació reconeix que el castellà ha de<br />
tenir un ús normal i que treballa perquè<br />
sigui així<br />
segons el govern, “posa de manifest<br />
la reducció en els usos<br />
de la llengua catalana entre<br />
l’alumnat i el professorat”.<br />
3. L’explicació de les<br />
instruccions parteix de la<br />
sentència<br />
El govern va dir la setmana<br />
passada que tenia l’objectiu<br />
d’elaborar un marc jurídic nou<br />
que deixés enrere les xifres.<br />
Ara parla de les instruccions<br />
com una oposició frontal als<br />
percentatges que dictava la<br />
sentència, com si d’ara endavant<br />
ja fossin superats. En<br />
canvi, en aquestes instruccions,<br />
que indiquen als centres<br />
com han d’ajustar a la normativa<br />
el seu projecte lingüístic,<br />
el conseller dedica la part<br />
central de la descripció del<br />
context a parlar de la sentència<br />
i del 25% de castellà exigit<br />
pel TSJC. S’hi refereix repetidament:<br />
en el segon paràgraf,<br />
en el tercer i en el quart.<br />
“Des de l’any 2010, el TSJC ha<br />
resolt diversos recursos contenciosos<br />
administratius interposats<br />
per pares i mares [...]<br />
als quals reconeix el dret <strong>dels</strong><br />
seus fills i filles a rebre l’ensenyament<br />
en llengua castellana<br />
en un percentatge no inferior<br />
al 25% del temps lectiu”, diu<br />
primer Gonzàlez-Cambray,<br />
que signa les instruccions. Al<br />
fragment següent ho repeteix<br />
gairebé igual: “En data 16<br />
de desembre de 2020, el TSJC<br />
va dictar la Sentència núm.<br />
5201/2020, la qual declara<br />
l’obligació de la Generalitat de<br />
Catalunya d’adoptar les mesures”<br />
perquè tots els alumnes<br />
rebin l’ensenyament amb “la<br />
utilització vehicular normal<br />
de les dues llengües oficials”,<br />
insisteix.<br />
4. La confusa seguretat<br />
jurídica<br />
El govern diu que pretén<br />
donar seguretat jurídica als<br />
mestres i directors, però<br />
les instruccions, el decret i<br />
el projecte de llei tenen uns<br />
quants elements confusos.<br />
Tant la sentència del TSJC<br />
com la resposta de la Generalitat<br />
són contradictòries<br />
amb si mateixes. La sentència,<br />
perquè diu que és la Generalitat<br />
que ha d’adoptar les<br />
mesures per fer que es compleixi<br />
el 25% de castellà, tot i<br />
que la llei orgànica d’educació<br />
espanyola (LOMLOE) atribueix<br />
la competència d’elaborar<br />
els projectes educatius –que<br />
inclouen els projectes lingüís-<br />
tics– als claustres <strong>dels</strong> centres<br />
i als consells escolars. Ho diu<br />
l’article 129 de la llei.<br />
Amb el projecte de llei –que<br />
el TSJC ja ha insinuat que<br />
no compleix la sentència–<br />
i després amb el decret, el<br />
departament ha assumit el<br />
reconeixement de la responsabilitat<br />
que li atribueix el<br />
tribunal, però alhora no ha<br />
negat el paper <strong>dels</strong> claustres<br />
ni <strong>dels</strong> consells escolars. Així,<br />
els llimbs de la incertesa<br />
jurídica per als mestres s’han<br />
agreujat. La conselleria diu<br />
que s’encarregarà de verificar<br />
els projectes lingüístics,<br />
tal com preveu el decret llei<br />
publicat ahir, però a l’ensems<br />
demana als centres que assumeixin<br />
el castellà com a llengua<br />
d’ús curricular i educatiu.<br />
Tal com va explicar VilaWeb, el<br />
text de la nova llei diu: “El castellà<br />
és emprat en els termes<br />
que fixin els projectes lingüístics<br />
de cada centre.” I just després,<br />
en canvi, diu: “Els projectes<br />
lingüístics <strong>dels</strong> centres<br />
s’han d’ajustar al que disposa<br />
aquesta llei”, que reconeix el<br />
castellà com a llengua curricular,<br />
“[...] i s’han d’elaborar<br />
d’acord amb els criteris fixats<br />
pel departament competent<br />
en matèria d’educació, que<br />
verifica que s’adeqüen a la<br />
normativa vigent”.<br />
El departament ha mirat d’elaborar<br />
una jurisdicció que li permetés<br />
de trampejar la qüestió,<br />
però en la interlocutòria que va<br />
enviar fa quinze dies el TSJC al<br />
conseller li deia que els projectes<br />
lingüístics “són instruments<br />
merament programàtics” i que<br />
no els podia traspassar la resposta<br />
a la sentència.
61<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
Ja n’hi ha prou!<br />
El govern espanyol es burla de Catalunya un any més i executa tan sols el 35% de<br />
la inversió prevista, mentre que rega Madrid amb una pluja de milions que gairebé<br />
dobla la previsió<br />
JORDI GOULA<br />
“Són dades veritablement<br />
sorprenents, tristes i decebedores,<br />
i he de dir que avui<br />
hi ha moltes raons per a voler<br />
que Catalunya sigui un nou<br />
estat d’Europa. Moltes raons.<br />
Malauradament, en les<br />
darreres setmanes tots hem<br />
acumulat diverses raons per<br />
a estar-ne més convençuts.<br />
Però he de dir una cosa: la raó<br />
econòmica i la raó fiscal són<br />
de les més poderoses, perquè<br />
és sagnant, és persistent i és<br />
humiliant per als ciutadans<br />
i per a les empreses de Catalunya<br />
que hi hagi aquest<br />
menyspreu permanent de<br />
l’estat vers Catalunya.” Un<br />
enutjat conseller Giró reaccionava<br />
així a la publicació<br />
de les xifres d’execució del<br />
pressupost d’inversions fetes<br />
a Catalunya.<br />
L’entenc perfectament. Jo<br />
també m’anava emprenyant<br />
a mesura que llegia les dades,<br />
cosa que, malauradament,<br />
acostumo a fer cada<br />
any per aquestes dates. Això<br />
que han fet, un any més, és<br />
senzillament vergonyós. Em<br />
sembla un insult que siguem<br />
a la cua de totes les comunitats<br />
de l’estat en percentatge<br />
d’execució. Em sembla una<br />
humiliació que el 35% executat<br />
a Catalunya es converteixi<br />
