Marina Horkić - Dobre zvijezde mliječne staze
U svojem novom romanu Marina Horkić zadire u jedno od najosjetljivijih razdoblja naših prostora, pedesetak burnih godina tijekom kojih su se smjenjivali sustavi, ideologije, uniforme i zastave, nametali i zabranjivali jezici. Radnja romana smještena je na neimenovan jadranski otok, tršćanske obale i u zagrebačke osamdesete te prati tri generacije žena jedne podrijetlom otočke obitelji – Margu, njezinu kćer Emu i unuku Taru. Dvoje daljih rođaka – prkosna i karizmatična Marga i bonvivan i sanjar talijansko-hrvatskog podrijetla Gvido, susreću se 1929. na obiteljskoj proslavi. Njihova isprekidana priča trajat će godinama i u jednom se trenutku nasilu prelomiti. Oboje su jednako izdvojeni iz okoline, ne zanimaju ih ideologije, velike sile i njihove igre, i čine nesretnu kombinaciju za olovna vremena. Pratimo i melankoličnu umjetnicu Emu i mladu Taru, inteligentnu djevojku koja traga za epilogom bakine priče. Dobre zvijezde Mliječne staze roman je satkan od mediteranskih boja, zvukova, slika i sjećanja. Razbijajući strogi kronološki poredak, Marina Horkić napisala je kompleksan i intrigantan roman o sudbini jedne obitelji na čijim se leđima prelama teret tuđih zločina, podrijetla i odabira. Roman je to o ljubavi i ratu, te pokušaju da, na čiju god stranu uteg povijesti prevagnuo, pojedinac ostane vjeran sebi. https://www.vbz.hr/book/dobre-zvijezde-mlijecne-staze/
U svojem novom romanu Marina Horkić zadire u jedno od najosjetljivijih razdoblja naših prostora, pedesetak burnih godina tijekom kojih su se smjenjivali sustavi, ideologije, uniforme i zastave, nametali i zabranjivali jezici.
Radnja romana smještena je na neimenovan jadranski otok, tršćanske obale i u zagrebačke osamdesete te prati tri generacije žena jedne podrijetlom otočke obitelji – Margu, njezinu kćer Emu i unuku Taru.
Dvoje daljih rođaka – prkosna i karizmatična Marga i bonvivan i sanjar talijansko-hrvatskog podrijetla Gvido, susreću se 1929. na obiteljskoj proslavi. Njihova isprekidana priča trajat će godinama i u jednom se trenutku nasilu prelomiti. Oboje su jednako izdvojeni iz okoline, ne zanimaju ih ideologije, velike sile i njihove igre, i čine nesretnu kombinaciju za olovna vremena. Pratimo i melankoličnu umjetnicu Emu i mladu Taru, inteligentnu djevojku koja traga za epilogom bakine priče.
Dobre zvijezde Mliječne staze roman je satkan od mediteranskih boja, zvukova, slika i sjećanja. Razbijajući strogi kronološki poredak, Marina Horkić napisala je kompleksan i intrigantan roman o sudbini jedne obitelji na čijim se leđima prelama teret tuđih zločina, podrijetla i odabira. Roman je to o ljubavi i ratu, te pokušaju da, na čiju god stranu uteg povijesti prevagnuo, pojedinac ostane vjeran sebi.
https://www.vbz.hr/book/dobre-zvijezde-mlijecne-staze/
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Marina</strong> <strong>Horkić</strong><br />
<strong>Dobre</strong> <strong>zvijezde</strong> Mliječne <strong>staze</strong>
iblioteka<br />
AMBROZIJA<br />
knjiga 522.<br />
glavni urednik:<br />
Drago Glamuzina<br />
izvršna urednica:<br />
Sandra Ukalović<br />
<strong>Marina</strong> <strong>Horkić</strong><br />
<strong>Dobre</strong> <strong>zvijezde</strong> Mliječne <strong>staze</strong><br />
izdavač:<br />
V.B.Z. d.o.o., Zagreb<br />
10010 Zagreb, Dračevička 12<br />
tel: +385 (0)1 6235 419, fax: +385 (0)1 6235 418<br />
e-mail: info@vbz.hr<br />
www.vbz.hr<br />
za izdavača:<br />
Mladen Zatezalo<br />
urednica knjige:<br />
Irena Španić<br />
korektura:<br />
Nada Gluhak<br />
autor fotografije na naslovnici:<br />
Krešimir Šilipetar<br />
grafički urednik:<br />
Siniša Kovačić<br />
grafička priprema:<br />
V.B.Z. studio, Zagreb<br />
tisak:<br />
GZH d.o.o., Zagreb<br />
veljača 2020.
<strong>Marina</strong><br />
<strong>Horkić</strong><br />
<strong>Dobre</strong><br />
<strong>zvijezde</strong><br />
Mliječne<br />
<strong>staze</strong><br />
2020.