en un <strong>18</strong>4% a Madrid.<br />
Em sembla una indecència<br />
que la xifra que finalment ha<br />
arribat aquí sigui una tercera<br />
part de la que s’ha endut<br />
Madrid, quan en aportació<br />
al PIB estatal ambdues comunitats<br />
són al voltant del<br />
19%. Em sembla indignant<br />
que el volum d’inversió que
62<br />
ANÀLISI<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ha vingut aquí sigui un 23%<br />
menys que el de l’any anterior<br />
i que a Madrid augmenti<br />
d’un 70%. I em sembla una<br />
burla definitiva que el pes de<br />
la inversió executada sobre el<br />
total d’inversió regionalitzable<br />
hagi estat absurdament<br />
diferent: només un 9% en el<br />
cas de Catalunya i un 25,5%<br />
en el cas de Madrid.<br />
Què es pot dir? Les xifres<br />
canten i no enganyen. No ens<br />
hauria de sorprendre, perquè<br />
fa molts anys que sentim la<br />
mateixa cançó. I és sorprenent<br />
que algú encara es cregui el<br />
que prometen. Què més ha de<br />
passar? Amb les diferències<br />
en el tractament de la inversió,<br />
opten clarament per anar<br />
contra el desenvolupament<br />
més ràpid que podrien tenir<br />
les nostres empreses i afavorir,<br />
de manera aclaparadora,<br />
els voltants de Madrid, per<br />
continuar la política centralitzadora<br />
de sempre. Jo no sé<br />
si els qui escrivim d’economia<br />
som capaços de fer veure a<br />
la gent la importància cabdal<br />
que té –i tindrà– aquest<br />
fet repetitiu per al futur de la<br />
nostra societat. Al capdavall,<br />
són diners nostres que els<br />
hem enviat en forma d’imposts!<br />
Potser no ho expliquem<br />
prou bé i la gent continua veient<br />
l’economia com una cosa<br />
llunyana. O potser a alguns els<br />
fa pensar...<br />
En aquest sentit, el meu grau<br />
d’emprenyament ha pujat un<br />
esglaó aquest matí quan he<br />
llegit l’editorial d’un diari català.<br />
La tesi de l’editorialista és<br />
que el problema el tenim aquí<br />
perquè no ho fem prou bé. En<br />
transcric una frase: “Mentre<br />
que a la comunitat madrilenya,<br />
igual que a moltes altres<br />
comunitats autònomes,<br />
la inversió programada als<br />
pressupostos de l’estat s’executa<br />
amb celeritat i eficàcia,<br />
a Catalunya es col·lapsa.” La<br />
culpa és nostra, doncs! Amb<br />
aquesta manera de veure la<br />
qüestió em quedo esmaperdut.<br />
Si a Catalunya pensem<br />
que no hi ha un pla dissenyat<br />
per a escanyar-nos i que tot és<br />
culpa de la nostra ineficiència,<br />
jo no puc dir res més. Però,<br />
llavors, hem de llençar les estatístiques?<br />
Que cadascú miri<br />
les xifres <strong>dels</strong> darrers anys i<br />
pensi el que vulgui.<br />
Passem a veure el comportament<br />
de les empreses estatals<br />
i el grau d’execució de la seva<br />
inversió a Catalunya, segons<br />
una nota que va passar ahir al<br />
vespre la Cambra. Veureu que<br />
no quadra gaire amb l’argument<br />
de l’editorial esmentat.<br />
Si centrem l’anàlisi en<br />
les empreses estatals de més<br />
pes d’inversió, podem veure<br />
que els percentatges d’inversió<br />
realment executada<br />
respecte de la pressupostada<br />
a Catalunya tenen nivells força<br />
baixos; i hi destaquen ADIF<br />
(23,9%) i ADIF-Alta Velocitat<br />
(4,6%). Si tornem a la comparació<br />
amb la comunitat autònoma<br />
de Madrid, les xifres<br />
de percentatge d’execució<br />
sobre la inversió pressupostada<br />
el 2021, destaca el 229%<br />
per al Grup Renfe-Operadora,<br />
davant el 34,6% que<br />
presenta a Catalunya. Ah!, i<br />
ADIF-Alta Velocitat ha executat<br />
a Madrid el 105% del<br />
previst! Cap comentari?<br />
Pel conseller Giró, hi ha un element<br />
especialment sagnant.<br />
Diu que Catalunya ha passat<br />
Ensarronats i, a<br />
més, insultats. I<br />
això, després de<br />
pagar tot el que<br />
paguem a l’estat<br />
espanyol. Fa molt<br />
de temps que no<br />
deixo de preguntarme<br />
fins quan els<br />
catalans tindrem<br />
paciència per a<br />
continuar pagant<br />
i tolerar aquest<br />
menysteniment<br />
constant<br />
de ser el territori on es va prometre<br />
més inversió a ser on<br />
menys se n’ha executat. “I vull<br />
recordar que, especialment,<br />
hi ha tres empreses de l’estat<br />
controlades indirectament per<br />
persones del govern espanyol,<br />
com són Renfe, Adif i Ports de<br />
l’Estat, on el grau d’inversió és<br />
entre el 15% i el 34% d’allò que<br />
ens van prometre que farien.”<br />
Jo faria una mica de memòria<br />
i recordaria la quantitat d’improperis<br />
que una part de la<br />
premsa madrilenya va dedicar<br />
al govern espanyol i, de retruc,<br />
a Catalunya, “per l’especial<br />
tracte inversor que ens donava<br />
el president Sánchez”. I no és<br />
broma, encara que ho sembli.<br />
No sé què diran ara aquests<br />
mitjans, a la vista de la realitat.<br />
Probablement, res o molt<br />
poca cosa. I la gent es quedarà<br />
amb els titulars de llavors,<br />
quan deien que Catalunya era<br />
la gran afavorida. I això sí,<br />
diran que a Madrid ho fan tot<br />
molt millor, paguen menys<br />
imposts i creixen més que<br />
nosaltres per mèrits propis.<br />
No tenen manies. La senyora<br />
Ayuso va arribar a dir al congrés<br />
espanyol, el desembre<br />
del 2020: “El nacionalisme<br />
català s’enfonsa i necessiten<br />
remoure l’espantall contra<br />
Madrid, i no fan sinó robar<br />
a la resta <strong>dels</strong> espanyols.” I<br />
com si res.<br />
Ensarronats i, a més, insultats.<br />
I això, després de pagar<br />
tot el que paguem a l’estat espanyol.<br />
Fa molt de temps que<br />
no deixo de preguntar-me<br />
fins quan els catalans tindrem<br />
paciència per a continuar pagant<br />
i tolerar aquest menysteniment<br />
constant.
63<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
El retorn del dèficit fiscal<br />
i la impotència espanyola<br />
Madrid no sap construir-nos cap paisatge de futur que no sigui el vell miratge de<br />
sempre, el de l’estira-i-arronsa entre aquí i allà<br />
OT BOU COSTA<br />
Els greuges històrics d’Espanya<br />
contra l’economia, la<br />
llengua i les infrastructures<br />
de Catalunya, i sobretot la<br />
sensació que ja no es podia<br />
fer res per a revertir-los, van<br />
ser elements clau per a catapultar<br />
l’independentisme.<br />
Ara que la nació panteixa i<br />
l’independentisme està del<br />
tot desorientat, els tornem a<br />
tenim aquí: hem anat a l’altra<br />
banda de la roda. El dèficit fiscal<br />
del conseller Jaume Giró,<br />
la sentència del 25% de castellà,<br />
la llei de l’audiovisual,<br />
el teatre olímpic i l’aeroport,<br />
la diferència del pressupost<br />
executat a Madrid. Per què<br />
tornen a protagonitzar el debat<br />
públic, de cop, com genets<br />
de l’Apocalipsi que fan marxa<br />
enrere perquè s’han deixat<br />
la cartera a casa? No és tan<br />
sols perquè permetin de simular<br />
que l’autonomia no és<br />
inútil. És perquè els greuges<br />
són potencials espurnes per a<br />
tornar a encendre l’independentisme<br />
i cal explicar-los tan<br />
malament com es pugui.<br />
Abans-d’ahir, per exemple,<br />
es va saber que els <strong>Països</strong> <strong>Catalans</strong><br />
només havien rebut el<br />
16,6% de la inversió, malgrat<br />
que tenen el 29,6% de la població<br />
de l’estat espanyol, i<br />
que a Madrid s’ha executat<br />
un <strong>18</strong>4% del pressupost que<br />
hi havia previst. No és nou.<br />
És el model espanyol d’Espanya.<br />
Però el conseller Giró<br />
encara ho considera “sorprenent,<br />
trist i decebedor”. El<br />
vice-president Jordi Puigneró<br />
diu que els membres del govern<br />
espanyol “o bé són inú-
64<br />
ANÀLISI<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
Com que els polítics<br />
s’ensumen que la<br />
manera de tornarlos<br />
a castigar serà<br />
despullar el seu fals<br />
pragmatisme, ja<br />
s’afanyen a reeditar<br />
el victimisme antic,<br />
enfocant tots els<br />
debats a l’inrevés<br />
tils o bé són mentiders” i que<br />
la falta d’inversió “no pot ser<br />
casual”. Tot el govern fa grans<br />
escarafalls amb les interferències<br />
de la justícia espanyola<br />
contra la llengua, i el renec<br />
per les magres competències<br />
també va sortint ara i adés.<br />
Fins i tot quan fan l’enllaç de<br />
dir que per a això cal la independència<br />
–com certament<br />
va dir Giró dilluns–, sempre<br />
hi ha un marge per a interpretar<br />
que les coses podrien ser<br />
d’una altra manera si l’estat<br />
fos intel·ligent, com si l’estat<br />
no sabés exactament què fa i<br />
per què.<br />
Madrid se n’ha sortit, de paralitzar<br />
el moviment, potser<br />
fins i tot de fer-lo descarrilar,<br />
però ara no sap quin<br />
pla oferir-nos que no sigui<br />
refregit. Sap com tenir-nos<br />
captius, com espantar-nos,<br />
com desinflar-nos, desmoralitzar-nos,<br />
comprar-nos<br />
a grapats, com tornar-nos<br />
mediocres o corruptes, però<br />
no sap construir-nos cap paisatge<br />
de futur que no sigui el<br />
vell miratge de sempre, el de<br />
l’estira-i-arronsa entre aquí<br />
i allà, el de la cançó de l’enfadós.<br />
Només podem pujar al<br />
creuer de l’Espanya artificial a<br />
contracor, per una pertorbació<br />
rendida de les emocions,<br />
per un pragmatisme mal entès,<br />
perquè no resta cap somni<br />
ni esperança que sembli realista<br />
amb els polítics i mandarins<br />
de què disposem. No<br />
sap com fer-nos espanyols<br />
per voluntat pròpia perquè<br />
només pot assimilar del tot<br />
els territoris que abans ha<br />
provincianitzat, i Barcelona<br />
encara és massa forta.<br />
Això, que per al nostre país és<br />
extraordinàriament feixuc de<br />
suportar, sobretot perquè fa<br />
repetitius i cansats els debats,<br />
en realitat és una gran mostra<br />
de la debilitat espanyola. El<br />
primer símptoma que Catalunya<br />
és un país ocupat és que la<br />
relació amb Espanya no funciona<br />
si no s’admet que hi ha<br />
una tensió de base irresoluble<br />
entre Barcelona i Madrid. És<br />
cert que Espanya i l’autonomia<br />
necessiten dissimular el<br />
conflicte, però no poden pas<br />
esborrar-lo. L’han de fer prou<br />
petit perquè es vegi; perquè<br />
es vegi per tots els prismes<br />
equivocats, però al capdavall<br />
perquè es vegi, i així poder-se<br />
erigir ells mateixos i la seva<br />
destresa en solució, en lloc de<br />
presentar-se com a peons de<br />
la solució que ja fa temps que<br />
brilla al sol, que és la independència.<br />
Com que els polítics<br />
s’ensumen que la manera<br />
de tornar-los a castigar serà<br />
despullar el seu fals pragmatisme,<br />
ja s’afanyen a reeditar<br />
el victimisme antic, enfocant<br />
tots els debats a l’inrevés.
65<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
De Zaragoza a Susanna Griso:<br />
així fou el gran muntatge contra<br />
Tamara Carrasco que s’ha esmicolat<br />
La maquinària mediàtica espanyola va orquestrar una campanya de linxament<br />
contra l’activista, tot i que no hi havia proves en contra seva<br />
REDACCIÓ<br />
L’absolució definitiva de Tamara<br />
Carrasco, després de<br />
més de quatre anys de persecució<br />
i linxament, ha estat<br />
rebuda amb un silenci eixordador<br />
per part de la maquinària<br />
mediàtica espanyola,<br />
tot i que temps enrere va fer<br />
mans i mànigues per inflar el<br />
relat que associava els CDR,<br />
i en particular l’activista de<br />
Viladecans, amb un complot<br />
que preparava atacs violents<br />
i terroristes.<br />
I qui rescabalarà Tamara<br />
d’aquest infern de quatre<br />
anys? I Editorial de Vicent<br />
Partal<br />
El 10 d’abril del 20<strong>18</strong>, la Guàrdia<br />
Civil va detenir Carrasco a<br />
primera hora del matí a casa<br />
seva i la va traslladar directament<br />
a l’Audiència espanyola,<br />
on el jutge Diego de Egea va<br />
ordenar-ne l’ingrés en presó<br />
preventiva. Sobre la taula, hi<br />
havia l’acusació de la fiscalia<br />
per delictes de terrorisme i<br />
rebel·lió.<br />
Diego de Egea, el jutge que<br />
va menystenir Corinna Larsen<br />
i va confinar Tamara<br />
Carrasco<br />
Una acusació que tan sols<br />