iblioteka<br />
AMBROZIJA<br />
knjiga 522.<br />
copyright © 2020., <strong>Marina</strong> <strong>Horkić</strong><br />
All rights reserved.<br />
copyright © 2020. za hrvatsko izdanje:<br />
V.B.Z. d.o.o., Zagreb<br />
Knjiga je objavljena uz potporu<br />
Ministarstva kulture Republike Hrvatske.<br />
Knjiga je objavljena uz potporu Grada Zagreba.<br />
CIP zapis je dostupan u računalnome katalogu<br />
Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu<br />
pod brojem 001056681.<br />
ISBN: 978-953-52-0256-1 (tvrdi uvez)
sadržaj:<br />
prošlo stoljeće 80....................................................................................... 9<br />
New York............................................................................................... 9<br />
Zagreb................................................................................................... 9<br />
prošlo stoljeće 69 – 62 – 55 – 52 – 47 – 43...............................................11<br />
prošlo stoljeće 69......................................................................................15<br />
Zagreb..................................................................................................15<br />
prošlo stoljeće 56..................................................................................... 24<br />
Zagreb ................................................................................................ 24<br />
prošlo stoljeće 29..................................................................................... 30<br />
Otok..................................................................................................... 30<br />
prošlo stoljeće 31..................................................................................... 40<br />
Otok..................................................................................................... 40<br />
prošlo stoljeće 39 – 40 – 41 ......................................................................51<br />
Otok......................................................................................................51<br />
prošlo stoljeće, kolovoz 43.....................................................................112<br />
Otok ...................................................................................................112<br />
prošlo stoljeće, rujan 43......................................................................... 132<br />
Otok................................................................................................... 132<br />
prošlo stoljeće, prosinac 43 .................................................................. 153<br />
Otok .................................................................................................. 153<br />
prošlo stoljeće 43................................................................................... 156<br />
El Shatt.............................................................................................. 156<br />
prošlo stoljeće 45 – 46 ...........................................................................157<br />
Otok ...................................................................................................157<br />
prošlo stoljeće 69................................................................................... 166<br />
Zagreb .............................................................................................. 166
prošlo stoljeće 69....................................................................................176<br />
Preko granice ....................................................................................176<br />
prošlo stoljeće 69 .................................................................................. 198<br />
Zagreb .............................................................................................. 198<br />
prošlo stoljeće 69 .................................................................................. 203<br />
Trst..................................................................................................... 203<br />
prošlo stoljeće 69 – 70 – 71 – 72 – 73 ................................................... 242<br />
prošlo stoljeće 80 – 81 ........................................................................... 246<br />
Zagreb .............................................................................................. 246<br />
Vis ......................................................................................................251<br />
prošlo stoljeće 44................................................................................... 262<br />
Otok................................................................................................... 262<br />
prošlo stoljeće 81....................................................................................274<br />
Otok ...................................................................................................274<br />
Glosar....................................................................................................... 281<br />
Izvori......................................................................................................... 283<br />
Citati......................................................................................................... 285<br />
Zahvale..................................................................................................... 286<br />
O autorici.................................................................................................. 287
Ne znati što se događalo prije našeg rođenja,<br />
znači zauvijek ostati dijete.<br />
Ciceron
Za moje Viške – Adu-Anticu, Jakicu, Milu
prošlo stoljeće 80<br />
New York<br />
Toga je dana ubijen John Lennon. U deset i pedeset navečer. Kad<br />
je odjeknuo peti hitac, grifoni na ogradi razjareno su grizli čeličnu<br />
šipku. Dan je, kažu svjedoci u videozapisima, bio lijep, blagi<br />
prosinački. Na uglovima ulica, pečenjari su ravnodušno prevrtali<br />
vrelo kestenje.<br />
Zagreb<br />
Odlazak<br />
Ne tog istog prosinačkog dana, ali sljedećeg, u istoj hemisferi,<br />
Tara (baby boom generacija), nakon što je s frendovima ispila nekoliko<br />
kava za doručak i popušila nekoliko cigareta, u dubokoj<br />
je tuzi nad smrću pop-<strong>zvijezde</strong>: Besmisleno nasilje, ljudi moji, totalno<br />
besmisleno nasilje. Tko bi želio ubiti Lennona, ima li nakon<br />
toga uopće išta smisla? Sjela je u pretrpan kamion i preselila se iz<br />
velike kuće okružene akacijama u stan s pogledom na tuberkulozom<br />
vremena izjedena pročelja, posivjela od stajanja i dosade. Poslije<br />
se sjećala samo toga da se preselila onoga dana kad je Lennon<br />
ubijen ili možda dan, dva nakon toga. Kako je vrijeme prolazilo,<br />
sjećanje je blijedjelo, a da nije bilo smrti <strong>zvijezde</strong>, ne bi zapamtila<br />
ni približan dan ni mjesec kad se štropotavi kamion dokotrljao<br />
pred njihovu kuću i preselio je u posve novi život, amputiran<br />
od svega što je dotad poznavala. Obično preseljenje. Nevažan<br />
događaj. Obilježen samo besmislenim nasiljem na drugom kraju<br />
svijeta.<br />
Kamion je štucao, pocupkivale su police i visoke vješalice, kloparale<br />
stolice i sanduci, u kutijama su zveckali lonci i meškoljile<br />
9
se knjige. Bilo je to veselo preseljenje. We are the Champions i Bohemian<br />
Rhapsody, čulo se s walkmana koji joj je toga ljeta iz Trsta<br />
poslala teta Ita.<br />
Ostavila je kuću s kojom se više nije mogla boriti, sobe visokih<br />
stropova koje je bilo nemoguće zagrijati, stakla premrežena mrazom,<br />
popucale zidove, kaljeve peći u kojima je vatra gomilala šiljaste<br />
humke pepela što su se jutrima bešumno rasipali i sipili parketom.<br />
Na nekim se mjestima parket odigao od vlage pa se nisu<br />
mogla otvoriti vrata i svaki se put morala prisjetiti da se u tu sobu<br />
moglo ući samo kroz druga vrata, što su pak ječala na nepodmazanim<br />
šarkama. U ostavu su se uvukla dva miša (ili ih je bilo<br />
više?) koja su dovela u pitanje čak i ono malo što je znala o miševima,<br />
provlačili su se ispod zaglavljenih vrata kao da su iz roda beskičmenjaka<br />
i posjedovali sposobnost istovremenog pojavljivanja<br />
na dva kraja kuće. Sjeverni zid, tik do kojeg je nepropisno podignuta<br />
druga zgrada, zbog čega su se godinama sporili, ljeti se znojio,<br />
a zimi osipao vlažnim krastama leda, dok bi se za olujnih noći<br />
napuhao, bubrio poput mokrog kvasca u brašnu. Tad bi u kutovima<br />
spavaće sobe bešumno nicale gljive i Tarin bi se pas počeo<br />
čudno ponašati. Postoji li neka tajna veza između gljiva i pasa, pitala<br />
se. Tmasti, vlagom natopljeni dani, kad se činilo da je grad<br />
bačen u crnu vreću za smeće, kotrljali su se jedan za drugim, jednolični,<br />
kao da i nema prekida među njima – duga crna navlaka za<br />
tunel, proštepana apatijom. Za takvih dana i noći, pas zatvoren u<br />
veliku spavaću sobu natjecao se s hukom vjetra naizmjence ližući<br />
i grizući zid, sve dok ga nije prokopao do rđaste cigle, a onda više<br />
nije imao kamo pa je potmulo zavijao. Možda su upravo one podzemne<br />
vode, za koje se pričalo da kolaju ispod kanalizacijskih i<br />
električnih vodova njihove ulice i da su pogubne za zdravlje, izazivale<br />
pomamno bujanje, skvičanje i glodanje biljnog i životinjskog<br />
svijeta. Počela se plašiti tih voda. Ali za njenu konačnu odluku da<br />
ode, presudni su ipak bili miševi.<br />
10
prošlo stoljeće<br />
69 – 62 – 55 – 52 – 47 – 43<br />
Obitelj<br />
Bilo ih je četvero. U početku. Muškarac, žena, djevojčica i dječak.<br />
Djeca su bila dobro odgojena, nosila tamnoplave kaputiće na dvoredno<br />
kopčanje. Muškarac je bio zaljubljen u ženu. A žena? Ona<br />
je bila zaljubljena u svoje mnoge uloge. Često se činilo da voli biti<br />
udana i često je govorila: Moj suprug kaže. Moj suprug misli da. Moj<br />
suprug voli. A onda bi se nešto preokrenulo u njoj i nastupili bi dugi<br />
sati kad je ostavljala dojam kako bi najradije dane provodila sama.<br />
Poslije je došla i baka. Zapravo, nije došla, donijeli su je. Trefio ju je<br />
šlag i ostala je nepokretna. Ispraznili su sobu u zapadnom krilu i zatrpali<br />
je bakinim stvarima. Smjestili su je u visoki krevet s izrezbarenim<br />
uzglavljem na koje su navalili goleme jastuke i onda zaboravili<br />
na nju. Svi, osim mlade žene. Eme. Ponekad je baka, koju su zvali<br />
nona, dozivala lupajući štapom sa srebrnom drškom po zidu koji<br />
je zapadnu sobu dijelio od kuhinje. „Pišilin!“ vikala je. „Pišilin!“<br />
Djevojčica Tara na taj se zvuk skrivala u veliki ormar u predsoblju<br />
i čekala da prođe strka, unošenje i iznošenje masivne bijele porculanske<br />
posude iz koje se pušilo. Poslije se netko dosjetio da u posudu<br />
stavi list lovora. Plutao je bespomoćno, maslinastozelen na narančastoj<br />
pučini. Ali nije ništa manje smrdjelo. Djevojčica Tara taj<br />
je slatkasto-gorki smrad u kojem je bilo tajanstvenih isparina lijekova,<br />
kroz procjep između vrata ormara doživljavala kao zlokobne<br />
izlučine nekog čudnog bića koje roditelji skrivaju u onoj sobi u zapadnom<br />
krilu. Iz te je sobe majka Ema uvijek izlazila izmijenjena,<br />
potresena, a Tara je – nezamijećena – pratila kako penjući se na kat,<br />
k ocu, čini napor da poprimi svoje uobičajeno, gornjokatno obličje.<br />
Posjetila je Tara nekoliko puta noninu sobi, ali bili su to zastrašujući<br />
susreti, bolje ne misliti o njima. Majka Ema i nona<br />
11
općenito su bile neka nedokučiva bića, bolećiva, nepostojana,<br />
sklona mijenama raspoloženja, migrenama i dugim razgovorima<br />
iza zatvorenih vrata. Kad je bila sasvim, sasvim mala, Tara je zaključila<br />
da su majka Ema i nona nju, onako malenu, otele i podvalile<br />
pod svoju. Zato se otac i nona ne slažu, jer on je pronicljiv<br />
i mudar i naslutio je njihovu tajnu, samo šuti, zbog mira u kući,<br />
a i zato da je ne izgubi. Tara je bila uvjerena kako je njezina prava<br />
majka, čvrsta, zdrava i razumna, koja bi mnogo bolje pristajala<br />
ocu, svih ovih godina traži. A dok je ne nađe, zaključila je kako<br />
je sigurnije držati se jasno omeđena očeva svijeta, tamo na katu.<br />