es basava en un àudio de<br />
WhatsApp que la Guàrdia Civil<br />
va aconseguir de manera
66<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
fraudulenta. Per tant, la detenció<br />
de Carrasco —i l’intent<br />
d’arrest d’Adrià Carrasco—<br />
tan sols es pot entendre com<br />
l’acrobàcia final d’una estratègia<br />
político-mediàtica<br />
contra els CDR, que durant<br />
la Setmana Santa del 20<strong>18</strong><br />
van fer diverses accions de<br />
protesta tallant carreteres i<br />
aixecant peatges.<br />
Aquell mateix 10 d’abril, el<br />
telenotícies de TVE, presentat<br />
per Pilar García Muñiz, va<br />
obrir de la següent manera:<br />
“Detinguda a Viladecans una<br />
dona considerada una de les<br />
coordinadores <strong>dels</strong> autodenominats<br />
Comitès de Defensa<br />
de la República en una operació<br />
dirigida des de l’Audiència<br />
Nacional. La fiscalia l’acusa de<br />
terrorisme i rebel·lió per haver<br />
organitzat els sabotatges<br />
contra els peatges catalans<br />
per Setmana Santa.”<br />
L’endemà de<br />
la detenció,<br />
els principals<br />
diaris espanyols<br />
van assenyalar<br />
directament<br />
Carrasco com “la<br />
capitost” de la<br />
suposada deriva<br />
violenta i terrorista<br />
<strong>dels</strong> CDR<br />
D’altra banda, el telenotícies<br />
de Telecinco, presentat per
67<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
David Cantero i Isabel Jiménez,<br />
encara va anar un pas<br />
més enllà. “Cop policíac als<br />
Comitès de Defensa de la República,<br />
la Guàrdia Civil ha<br />
detingut qui seria la coordinadora<br />
<strong>dels</strong> atacs violents, que<br />
van causar talls en diferents<br />
carreteres de Catalunya”, va<br />
dir Cantero mentre es barrejaven<br />
imatges de la detenció<br />
amb d’altres d’aldarulls i enfrontaments<br />
amb els Mossos.<br />
Imaginad que solo os informáis<br />
a través de Telecinco,<br />
Antena 3, La 1 o Cuatro y la<br />
prensa del régimen. Viendo<br />
este aluvión “informativo”<br />
parece que han capturado a<br />
la terrorista más buscada.<br />
Lo confiesa Rivera: “Había<br />
que enviar un mensaje”. Hoy<br />
es ella, pero #MañanaPuedesSerTú.<br />
pic.twitter.com/<br />
Si6RbYn5xU<br />
El relat i la<br />
intoxicació sobre<br />
els CDR havia<br />
calat en la societat<br />
espanyola i, tot i la<br />
manca de proves,<br />
el magistrat va<br />
decidir de mantenir<br />
la causa oberta per<br />
desordres públics
68<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
Comparació entre el gran desplegament de titulars que els diaris espanyols<br />
van fer el dia de la detenció de Tamara Carrasco<br />
i el silenci més estrepitós el dia de l’absolució definitiva.
69<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
ANÀLISI<br />
— Kasper Juul (@KasperJuuI)<br />
April 10, 20<strong>18</strong><br />
tensitat” perpetrat per grups<br />
juvenils al País Basc.<br />
Tres instàncies<br />
diferents l’han<br />
absolta d’un delicte<br />
d’incitació als<br />
desordres públics,<br />
malgrat l’obsessió<br />
de la fiscalia, que<br />
li volia imposar<br />
tant sí com no una<br />
condemna de set<br />
mesos de presó<br />
Per la seva part, El Confidencial<br />
va obrir la seva web amb<br />
una notícia que assegurava<br />
que, en l’escorcoll a casa de<br />
Carrasco, els agents hi havien<br />
trobat papers amb informació<br />
sobre una caserna de la<br />
Guàrdia Civil, insinuant que<br />
podria ser un objectiu <strong>dels</strong><br />
atacs <strong>dels</strong> CDR. La realitat,<br />
però, era força més mundana.<br />
Els papers eren un mapa fet a<br />
mà sobre com arribar a una<br />
manifestació a la prefectura<br />
de la Guàrdia Civil a Barcelona.<br />
“Quan es tracta d’actes de sabotatge,<br />
danys, incendis, estralls,<br />
talls de vies ferroviàries,<br />
com que passa aquí, i es fa<br />
amb un propòsit determinat,<br />
com és el de subvertir l’ordre<br />
constitucional o alterar<br />
greument la pau pública, això<br />
pot ser considerat terrorisme.<br />
Llavors, la posició jurídica<br />
que ha adoptat la fiscalia<br />
de l’Audiència Nacional i el<br />
jutge central d’instrucció és<br />
correcta. És molt defensable”,<br />
va afegir Zaragoza.<br />
L’endemà de la detenció, els<br />
principals diaris espanyols<br />
van assenyalar directament<br />
Carrasco com “la capitost” de<br />
la suposada deriva violenta i<br />
terrorista <strong>dels</strong> CDR. En aquest<br />
sentit, l’ABC va il·lustrar tota<br />
la portada amb una fotografia<br />
de l’activista escortada per uns<br />
quants agents de la Guàrdia<br />
Civil com si fos una criminal<br />
amb delictes de sang. Quatre<br />
anys més tard, cap d’aquest<br />
diari ha dedicat una sola línia de<br />
les seves portades a esmentar<br />
la victòria judicial de Carrasco.<br />
Un altre engranatge clau en<br />
la campanya de linxament<br />
fou el programa d’Antena 3<br />
Espejo Público, que dirigeix<br />
Susanna Griso. L’11 d’abril,<br />
amb Carrasco encara tancada<br />
al calabós de l’Audiència, va<br />
entrevistar el fiscal del Tribunal<br />
Suprem Javier Zaragoza<br />
—que ha fet el darrer intent<br />
desesperat per empresonar<br />
a l’activista—, que va dir que<br />
allò que passava a Catalunya<br />
amb els CDR era molt similar<br />
“al terrorisme de baixa in-<br />
L’endemà de les declaracions<br />
del fiscal del Suprem, el jutge<br />
Diego de Egea va ordenar<br />
l’alliberament de Carrasco, tot<br />
descartant les acusacions per<br />
terrorisme i rebel·lió. Tanmateix,<br />
el malson de l’activista tot<br />
just acabava de començar. El<br />
relat i la intoxicació sobre els<br />
CDR havia calat en la societat<br />
espanyola i, tot i la manca de<br />
proves, el magistrat va decidir<br />
de mantenir la causa oberta<br />
per desordres públics.<br />
A més, li va imposar unes mesures<br />
cautelars duríssimes<br />
que la van tenir confinada a<br />
Viladecans fins el 28 de maig<br />
de 2019, quan la jutgessa del<br />
jutjat d’instrucció 24 de Barcelona<br />
va posar-hi fi. Per recuperar<br />
la llibertat completa,<br />
Carrasco ha hagut de passar<br />
tres anys més de periples judicials.<br />
Tres instàncies diferents<br />
l’han absolta d’un delicte<br />
d’incitació als desordres<br />
públics, malgrat l’obsessió de<br />
la fiscalia, que li volia imposar<br />
tant sí com no una condemna<br />
de set mesos de presó.
70<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
EDITORIAL<br />
VICENT PARTAL<br />
VICENT PARTAL<br />
I QUI RESCABALARÀ TAMARA D’AQUEST INFERN<br />
DE QUATRE ANYS?<br />
Qui jutja al jutge, és la<br />
pregunta, en definitiva.<br />
Qui els jutja i qui<br />
condemnarà elements<br />
com Llarena, Marchena<br />
o Del Moral, després de<br />
tot això que ja hem vist<br />
Interrompré un dia aquesta sèrie de tres articles que publique d’ençà de<br />
dilluns per comentar l’excel·lent notícia de l’absolució final de Tamara<br />
Carrasco. Com tots deveu saber, ahir el ple de la sala segona del Suprem<br />
espanyol la va absoldre definitivament, i així tancà –i ara sí que espere que<br />
per sempre– un calvari judicial i policíac que ha durat quatre anys. L’absolució<br />
va ser dictada per una majoria d’onze vots a favor i cinc en contra i és<br />
en això que voldria fixar l’atenció.<br />
Perquè entre els cinc jutges que encara maldaven per encausar i condemnar<br />
Carrasco hi ha el ponent inicial de la sentència, el magistrat Ángel Hurtado;<br />
el president de la sala, Manuel Marchena; Pablo Llarena; i Antonio del Moral,<br />
un altre <strong>dels</strong> magistrats del judici que s’anomenà “del procés”.<br />
I els noms, en aquest cas, són notables. Cal recordar que Tamara Carrasco ja<br />
havia estat jutjada dues vegades, pel jutjat penal i l’Audiència de Barcelona,<br />
que en tots dos casos havien decidit d’absoldre-la. Les “proves” de la seua<br />
aparatosa detenció eren simplement ridícules –ah!, i molts diaris que en van<br />
fer titulars escandalosament falsos estaria bé que ara tinguessen la decència<br />
de fer-ne uns altres si més no de la mateixa mida. A més, el delicte d’incitació<br />
als desordres públics pel qual era acusada, el famós article 559, és molt<br />
més que discutible. No tan sols per l’aplicació en aquest cas particular, sinó<br />
també per la mera existència, car és una porta oberta als abusos judicials.<br />
És aquesta feblesa tècnica indiscutible, i no pas cap simpatia de cap classe,<br />
la causa de l’absolució final de Tamara Carrasco. Això i, evidentment, la lliçó<br />
enorme de dignitat i valentia que ella ha donat a tot el país. Però la pregunta<br />
és: si el jutjat de Barcelona no hi veia cap delicte, si l’Audiència de Barcelona<br />
no hi veia cap delicte i si onze <strong>dels</strong> setze membres de la sala del Suprem no<br />
hi veuen cap delicte, com és possible que n’hi haja cinc, malgrat tot i fins a<br />
l’últim minut, que intenten de fer la vida impossible a Tamara Carrasco? I<br />
com és possible que d’aquests cinc tres hagen estat peces angulars, clau, de<br />
la repressió contra l’independentisme?<br />
Qui jutja al jutge, és la pregunta, en definitiva. Qui els jutja, i qui farà pagar<br />
tot el mal que han fet elements com Llarena, Marchena o Del Moral, després<br />
de les bufetades que no deixen de rebre d’Europa i ara, clarament, fins i tot<br />
<strong>dels</strong> seus companys?<br />
És evident que Espanya no ho farà. L’executiu i el legislatiu espanyols<br />
tindrien prou elements i arguments a la mà, sobretot a partir de les respostes<br />
de la justícia europea, per a posar fi d’una vegada a aquesta conxorxa judicial<br />
ultra espanyolista que tan determinant ha estat per a la vida política del
71<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
EDITORIAL<br />
VICENT PARTAL<br />
L’executiu i el legislatiu espanyols tindrien prou<br />
elements i arguments a la mà, sobretot a partir de les<br />
respostes de la justícia europea, per a posar fi d’una<br />
vegada a aquesta conxorxa judicial ultra espanyolista<br />
que tan determinant ha estat per a la vida política del<br />
nostre país i del seu i per a les vides personals de tanta i<br />
tanta gent<br />
nostre país i del seu i per a les vides personals de tanta i tanta gent. Però<br />
no ho faran, és claríssim. I si no ho fan el PSOE i Podem, encara menys els<br />
altres. I després de la independència serà massa difícil que un tribunal acuse<br />
el poder judicial i policíac espanyol, perquè quan hi ha una independència a<br />
tothom li interessa de girar full de pressa i acomodar-se a la nova situació.<br />
La història els jutjarà, això és evident. I la independència, a la qual arribarem<br />
probablement en bona part gràcies a les seues agressions gravíssimes i<br />
intencionades, supose que ells la viuran com una pena que hauran de portar<br />
al coll la resta de la vida. Però, què voleu que us diga? Sense cap afany de revenja,<br />
a mi m’agradaria que passassen un quant temps dins una cel·la. Més<br />
que res perquè quedassen marcats per sempre com allò que són en realitat.<br />
PS. La societat catalana té un deute amb Tamara Carrasco i n’hauria de ser<br />
conscient i actuar en conseqüència. Ella es mereix de refer la seua vida després<br />
de tot això que li han fet –estic segur que, en part, també perquè és una<br />
dona– jutges, policies, polítics i periodistes. És una qüestió, simplement,<br />
de decència.