Kad je došla kućna pomoćnica, bilo ih je šestero. Kućnu pomoćnicu<br />
smjestili su u prizemlje, u sobičak s pogledom na žuti<br />
plastični sandučić u kojem su cvale kadifice što su mirisale kako<br />
već mirišu kadifice. Krevet, ormar, stolica. Dovoljno za kućnu<br />
pomoćnicu. Sobičak je bio uzak, kad je htjela izvaditi suknju,<br />
uvlačila se postrance između kreveta i ormara. Da legne, prvo je<br />
morala sjesti na dno kreveta i odgurati se u ležeći položaj. Ormar<br />
je imao šiber vrata od žute šperploče. Bilo je to ultra moderno i ultra<br />
praktično. Više joj ionako ne treba, složili su se roditelji. Dane<br />
ionako provodi u kuhinji. Djevojčica Tara sad je već bila dovoljno<br />
odrasla da ima nejasan osjećaj kako se time nešto krši, ali još nije<br />
znala za ljudska prava pa je šutjela. A i zbog mira u kući.<br />
Kućna pomoćnica zaista je provodila dane u kuhinji, a navečer<br />
gledala televiziju u dnevnom boravku, zajedno s obitelji. Tara<br />
i njezin brat Alan nastojali su sjediti što dalje od nje jer je jela<br />
češnjak u ogromnim količinama. Bojala se da je ne trefi šlag, jer<br />
bilo je toga u njenoj obitelji, i tvrdila je kako je upravo češnjak bogomdan<br />
za žene njenih godina. To je samo naizgled imalo veze s<br />
nonom u zapadnoj sobi. Kućna pomoćnica, teta Elza, došla je k<br />
njima s već razvijenom ljubavlju prema češnjaku, dovukla ga je<br />
u džepovima flanelskih kuta koje je nosila. Težak gusti vonj nahrupljivao<br />
joj je kroz pore i obavijao je opnom izdvojenosti. Tako<br />
je bila savršeno zaštićena od ukućana. Imala je meke filcane šlape,<br />
12
dva broja prevelike, mučile su je kurje oči, i vukući ih za sobom<br />
usput je glancala parkete, a gospodinu i gospođi Hrgora u početku<br />
je govorila oni. Oni su se pak pravili da im češnjak ne smeta.<br />
A možda ga zaista i nisu primjećivali jer su prvenstveno bili zaokupljeni<br />
sobom. Ipak, čim je gornji kat proširen, odselili su se u<br />
gornji dnevni boravak i tamo gledali televiziju. Tara je u sebi zaključila<br />
kako je ionako cijelo vrijeme znala da je smrad češnjaka<br />
nemoguće ignorirati. Tad je već teta Elza u oslovljavanju prešla na<br />
intimnije vi. Plus gospodine i gospođo. To neizostavno.<br />
Gospodin i gospođa Hrgora neprestano su dolazili i odlazili.<br />
Bili su vrlo zaposleni. Izvan kuće oslovljavali su ih s druže i drugarice.<br />
On je dogurao do direktora male uspješne tvornice, a ona<br />
je bila umjetnica. Grad joj je dodijelio atelje u jednom od svojih<br />
potkrovlja koja su prije rata služila za odlaganje starudija i za sušenje<br />
veša. U Novom Dobu potkrovlja u centru grada bila su u službi<br />
umjetnosti. Bilo je dovoljno upisati se na listu čekanja. Nekim<br />
čudom, Ema Hrgora našla se među prvima na listi i nije čekala.<br />
Druga generalnog svako jutro pred kućom čekao je crni službeni<br />
mercedes sa šoferom, njegovim imenjakom Štefom. Ema je, mnogo<br />
kasnije u danu, klik-klakala nizbrdo na visokim potpeticama<br />
jer je voljela protegnuti noge do ateljea. Zimi, kad se cesta zaledila<br />
i djeca su se na sanjkama spuštala sve do glavne ulice, Ilice, koja<br />
je dobila ime po potoku iz kojeg su lončari vadili ilovaču, sjedala<br />
je Ema u crni mercedes zajedno sa suprugom i Štef bi je odbacio<br />
do ateljea, gdje je dugo sjedila i pila kavu, zagledana u sivo gradsko<br />
jutro, čekajući inspiraciju. Ponekad su Ema Hrgora i njezin<br />
muž Stijepo odlazili na službena otvorenja, uručivanja i presijecanja<br />
vrpce, on u svojstvu direktora, ona u svojstvu supruge. Ali nije<br />
to voljela i nije prošlo dugo i na takva događanja odlazio je sam.<br />
Nije bilo potrebe pretvarati se jer bio je in imidž sretnog radnika,<br />
a ne sretne obitelji.<br />
Bila je sitna i ofarbana u plavo. Usne je šminkala karmin crveno.<br />
Ponosila se svojim oblinama i time što je katkad uspoređuju<br />
13
s Jayne Mansfield, na što bi joj se kut usana razvukao u osmijeh.<br />
Ljeti je dopuštala suprugu da je slika na stijeni u poluležećem položaju,<br />
poput sirene, neprirodno istežući nožne prste ne bi li ispali<br />
nalik na repnu peraju. Ljeti su odlazili razgledati neki od novoizgrađenih<br />
mostova. On je bio zaljubljenik u mostove – fotografirao<br />
ih je iz svih kutova. „Mostovi spajaju ljude“, govorio je. Ona<br />
bi dotle žurno skicirala na blokiću papira. „Pretvorit ću ih u apstraktne<br />
forme“, govorila je. Djeca su se dotle dosađivala i jedno<br />
drugo plašila mišlju kako bi to bilo da te netko gurne s takve visine.<br />
Tara s maramom na glavi, a Alan sa šilt-kapicom s poklopcima<br />
za uši i znakom alfe romeo – dar tete iz Italije – na vrhu tjemena.<br />
Njihova je majka imala paničnu fobiju od toga da će ih propuhati<br />
i da će dobiti upalu uha. Rado je govorila da sebe smatra sretnom<br />
što ima sretnu obitelj. Nije ju željela izlagati nekontroliranim<br />
zračnim strujanjima.<br />
14
prošlo stoljeće 69<br />
Zagreb<br />
Odlazak<br />
Toga se jutra – a bio je topao kišni dan u prosincu, plus deset –<br />
Ema Hrgora probudila i osjetila olakšanje što je teška noćna glavobolja<br />
prošla. Uspjela je napipati budilicu i u sivoj zoni polurazbuđenog<br />
uma povezati korake u predsoblju s položajem kazaljki<br />
na satu. Šest i dvadeset devet. Prođe prstima kroz neraščešljanu<br />
kosu i prisili se da prebaci noge na čupavi tepih pred krevetom.<br />
Vuna je zagolica i ona se zamalo nasmije, a onda se sjeti da joj cijelu<br />
noć nije bilo dobro, odgurne se dlanovima o madrac i ustane<br />
pa navuče natikače s peticom. Na putu prema predsoblju pokupi<br />
kućni ogrtač sklupčan na naslonjaču i ovije ga oko sebe.<br />
Kad se pojavila na vratima, Stijepo je upravo navlačio crni štofani<br />
kaput. Pogleda je kao da je prvi put vidi.<br />
„Opet ti je bilo loše noćas?“ reče tonom bračne prisnosti, posve<br />
nepovezanim s onim pogledom od maločas pa dohvati plosnatu<br />
akntašku s bež police na zidnoj garnituri za vješanje kaputa<br />
i odlaganje šešira, a onda se predomisli, vrati torbu i okrene se<br />
ženi pa ostane tako, gotovo u stavu mirno. „Nekoliko puta si se<br />