72<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
ANDREU BARNILS<br />
ANDREU BARNILS<br />
ARAGONÈS I EL PRINCIPI DE REALITAT<br />
El govern Aragonès<br />
compleix un any amb el<br />
no a la independència<br />
enfilat com mai, i el sí<br />
molt baix<br />
Aquesta setmana el govern Aragonès ha celebrat el primer aniversari. Aragonès<br />
és l’home que va explicar la idea que ell, i el seu partit, són els que<br />
toquen de peus a terra i que la seva tàctica d’apostar per la gestió, el diàleg<br />
amb Espanya, l’acostament amb els comuns i el PSOE permetria d’eixamplar<br />
la base, l’objectiu real. La fita era de créixer i ampliar. I la millor manera<br />
d’ampliar era el pacte, distendre, fer una gestió de bon govern, progressista,<br />
que demostraria als no-independentistes que, amb els independentistes<br />
al govern, la seva vida milloraria –que, per tant, calia votar-los. Seria, en<br />
el fons, seguir les passes de l’SNP a Escòcia. Calma i un bon govern faria<br />
créixer la base.<br />
Ha passat un any del govern Aragonès i, segons les dades del CEO, els<br />
independentistes són menys (40%). De fet, sota el govern Aragonès s’ha<br />
arribat al màxim històric de partidaris del no a la independència (52%). Mai<br />
com ara el no havia arribat al límit a què ha arribat. Mai no s’havia enfilat<br />
tan amunt. La diferència és de 12 punts. Per tant, ens hem de demanar, i<br />
fer-ho amb el cap fred, senyor president, qui toca de peus a terra, qui fa<br />
volar coloms. De fet, de fet, si mirem el cicle d’enquestes CEO sobre el suport<br />
a la independència ens adonem, oh sorpresa, que el sí a la independència<br />
ha arribat al màxim històric justament després del Primer d’Octubre.<br />
Es a dir, que en moments de confrontació és precisament quan s’amplia<br />
la base, segons les fredes xifres del CEO. Els dos fenòmens, confrontar i<br />
ampliar, van lligats.<br />
Un error, em sembla que greu, de la tesi Aragonès i <strong>dels</strong> seus teòrics, és<br />
de voler copiar Escòcia, on la bona gestió aplega més vots. I l’error és<br />
greu perquè els escocesos no tenen al davant un comissari Villarejo,<br />
un Pegasus, un president Sánchez, un Tribunal Suprem, un Tribunal<br />
Constitucional, unes balances fiscals que et fan impossible la bona<br />
gestió. A Escòcia poden fer bona gestió perquè no els empresonen, ni<br />
els envien a l’exili, ni els empastifen les portades amb mentides pagades<br />
pel ministeri de l’interior. A més a més, a Escòcia no tens milers i<br />
milers d’escocesos d’origen anglès; contràriament, a Catalunya tenim<br />
centenars de milers de catalans d’origen espanyol el comportament<br />
<strong>dels</strong> quals, respecte de la independència, és marcat per uns factors<br />
emocionals que són molt, però molt, allunyats de la bona gestió. El<br />
mirall escocès té dues esquerdes: les clavegueres de l’estat i l’origen<br />
de tants i tants catalans.<br />
Caps freds, polítics calculadors, cervells esmolats miren dades i no projecten<br />
prejudicis, por i anhels propis. No barregen somnis i realitat. L’Aragonès, tots<br />
els aragonesos del món, haurien de ser més freds, més calculadors i tocar més
73<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
ANDREU BARNILS<br />
En moments de confrontació<br />
és precisament quan<br />
s’amplia la base, segons les<br />
fredes xifres del CEO. Els dos<br />
fenòmens, confrontar i ampliar,<br />
van lligats<br />
Pere Aragonès, en una imatge d’arxiu. ALBERT SALAMÉ<br />
Sèrie d’enquestes del CEO. Hi falta l’última, en què el “no” s’enfila al 52% i el “sí” baixa al 40% (Font: CEO)<br />
de peus a terra, si l’objectiu que tenen és d’ampliar la base. Ara, si l’objectiu<br />
és de fer créixer el partit, el seu i prou, i no pas la base independentista global,<br />
aleshores sí que ho fan bé. ERC, més forta que mai. I l’independentisme, més<br />
feble que mai, segons les enquestes del CEO (per mai cal entendre els anys<br />
del procés, del 2015 ençà).<br />
Si la millor manera d’ampliar la base és de confrontar, un cap fred i calculador<br />
prou trobaria la manera de fer-ho, en lloc de deixar-se arrossegar<br />
pels sentiments, la por i els anhels.
74<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
CARME JUNYENT<br />
CARME JUNYENT<br />
A RELAXING CUP OF CAFÉ CON LECHE<br />
La qüestió és per<br />
què reaccionem a les<br />
interferències de la<br />
llengua subordinada en<br />
la dominant i no tant a<br />
les de la dominant en la<br />
subordinada, que són<br />
majoria<br />
Fa uns dies corria per Twitter un vídeo d’un noi català parlant en castellà que<br />
deixava anar una catalanada del tipus “desenvolupado”. N’hi ha més. Gent<br />
jove que parla en castellà i diu alguna paraula en català, com ara Francesc<br />
Colomer en la gala de lliurament <strong>dels</strong> Goya. Els comentaris ja us els podeu<br />
imaginar, per bé que, els més sorprenents, eren els que demanaven més<br />
ensenyament de castellà. Al marge de l’estigmatització que implica aquest<br />
assenyalament públic, crec que ens hauria de fer rumiar fins a quin punt els<br />
que estigmatitzem som víctimes de l’imperialisme lingüístic.<br />
La referència a Ana Botella i el seu “A relaxing cup of café con leche” la faig<br />
perquè em sembla l’exemple extrem d’això que vull comentar. Segurament<br />
el seu error va ser voler fer en anglès un discurs que hauria pogut fer en<br />
castellà, però, per què hi va haver aquella reacció de mofa? Doncs perquè es<br />
tractava de l’anglès. Si la relliscada, cosa improbable, hagués estat en català,<br />
l’escarni hauria estat molt menor.<br />
Faig un parèntesi per comentar el “café con leche”, que crec que va ser més<br />
obra del traductor que d’ella mateixa. Ben segur que per a aquell senyor el<br />
“café con leche” era un element característic de la cultura espanyola com<br />
els nyoquis ho són de la italiana o el cuscús de la magribina i per això no el<br />
va traduir. Alguns comentaristes adduïen que un cafè amb llet és una cosa<br />
que es troba pertot arreu. Jo no n’estic tan segura. Durant els anys que vaig<br />
viure a Alemanya, cada matí esmorzava un Kaffee mit Sahne i, les vegades<br />
que hi tornava, continuava demanant el meu Kaffee mit Sahne, que era un<br />
“cafè americà” amb crema de llet. Va arribar un dia, però, que, en un bar de<br />
carretera, vaig demanar el meu cafè consuetudinari. Crec que no cal traduir<br />
el diàleg que vaig tenir amb el cambrer:<br />
—Kaffee mit Sahne, Bitte.<br />
—Cappuccino?<br />
—Nein, nein, Kaffee mit Sahne.<br />
—Cappuccino.<br />
—Nein.<br />
—Caffè latte?<br />
—Nein, Kaffee mit Sahne, Bitte.<br />
—Caffè latte.<br />
—Ok.<br />
I em va donar un Kaffee mit Sahne que es veu que és el que m’hauria donat<br />
si li hagués demanat un caffè latte. Com que l’escena es va repetir en un<br />
altre lloc, vaig demanar als meus amics alemanys què havia passat amb el<br />
Kaffee mit Sahne i els va semblar que els parlava d’una cosa prehistòrica.
75<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
CARME JUNYENT<br />
No em sembla que sigui un motiu que justifiqui<br />
l’autoflagel·lació, nodrir la llengua <strong>dels</strong> altres<br />
amb les nostres paraules. Quan és a l’inrevés ens<br />
diuen que això és ser obert i multicultural<br />
En tot cas, allò no era un cafè amb llet i ben segur que no era el caffè latte<br />
que beuen a Itàlia.<br />
Però si tornem a la befa que es va fer del discurs en anglès de l’alcalde de<br />
Madrid, jo recordo que vaig fer servir els comentaris per explicar la diferència<br />
entre una llengua marcada i una llengua no marcada. O per què estigmatitzem<br />
l’accent català en castellà i no viceversa.<br />
Tots som conscients que per aprendre a parlar bé una llengua primer ens<br />
cal parlar-la malament i que és amb la pràctica com anem corregint els errors.<br />
I és un fet que, com més grans ens fem, més difícil és arribar a parlar<br />
bé una llengua estrangera. A més, quan incorporem noves llengües al nostre<br />
repertori lingüístic, sabem que les interferències són inevitables. Alerta,<br />
però, les interferències no són una qüestió d’incompetència. Més aviat al<br />
contrari, si podem fer interferències és perquè coneixem prou bé ambdós<br />
codis. Si no, sí que parlaríem d’errors.<br />
La qüestió és, però, per què reaccionem a les interferències de la llengua<br />
subordinada en la dominant i no tant a les de la dominant en la subordinada,<br />
que són majoria. Si els que reclamen que s’ensenyi més castellà quan senten<br />
una d’aquestes interferències reclamessin també que s’ensenyés més català<br />
cada cop que se’n fa alguna, no pararien. Però és diferent si les interferències<br />
es produeixen en la llengua no marcada perquè allà és on les identifiquem<br />
i, a més, les interpretem com a errors. En canvi, les interferències que es<br />
produeixen en la llengua marcada i que ens poden acabar portant a la dialectalització,<br />
aquestes amb prou feines ens fan reaccionar.<br />
Aquest és un altre <strong>dels</strong> beneficis que ens aporta el multilingüisme actual.<br />
Sí les interferències tenen fonts diverses, és més fàcil identificar-les com a<br />
tals, i això acaba actuant com a mesura correctora. I si dic que estoy parlando<br />
en castellano no patiu, no és que no en sàpiga, és que en sé tant que soc<br />
capaç d’incorporar-hi un element aliè i adaptar-lo a les seves regles. No em<br />
sembla que sigui un motiu que justifiqui l’autoflagel·lació, nodrir la llengua<br />
<strong>dels</strong> altres amb les nostres paraules. Quan és a l’inrevés ens diuen que això<br />
és ser obert i multicultural.
76<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
MARTÍ ESTRUCH AXMACHER<br />
MARTÍ ESTRUCH AXMACHER<br />
CONY VERMELL<br />
La cineasta lleidatana<br />
Toti Baches mira de<br />
desmuntar els tabús que<br />
envolten la menstruació<br />
a ‘Red cunt’<br />
Una mare vol explicar a la seva filla de deu anys què és la regla. Ho vol fer en<br />
positiu, però no se’n surt, perquè inconscientment és víctima <strong>dels</strong> milers<br />
d’anuncis que ha vist, i ha interioritzat, en què la menstruació es presenta<br />
com una cosa bruta i incapacitant, que només es pot superar amb compreses<br />
de la marca X o tampons de la marca Y, capaços de transformar la sang<br />
vermella en un asèptic líquid blau. Un altre dia en parlen amb la pediatra i<br />
aquesta recomana a la nena que porti un parell de compreses sempre a sobre,<br />
per quan li vingui per primer cop, i que les amagui en un estoig al fons de<br />
la motxilla. Quan surten, la nena pregunta estranyada a la mare per què ha<br />
d’amagar les compreses.<br />
D’aquestes dues escenes, ben reals i segurament universals, en va néixer<br />
Red cunt (“Cony vermell”), un film que es va estrenar divendres a Barcelona<br />
i a València, on arriba procedent d’Alemanya. La mare de la nena i directora<br />
del film és Toti Baches, una lleidatana que viu de fa anys al famós barri de<br />
Sankt Pauli d’Hamburg, on fa feina de muntadora audiovisual. El documentari<br />
el va filmar entre Hamburg, Kiel, Berlín i Barcelona, i les imatges més<br />
complicades de filmar estan resoltes amb uns dibuixos d’animació fets per<br />
estudiants de Barcelona i de Dresden.<br />
Red cunt és la primera part d’una trilogia que Baches vol dedicar als tabús<br />
femenins, la trilogia de les emes: menstruació, masturbació i menopausa.<br />
Parlant amb ella l’altre dia, m’explicava que amb aquests temes que encara<br />
són tabú, la millor tècnica a l’hora de fer recerca és allò tan clàssic d’estirar<br />
el fil, de manera que l’horitzó es va ampliant i un personatge et porta<br />
a l’altre. De fet, aquesta diversitat de persones entrevistades és una de les<br />
riqueses del film, que dóna veu a tota mena de dones, des de les que es miren<br />
el sexe al mirall per primer cop fins a expertes i ginecòlogues, passant per<br />
activistes i lluitadores de wrestling que es disfressen de vagina, a més d’un<br />
home transsexual que va reduir conscientment el seu procés d’hormonació<br />
per continuar tenint la regla.<br />
El resultat és un documentari per a tota la família (les autoritats diuen que<br />
és apte a partir <strong>dels</strong> set anys), que va molt més enllà de la lliçó d’anatomia o<br />
de sexualitat i que és ideal per a projectar als instituts i acompanyar projectes<br />
educatius. Ja des del títol, Red cunt mira de normalitzar un fenomen que afecta<br />
de manera directa la meitat de la població, que tindrà la regla 450 vegades de<br />
mitjana al llarg de la vida. I és bonic de comprovar com hi ha noies i dones<br />
que, després de fer un exercici de comprensió i acceptació, o reconciliació, i<br />
sense caure en la idealització, l’acaben considerant un senyal de bona salut<br />
i són capaces de veure-la de manera favorable, com cercava Toti Baches<br />
amb la seva filla. Encara més: les dones que ho aconsegueixen expliquen
77<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
MARTÍ ESTRUCH AXMACHER<br />
Quatre noies de la ciutat alemanya de Kiel que apareixen al film.<br />
Malgrat els darrers<br />
canvis legislatius<br />
que ha fet el<br />
govern espanyol<br />
més progressista<br />
de la història,<br />
les compreses<br />
continuen tenint<br />
un 10% d’IVA i, en<br />
canvi, la Viagra<br />
es considera un<br />
producte de primera<br />
necessitat (sic) i<br />
només paga un 4%<br />
que tenen molts menys dolors i molèsties des que mantenen aquesta actitud<br />
positiva envers la regla.<br />
En aquesta part del món on tenim la sort de viure, el feminisme avança i<br />
Red cunt i les dones que hi surten en són la prova. Quan sents parlar Clara<br />
Moraleda, actriu i cantant, o Laida Memba, arquitecta i directora de l’empresa<br />
especialitzada en roba interior femenina Cocoro, amb la seva joventut,<br />
optimisme i desimboltura, veus que anem pel bon camí. Alhora, hi ha moltes<br />
inèrcies que actuen de fre i alguns estaments no tenen gens d’interès en<br />
aquest avenç, sabedors que qualsevol element relacionat amb la sexualitat,<br />
sigui l’anticoncepció o la gestió de la menstruació, no són un gran negoci i<br />
prou sinó que sempre han estat i continuen essent un instrument de control<br />
social encara més gran.<br />
Per això, per continuar avançant, cal continuar lluitant i denunciant, com<br />
també fa el film. Una ginecòloga alemanya es pregunta, per exemple, per què<br />
històricament s’ha fet tan poca recerca científica sobre un tema tan important<br />
com aquest. Una altra noia jove, feliç amb l’invent de la copa menstrual,<br />
explica els problemes que té per a buidar-la i netejar-la als lavabos públics,<br />
perquè a la vora de les tasses de WC no hi ha mai una font d’aigua. I la cirereta<br />
del pastís: malgrat els darrers canvis legislatius que ha fet el govern espanyol<br />
més progressista de la història, les compreses continuen tenint un 10% d’IVA<br />
i, en canvi, la Viagra es considera un producte de primera necessitat (sic) i<br />
només paga un 4%. En un món controlat pels homes, no hi ha millor imatge<br />
per a definir què és prioritari i què no.