dizala.“<br />
Ipak nisi došao vidjeti što mi je, pomisli žena, sad već posve<br />
razbuđena, ali se odluči za razuman odgovor.<br />
„Da, bilo mi je užasno zlo. Sad je već bolje“, promrmlja. „Biće<br />
da sam nešto krivo pojela. Užasno su masne te Elzine sarme.“<br />
Malo se zaljulja i uhvati za štok od vrata, više dramskog dojma<br />
radi nego od istinske slabosti, pa nastavi: „Danas je sastanak Zajednice<br />
umjetnika za koji sam trebala prirediti materijale. Tu su<br />
mi. Daćeš ih Štefu da mi ih odnese.“<br />
15
Zaokrenu prema vratima dnevnog boravka u kojem je kauč<br />
bio razvučen i na njemu je bila nepospremljena posteljina i vrati<br />
se s blijedoplavim kartonskim registratorom punim fotografija i<br />
papira.<br />
„Ja ću ih poslije nazvati“, doda i pruži registrator.<br />
Stijepo ga preuzme, i ne pokuša ga ugurati u akntašku, već ga<br />
tutne pod mišku, a onda se časak kolebao kao da nije siguran što<br />
slijedi. Slobodnom rukom popravio je kaput, uhvatio kvaku na<br />
vratima, predomislio se, okrenuo, vratio nekoliko koraka i sagnuo<br />
prema ženi i poljubio je u čelo, iznad očiju po kojima su se razmazali<br />
ostaci jučerašnje šminke, tako da je pomalo sličila rakunu. Na<br />
ovu misao kut usana jedva mu primjetno pobjegne u osmijeh, na<br />
što mu ona spremno uzvrati osmijehom. I onda je otišao.<br />
Ema pritegne pojas kućne haljine i vrati se krevetu. Zastane<br />
zagledana kroz prozor i duboko udahne tišinu, podigne desnu<br />
ruku i pritisne bolni zatiljak pa skine kućnu haljinu i baci je natrag<br />
na naslonjač ostavši u poluprozirnoj, kratkoj bebidolki. Korakne<br />
prema ugradbenom ormaru koji je pokrivao cijeli zid spavaće<br />
sobe, pretvorivši je u prostoriju za odlaganje šutljivih stvari<br />
u vlasništvu tihih, uljudnih ljudi. Regal prljavo bež boje, krevet<br />
s oker posteljinom koju ne treba peglati, praktično čak i ako postoji<br />
kućna pomoćnica, dva noćna ormarića nezamjetljiva dizajna<br />
i jedan smeđi naslonjač u kutu. Soba predviđena za san, ali<br />
ne i za sanjarenje. Teritorij neobranjen pred invazijom zaborava.<br />
Osim ponekad. Ponekad. Ne razmišljajući o topografiji i tonalitetu<br />
ovog dobro poznatog krajolika, žena otvori ormar i iz ladice<br />
izvuče muževu flanelsku pidžamu. On već desetak dana nije<br />
spavao u ovoj sobi, ali njegove stvari jesu. Ema hitrim kretnjama<br />
svuče minijaturnu spavaćicu koja se usprotivila statičkim elektricitetom<br />
pa i nju hitne prijeko, na naslonjač, a onda isto tako<br />
brzo navuče meku pidžamu i zakopča je sve do zadnjega gumba.<br />
Sjedne na krevet, oprezno izvuče stopala iz natikača pazeći da ih<br />
ne prevrne pa su ostale tako, uredno odložene jedna do druge,<br />
16
a sama se sklupča na bok. Prisnost madraca i jastuka povuče je<br />
dublje, u zaostalu toplinu. Prebaci se na leđa i s užitkom protegne.<br />
Pred njom je bio svijetao komad slobodnog jutra. Djeca će već<br />
po rasporedu otići u školu. Noni jutros dolazi terenska sestra koja<br />
ima ključ od prizemlja. Danas je Elzin dan za plac. Može se izležavati,<br />
meškoljiti, do... barem do deset. Mučnine i glavobolje je<br />
nestalo. Začas je nestalo i zidova ove kuće i grada, ljudi i riječi,<br />
ostala je samo tiha tišina koju ne bi umjela ničim opravdati, nikome,<br />
čak ni samoj sebi.<br />
Točno u deset do deset zazvrjala je budilica. Ema se prenu i skoči<br />
s kreveta. Dok je uvlačila stopala u natikače, već je poprimila prepoznatljiv<br />
izraz lica. Mišići obraza malčice podignuti i zategnuti,<br />
usta napućena. Kad se spustila u kuhinju u prizemlju, vladala<br />
je ista nesumnjiva prisutnost kao i povrće, meso i jaja koje je Elza<br />
razvrstavala.<br />
„Jutro, gospoja“, oglasila se Elza iz preširoke kute od sivoplavog<br />
flanela s bijelim zvjezdicama.<br />
Emi se učini da je u ovom pozdravu zamijetila prizvuk predbacivanja,<br />
ali nemarno odlomi krajac svježeg kruha što je ležao<br />
na stolnjaku.<br />
„Nema do friškog šercla“, reče i otplovi u zapadno krilo, u sobu<br />
koju je od kuhinje dijelio samo jedan zid i nekoliko desetljeća.<br />
Majka je ležala na krevetu visokog, izrezbarenog uzglavlja<br />
obloženog jastucima u bijelim štirkanim navlakama. Bila je sitna i<br />
smežurana, ukliještena između madraca i teških pokrivača, skvrčenih<br />
prstiju i tankih plavkastih usana iskrivljenih ulijevo. Pod<br />
sijedom kosom upletenom i omotanom oko glave ljuljale su se ričine,<br />
jedino što je ostalo od njene nekadašnje ljepote, i mlada žena<br />
plave kose pod kojom je izbijao crni korijen trudila se usmjeriti<br />
pogled na te ričine umjesto na majčine poluzatvorene oči i nezdravo,<br />
žutozeleno lice. Starica je uz lijevu nogu, onu prema vratima,<br />
držala štap kojim je dozivala upomoć kad bi je snašla nužda<br />
17
tijela ili duše pa ga sad, na dolazak svoje kćeri, slabašno zatrese,<br />
kao nemoćan pas repom pri pogledu na gospodara. Da je imala<br />
kontrolu nad mišićima lica, osmjehnula bi se.<br />
Ogledalo što je povezivalo dvije vitrine masivnog altdeutch<br />
kredenca bilježilo je žustre kretnje terenske sestre koja je slagala<br />
pelene i nije ni podigla pogled kad je mlada žena zakoračila u kiselkast<br />
vonj lijekova i madraca prekrivenog gumom.<br />
„Ćerce“, protisnu majka. Ema joj priđe, prigne se i poljubi tanku<br />
kožu čela što je još samo s mukom prekrivala lubanju. Zapahne<br />
je miris cvijeća koje je predugo stajalo u vazi i ona se u sebi strese<br />
pa u nelagodi brižno poravna rub pokrivača, a onda sjedne na<br />
njega, bedrom uz štap.<br />
„Treba li ti što, mamice?“ protepa, kao i svakoga dana.<br />
Starica zavrti glavom.<br />
Tako su neko vrijeme sjedile, jedna sučelice drugoj, dok je terenska<br />
sestra hodala amo-tamo, otvarala i zatvarala vratašca kredenca<br />
i teška orahova vrata ormara, koja su zapinjala i skvičala.<br />
Ema uze majčinu ruku među dlanove pa je stade trljati i grijati<br />
jer je bila hladna iako je visoka zelena kaljeva peć u kutu sito brujala.<br />
Elza ju je vrativši se s placa natrpala cjepanicama i na njih položila<br />