78<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
NÚRIA CADENES<br />
NÚRIA CADENES<br />
LA TAULA DE DIÀLEG DEL PSOE… AMB EL PP<br />
De bracet del PP, tira<br />
endavant la modificació<br />
de la llei de “seguretat<br />
nacional” i ja hi<br />
consensuen la nova llei<br />
d’informació classificada<br />
i la que afecta el CNI i<br />
coses com ara negar la<br />
comissió d’investigació<br />
per l’escàndol del<br />
Catalangate: la llista<br />
s’allarga<br />
No recordava, l’altre dia, que, abans que li veiéssim la cara definitiva i que<br />
s’aprovés gràcies al PP i etcètera, la monyonya aquella de la llei de l’audiovisual<br />
resulta que ja s’havia presentat com l’enèsim blindatge de les fites<br />
importants que malgrat tot s’aconsegueixen a canvi d’aprovar les cosetes<br />
que el govern més progreblibliblà de la història necessita.<br />
Tinc una memòria fatal. A més a més, confonc els noms i les dates i ho barrejo<br />
tot en macedònia. En fi. Cadascú es coneix les seves faltes, i si ara ho escric,<br />
això, el cas de la meva samfaina de records, és tan sols perquè la setmana<br />
passada, en parlar de la cosa de l’audiovisual que han acabat perpetrant a<br />
Madrid (i que, oh sorpresa, arracona el català i consagra el negoci de les grans<br />
empreses), em vaig descuidar d’esmentar aquesta dada clau: que no fa pas<br />
tant, cinc mesos i mig, com passa el temps, el vilipendi audiovisual resulta<br />
que no ho era. O, més gros encara, resulta que en realitat constituïa un èxit<br />
del qual hom es podia vantar i arran del qual hom es podia penjar medalles,<br />
allò de dir blat abans que sigui al sac perquè el que compta no és què conté<br />
realment sinó què anuncies que contindrà.<br />
Una mica com això <strong>dels</strong> pressupostos que després no s’executen, tu ja<br />
m’entens.<br />
Per sort, els fets, la vida real, no depenen de la meva vel·leïtosa memòria,<br />
i tenim una cosa que se’n diu hemeroteca o arxiu documental o simple<br />
cerca de Google que posa ordre als desgavells de la falta de retentiva. I hi he<br />
trobat això: que el desembre passat es presentava el grandíssim acord que<br />
blindava el català al món audiovisual i que era per això, pel blindatge (aix!)<br />
que comportava, que es justificava el vot afirmatiu al pressupost. Part de<br />
l’estira-i-arronsa amb el PSOE. La cabra que es venia.<br />
(Obro parèntesi aquí al mig per fer un incís d’urgència, una petició o, si<br />
convé, una súplica: que deixin de blindar, si us plau, que deixin de fer servir<br />
aquest verb a tort i a dret perquè ja l’han convertit en anunci d’impotència<br />
i trencadissa, i ara, només de sentir-lo, la pell s’eriça. Gràcies.)<br />
La qüestió, però, és que tot just un grapat de mesos després de la proclama<br />
triomfal, d’aquell tenim agafat el PSOE per allà on li fa mal perquè l’aritmètica<br />
parlamentària i perquè etcètera, la llei que han aprovat a Madrid no té res a<br />
veure amb els anuncis que se’n feien. Hi té tan poc a veure, que els mateixos<br />
que la publicitaven com a èxit i justificació hi han votat en contra. Però no<br />
ha passat res. Cap cataclisme. L’afront ha tirat endavant malgrat aquesta<br />
negativa. Els pressupostos ja fa mesos que són al sac i la llei ha sortit ara<br />
gràcies a l’abstenció del PP.
79<br />
vilaweb.cat<br />
Divendres, 3 de juny de 2022<br />
MAIL OBERT<br />
NÚRIA CADENES<br />
La qüestió, però, és que tot just un grapat de mesos<br />
després de la proclama triomfal, d’aquell tenim<br />
agafat el PSOE per allà on li fa mal perquè l’aritmètica<br />
parlamentària i perquè etcètera, la llei que han aprovat a<br />
Madrid no té res a veure amb els anuncis que se’n feien<br />
I que ja fa un temps que ballen al compàs i que gràcies al PP tira endavant la<br />
modificació de la llei de “seguretat nacional”, i que ja hi consensuen la nova<br />
llei d’informació classificada i la que afecta el CNI, i que no dubto que me’n<br />
deixo alguna al calaix. Coses com ara la de negar la comissió d’investigació<br />
per l’escàndol amb Pegasus pel Catalangate. La llista s’allarga.<br />
Perquè aquí sí que hi tenen una taula de diàleg permanent. De diàleg i de<br />
connexió i del que faci falta. No pas aquella que aviat farà un any que no es<br />
reuneix (i que quan s’ha reunit, en fi, deixem-ho córrer) perquè ara no em<br />
va bé, perquè ara m’incomodes, perquè abans Castella - la Manxa i avui<br />
Andalusia i demà m’afaitaràs, no: la taula de veritat i la de sempre, la que els<br />
supera escaramusses i conjuntures electorals, la que diu que la monarquia<br />
no es toca i els magnats de les teles manen i que els fons reservats i que<br />
espanya nya-nya<br />
Com que sempre va bé tornar als clàssics, deixeu-me acabar amb una<br />
frase de la gran Isabel-Clara Simó. La va escriure l’any 2008, perquè s’acabava<br />
de morir Josep Palau i Fabre i aquí gastàvem el temps parlant d’unes<br />
eleccions que hi havia a Madrid tots disfressats d’aquell “sóc un home<br />
seriós, jo”, d’El petit príncep. I na Simó ens recordava la diferència entre les<br />
qüestions veritablement importants, que “s’ha mort un poeta molt singular,<br />
el millor especialista en Picasso del món i un dramaturg excepcional”, i la<br />
mera borumballa, aquelles eleccions dins de la sínia, la gran incògnita que<br />
nítidament resumia: “O manarà el PP, i hi haurà més Espanya, o manarà el<br />
PSOE, i hi haurà més Espanya.”<br />
És que a l’hora de la veritat, i tal com els fets descaren, calcen del mateix<br />
peu. Són Patacot i Mandinga, carn i ungla, cul i merda.
LA FOTO DE LA SETMANA<br />
Un nen es fa la prova de la covid en una cabina improvisada<br />
abans de l’aixecament del confinament a Xangai.<br />
FOTOGRAFIA: ALEX PLAVVSKI.