lijep obao komad ugljena. Ema pogledom gotovo plašljivo<br />
preleti majku koja ju je gledala širom otvorenim, začuđenim očima<br />
mutnih bjeloočnica i mladoj se ženi učini da je u tim očima na<br />
tren prepoznala ljubičasto plavetnilo. Bila je ona lijepa žena, bujne<br />
kovrčave bakrenaste kose, hitrih, žustrih kretnji. Nekoć. Prije<br />
nego što je postala nona Margarita.<br />
Ema suspregne dah i, kao i svakoga dana, zakorači preko linije<br />
što dijeli život od nestajanja pa je sad pogledom bez ustručavanja<br />
dodirivala majčine crvenim žilicama prošarane jabučice koje su se<br />
otvoreno smješkale.<br />
18
***<br />
Bile su njih dvije stari ratni drugovi.<br />
Crnim, podbuhlim morem isprebijanim torpedima, koncem<br />
prosinca 1943., noću, s otoka prebačene na jug Italije i dalje,<br />
u zbjeg žutih šatora u ružičastoj pustinji Sinaja. Držale su se<br />
za ruke. Izbjeglice. Majka i kći. Studen je sjekla kosti. Zvjezdano<br />
nebo nad njima i zebnja u njima. Od te su se noći promijenili vladari<br />
i sistemi, imena država i novca, one su promijenile gradove i<br />
ulice, ljude s kojima se jutrima pozdravljaju. Ali i dalje su sjedile<br />
na klupici broda, držeći se za ruke. Sve donedavno. Sve se češće<br />
događalo da majka Margarita dočekuje Emu prazninom požutjelih<br />
jabučica i ne ulaže napor volje da svoju ruku zadrži u njezinoj,<br />
već je pušta da klizne i skvrčena visi uz rub kreveta. Bol izoliranosti<br />
i samoće, u toj jedinoj sobi koja je zadržala teški tamni namještaj<br />
nasukan u isparinama kamfora, suhi pijesak vrele osame<br />
sipio je noni u srce i um, zatrpavao joj misli, zaustavljao ritam otkucaja.<br />
Mlada žena Ema iz dana u dan sve je jasnije vidjela da se<br />
majka želi otisnuti čamcem, a nju ostavlja na obali neka doziva i<br />
maše. Negdje, nekoć, bila je pročitala da lađar u čamac zajedno<br />
prima samo rijetke rođake, samo one koji prođu tajni test ljubavi,<br />
čija je spona tako jaka da bi razdvojeni povukli čamac i razbili ga<br />
o obalu. S mješavinom olakšanja i kajanja, Ema je morala priznati<br />
da više nije dovoljno vezana uz majku da bi smjela ostati na tvrdoj<br />
klupici brodice koju struje vuku prema pučini.<br />
Sad je sjedeći na rubu kreveta istisnula malo kreme pa je počela<br />
utrljavati u ljubičaste vene majčinih ruku prekrivenih pergamentom<br />
kože posute pjegama.<br />
„Ol ti je muž partil“, glasom promuklim od šutnje prošapće<br />
nona Margarita. Zbivanja u vanjskome svijetu tumačila je po zvukovima<br />
što su dopirali kroz prozor sobe koju su od ulice dijelile<br />
tri vrtne stube i travnjak ograđen tisinom živicom. Jutros je službeni<br />
auto brektao pred kućom duže nego obično i čuli su se koraci<br />
19
gore-dolje. To je Stijepo tovario rasklimane stolice iz njenog starog<br />
stana koji su upravo prodali, da ih službeni šofer odveze na<br />
otpad, a nona Margarita zaključila je da on nosi prtljagu za službeni<br />
put.<br />
Nona Margarita i Stijepo nisu se podnosili. Nisu čak ni glumili<br />
da se podnose. Bila je to mržnja na prvi pogled.<br />
Sin jedinac zanatlijskih majstora koji su u malom gradu u<br />
unutrašnjosti izrađivali šešire i kape za dame i gospodu pa u prvim<br />
godinama dolaska nove vlasti zamalo propali jer su šeširi proglašeni<br />
obilježjem dekadentne buržoazije, Stjepan se uzdao u samoprijegoran<br />
rad, britak um i štednju kao način uzdizanja na<br />
društvenoj ljestvici. Iako je njegova majka bila među onima što su<br />
na glavnom trgu panonskog gradića Nijemce dočekali cvijećem<br />
– Ordnung, Sauberkeit, Disziplin bile su joj drage riječi – on sam<br />
više je vjerovao u ideološko-političko uzdizanje na putu u Novo<br />
Doba.<br />
Nesuđena nasljednica otočkih zemljoposjednika koji su ostali<br />
bez svega, podozriva prema Novom Dobu koje ju je čim se rodilo<br />
ugrizlo za prst, onomad davno kad mu je kao mlada žena pokušala<br />
prići, majka Margarita u zrelim godinama predala se sporom<br />
protjecanju vremena, sjedenju u gradskoj kavani s prijateljicama,<br />
prebiranju po uspomenama i nakitu, to jest onome što je od nakita<br />
ostalo nakon zbjegova i varljivih vremena. Prema Novom<br />
Dobu osjećala je pritajeni prezir.<br />
Odnos ovo dvoje bio je klasna borba od samoga starta.<br />
Kad je došao zaprositi ruku njezine kćeri, ma što zaprositi –<br />
zahtijevati, smjesta su bili sumnjivi jedno drugome. Koje nadmeno<br />
držanje, koji prostakluk, pomislila je majka Margarita kad joj<br />
je Stijepo, s ushitom nadobudnog žutokljunca, prvi pružio ruku<br />
usred njenog salona. Koja preživjela arogancija, pomislio je Stijepo<br />
kad je majka Margarita odbila prihvatiti ponuđenu ruku i<br />
samo mu damski kimnula. Majka Margarita i u tim poratnim<br />
godinama sveopće jednakosti uza se je držala služavku. Zapravo<br />
20
Luca ne bi imala kamo da je Margarita nije zadržala, ali Stijepo<br />
je ipak smatrao nepriličnim da njih dvije, majka i kći, imaju treću<br />
osobu koja im kuha, čisti i poslužuje ih. Njegova mater sve je<br />
radila sama, vodila kuću i mali dućan pod naherenom strehom,<br />
s ocem šivala kape – ovakve i onakve – umjesto šešira za dame i<br />
gospodu, kad se krivulja tržišne potražnje pomakla ulijevo. Prava<br />
žena je karijatida – sva četiri kuta kuće nosi. Stijepo je onu toliko<br />
hvaljenu rukovodeću taktiku koju je razvio u zrelijim godinama<br />
naučio u majčinoj kući – kućanstvo se vodi olovkom, ničega<br />
previše, ničega premalo. Prihodi i rashodi. Stega i samodisciplina.<br />
Kresanje. Pravedna raspodjela. Majka Margarita, Ema i stara<br />
služavka Luca bile su prilično neodlučne oko toga što su to uopće<br />
kutovi jedne kuće i pridržavale su ih nekako stihijski, naizmjence,<br />
bez zacrtanog plana. Majka Margarita zapisivanje troškova smatrala<br />
je gubljenjem vremena, a i, budimo realni, sirotinjski sitničavim.<br />
Zapisivala, nezapisivala, ono što trebaš, trebaš. Još donedavno<br />
nabavljale su stvari na točkice, a novac se trošio kako je stizao,<br />
kad nije stizao, nije se trošio, zalagalo se i prodavalo nakit koji<br />
su spasile s otoka, grickalo se ono što je majka Margarita uspjela<br />
prodati pred rat – vidovit potez jer poslije su joj sve oduzeli. Dio<br />
unovčenog imetka poslala je u inozemstvo s prebjeglim rođacima<br />
i sad je stizao neredovito, teško prohodnim kanalima, a nije<br />
ni imala pravi uvid u stanje na svom inozemnom računu. Penzija<br />
prerano umirovljene učiteljice bila je mižerija. A Stijepo se zaljubio,<br />
očaran majušnom, u plavo ofarbanom Emom, koja je u vrijeme<br />
kad su se krombi-kaputi prenosili s oca na sina i haljine šivale<br />
od padobranske svile, nosila tajanstveno ženstvene kombinacije,<br />
mazne oko listova i oštro rezane u struku, što ih joj je iz inozemstva<br />
slala teta pa je u studentskoj menzi privlačila zadivljene poglede<br />
onim svojim naškubljenim usnama, svojeglavo prebojenim<br />
u karmin crveno usprkos ideološkim raspravama o tome je li ruž<br />
za usne spojiv sa zacrtanim putem revolucionarnog razvoja i jednakošću<br />
drugarica.<br />
21
Netom nakon vjenčanja njih troje živjelo je zajedno, a s njima i<br />
stara služavka Luca. Ovdje se Stijepo, čovjek čvrstih principa i nepokolebljivog<br />
svjetonazora, lomio. Bio je student u velikom gradu<br />
razrušenom ratom i punom doseljenika, ponuda podstanarskih<br />
soba bila je bijedna – sumorne, vlažne, nezagrijane – Ema<br />
nije htjela ni čuti da se preseli u takvu rupu. I zato se on preselio<br />
k punici. Ali u njegovim se mislima odvijala ideološka borba. Bio<br />
je ponosan, vjerovao je u obnovu i izgradnju i želio je sa svojom<br />
mladom ženom neopterećen prošlošću kročiti u budućnost. I kakav<br />
onda stav zauzeti prema toj služavki? Kako se držati kad ti<br />
ujutro doručak poslužuje izrabljivana radna snaga? Nije li to eksploatacija<br />
čovjeka po čovjeku? Svakog je dana iznova odlučivao<br />
da će upravo sutra početi idejno preodgajati Emu i uvjeriti je kako<br />
je jedini pravi put onaj koji kreće od nulte točke – u iznajmljenom<br />
sobičku, sami, bez roditeljske pomoći, služavke i inozemnih<br />
donacija.<br />
Ipak su Stijepo i majka Margarita ostali u istom stanu, satjeravši<br />
jedno drugo u ilegalu i diverzantske akcije. Ona je punila<br />
sobe dekadentnim buketima i po banju redala bočice parfema<br />
koje joj je iz kapitalizma slala sestra Ita, pojačavala radio na „Kaži<br />
zašto me ostavi, srce ispuni tugom“, od čega je Stijepo tvrdio da<br />
dobiva žgaravicu, a on je na stolu u velikoj sobi zaboravljao Lenjinovu<br />
Državu i revoluciju. Ema je navlačila teške plišane zavjese<br />
skrivajući se od svjetlosti koja joj je izazivala migrenu. Stan je mirisao<br />
na lavandino ulje kojim joj je majka Margarita trljala sljepoočice<br />
i zatiljak. Stijepo je tvrdio da mu se od lavandina ulja povraća,<br />
ama žgaravica je mila majka prema tome, ovo je prava pravcata<br />
mučnina, otvarao je prozore i opet ih brzo zatvarao, jer stan je bio<br />
točno iznad benzinske stanice i isparine su hlapile baš pred njihovim<br />
katom stapajući se s lavandinim uljem u dotad nepoznat,<br />
nesnosan smrad.<br />
Po Tarinu rođenju, nesnošljivost u stanu privremeno se pretvorila<br />
u užurbanu brižnost. Nona Margarita, Stijepo i Luca<br />
22
smjenjivali su se oko djeteta koje je rođeno carskim rezom, premaleno,<br />
i pristajalo zaspati samo na nečijim rukama. Stijepo bi je<br />
položio na prsa i zajedno bi otplovili – dvije pliskavice u modrim<br />
dubinama sna. Nona Margarita šuljala se oko kreveta i tvrdila da<br />
bi čaj od kima mogao stišati kolike. Stijepo je mrmljao da su to<br />
bapske priče, ali se hrabro suprotstavio nestašici začina i uspio nabaviti<br />
kim. Iscrpljenoj Emi činilo se da su napokon obitelj. Ali sve<br />
je to nestalo zajedno s kolikama, a neprijateljstvo se nastavilo dugim<br />
šutnjama i uzajamnim zaobilaženjem.<br />
Ema i Stijepo živjeli su u maloj sobi u koju se ulazilo iz dnevne,<br />
a dijete uljuljkivali kuckanjem olivetice i lupkanjem zakovica<br />
kojima je Ema pribadala komade tkanine uz fotografije, užurbano<br />
radeći na velikom kolažu za diplomski na Akademiji primijenjene<br />
umjetnosti, koja je netom osnovana začas ukinuta<br />
kao nepotrebna i imala potrajati tek toliko da namiri upisane<br />
generacije.<br />
Stijepo je studirao i zarađivao smišljajući vatrene govore istaknutim<br />
drugovima – NEĆEMO SE VEZATI STRANIM KA-<br />
PITALIMA PA POSTATI KOLONIJA – honorarni posao koji<br />
je dobio zahvaljujući poznanstvu iz omladinskih radnih brigada,<br />
kamo su se on i Ema prijavili na prvoj godini fakulteta, nošeni<br />
Stijepinim zanosom i ispraćeni manje-više skeptičnim kolegama<br />
koji su radije ostali kod kuće i na željezničkom kolodvoru<br />
im za rastanak skandirali: „Bolje plesat bugi-vugi nego krampati<br />
na prugi.“ Veći dio vremena na pruzi Ema je provela čekajući da<br />
joj Stijepo prenese vjedra zemlje s jednog kraja gradilišta na drugi<br />
i hvatajući boju u kratkim hlačicama i lepršavim majicama. Na<br />
svom poluzaboravljenom talijanskom čavrljala je s radoznalcima<br />
koji su ganjajući neki san ili pustolovinu došli iz inozemstva vidjeti<br />
što to ima u ovoj sklepanoj radničkoj zemlji. Omladina odasvud,<br />
bijelih zuba i preplanulih, čvrstih tijela slala je poruku puti<br />
i uzburkanih hormona. Kruh je bio čudna okusa. U tijestu je bilo<br />
primjesa broma.<br />
23
prošlo stoljeće 56<br />
Zagreb<br />
Odlazak<br />
Ema je stajala leđima okrenuta velikoj sobi u kojoj su zajedno ručavali.<br />
S prozora drugog kata pružao se pogled na dio tramvajske<br />
pruge i kolebljivo nebo što se premišljalo između škiljavog sunca<br />
i kratkih provala sitne kiše. Stijepo joj priđe s leđa i jednom je rukom<br />
zagrli oko struka, a drugu joj položi na nadlakticu pa se nagne<br />
preko njezina ramena. Ničim nije pokazala da je osjetila njegov<br />
zagrljaj, već je nastavila gledati kamen. Povuče ga po staklu,<br />
u dnu prozora, gotovo uz sam kit, i jedva čujan cvilež ostavi tanku<br />
prugu.<br />
„Naježila sam se kad si me zagrlio“, ipak reče i lizne jagodicu<br />
prsta pa prijeđe njome po zarezotini. Pogleda Stijepu sa svog dominantno<br />
nižeg položaja. „Znači, još postoji nešto između nas.“<br />
„Joj, daj, nemoj opet počinjati.“ Stijepo uze ruku u koju je gledala<br />
i prinese je usnama. Briljantni prsten bljesnu pokušavajući<br />
ga šarmirati.<br />
„Sitnoburžujski maniri, Stijepo, pripazi“, reče Ema i povuče<br />
ruku.<br />
„Ipak ćeš ga staviti?“<br />
Ona uzdahne i odmakne se od prozora pa krene prema stolu<br />
na sredini sobe. Po njemu su bile razbacane skice i papiri i sad ih<br />
uze slagati.<br />
„Stvarno mislim da nema smisla prepirati se zbog jednog običnog<br />
kamena. Da ga mama nije u zadnji čas otkupila iz zalagaonice,<br />
ni ti ni ja ne bi ni znali za njega. Kakve veze ima hoću li ga<br />
staviti ili ne? Da teta Ita nije poslala novac na vrijeme, da je novac<br />
negdje zapeo, da se prsten nekome svidio i da su ga prodali, sad ne<br />
24
i bio na mom prstu i mi se ne bi cijeli dan prepirali nego presretni<br />
pjevali ‘Dvije palme na otoku sreće’.“<br />
„Tri palme. Taj tvoj sarkazam kojim zaobilaziš svaki ozbiljan<br />
razgovor, to ti je prilično kukavički, znaš.“<br />
„Ozbiljan razgovor. O prstenu? Kako jedan prsten može biti<br />
tema ozbiljnog razgovora između dvoje ljudi koji se navodno vole<br />
i žele biti korisni članovi zajednice, na pošten način riješiti svoje<br />
stambeno pitanje i podići zdravu obitelj“, izdeklamirala je Ema i<br />
poželjela salutirati u znak sprdnje, ali se predomislila. Nije ga kanila<br />
ponovno razbjesnjeti. Nije joj se dalo slušati njegove gromovničke<br />
izljeve iako je u njima svakako bilo nečeg privlačnog, kao u<br />
iščekivanju udara nakon blijeska munje. Nekoliko časaka ustreptalog<br />
iščekivanja, iako se ono što slijedi već dogodilo.<br />
„To je itekako ozbiljna stvar, vjeruj mi“, odgovorio je Stijepo.<br />
„Mislim da je u ovom času, uz toliki broj onih koji još zbrajaju<br />
gubitke, neukusno da jedna sasvim mlada žena nosi briljantni prsten.<br />
Mislim da naglasak treba biti na solidarnosti, na onome što<br />
nas zbližava kao društvo, a ne razdvaja.“<br />
„Stijepo, bez uvrede, ali vidi ti se da pišeš govore“, časak se<br />
okrenu od stola i pogleda ga ispod oka, a on jedva čujno otpuhne.<br />
„Moj mali briljant neće nikoga razdvojiti. Čak i ti moraš priznati<br />
da nije napadan. Zaručnički prsten pokojne none Marije. Mama<br />
je presretna što ga je uspjela izvući. Gledaj kako se čarobno presijava.“<br />
Ona ispruži ruku prema njemu, ne gledajući ga, ali prsten<br />
je mutno šutio.<br />
„Nego, što ti je to ‘sasvim mlada žena’?“ nastavi, i dalje odsutno<br />
slažući skice. „Mislim, stvarno! Sasvim mlada žena. Mlada,<br />
polumlada, sasvim mlada, ukusna i hruskava.“<br />
Stijepo pogleda u zrak pred sobom kao da od njega traži podršku<br />
i izvi obrve u nekoj mješavini rezignacije i čuđenja, ali Ema<br />
ga nije vidjela.<br />
„Ne znam zašto ne živimo od onoga što imamo. Zalagaonice,<br />
Dostojevski, odvratno.“<br />
25
„Pa i živimo, nakit je ono što imamo“, nasmije se Ema, prečuvši<br />
ostalo.<br />
„Ti govoriš kao da ja ne radim i kao da nemam stipendiju, a i ti<br />
radiš, pomažeš mi pisati te govore i elaborate, a i moji nam šalju, a<br />
i tvoja... tvoja mama... i ona ima...“<br />
„Pa upravo to ti govorim, ima.“<br />
„Ama, mislio sam... dobro, nema veze. Stavi taj prsten, nosi ga,<br />
samo nemoj se čuditi ako naletiš na drugarsku kritiku.“<br />
„Drugarsku kritiku! Zbilja, Stijepo, rado bih da mi netko<br />
uputi drugarsku kritiku zato što nosim prsten svoje none, pa bio<br />
on stoput briljantni. Njoj su, da te podsjetim, ti vajni drugovi koji<br />
bi mi mogli uputiti kritiku oduzeli sve, ama baš sve, i rod joj rastjerali<br />
na sve četiri strane svijeta. Eks-ter-mi-ni-ra-li ih kao da su<br />
gamad, a ne ljudi. Sva sreća da je bila dovoljno pametna pa je umrla<br />
prije nego što je to doživjela.“<br />
„Stvarno, sva sreća“, promrmlja Stijepo, više za sebe.<br />
Objema se rukama podbočio na naslon jedne od četiri stolice<br />
za stolom pored kojeg se odvijala ova dramska dionica i sa zanimanjem<br />
pratio Emu koja je uzrujano preslagivala svoje bilješke<br />
i skice, glasovnim modulacijama dosegavši majčine, a na trenutke<br />
uspijevajući čak i izraz lica približiti majčinom, kakav je postajao<br />
kad bi se predala žalopojkama nad pretrpljenim gubicima<br />
svoje fameje. U takvim trenucima bilo je uzalud spominjati što<br />
su sve drugi prošli. Ionako nije bila riječ o tome. Nona Margarita<br />
nije propuštala priliku da mu nabije na nos kako je ovaj rat njemu<br />
i njegovima donio korist, a njoj i njenima propast. U čemu je<br />
bila Stijepina korist, to mu baš nije bilo jasno, osim možda u nečuvenoj<br />
sreći što se gužva u sobičku njezina stana. I što je dobio<br />
Emu. Da, Emu, koja je u cijeloj toj predstavi samo majčin kazališni<br />
rekvizit i gledajući je sad kako se u tren oka preobrazila, on<br />
čvrsto odluči da će je izvući odavde, odvesti iz ovog stana nasukanog<br />
u prošlosti.<br />
26
„Onda, ideš sa mnom do Dana i Zdenke?“ prekinu Stijepo<br />
ovaj dobro uvježban obiteljski igrokaz. „Slobodno ponesi i prsten“,<br />
doda suho. Ema je šutjela, prenaglo zaustavljena.<br />
Odozdo se čulo drndanje četvrtastih tramvaja.<br />
Ema se okrenu prema njemu. „Godišnjica im je?“ upita, tek<br />
toliko da nešto pita jer je znala da je Danu i Zdenki godišnjica<br />
braka. Bili su im vjenčani kumovi. Kao da joj je nešto oduzeto<br />
ovim naglim, trezvenim stišavanjem rasprave. Sve to vrćenje glavom,<br />
mahanje rukama, mrštenje i odmahivanje, podizanje glasa,<br />
sva ta ironija i sarkazmi, u mirnom protoku običnog dana nedopušteni,<br />
davali su joj osjećaj da se odmakla od predvidive, razumne<br />
sebe, od njih dvoje, da je zaogrnula tamni baršunasti plašt pa<br />
sad paluca njime, snažna i zlokobna. Ništa. Sasvim običan dan. Sa<br />
Stijepom se ne možeš čak ni pošteno posvađati. On je koristan i<br />
razuman član društva.<br />
Nije bila sigurna želi li tako lako popustiti i izgubiti prednost<br />
koju je zadobila. Složila je papire i sad lupnula njima o stol, poravnavajući<br />
hrpicu. On je stajao između nje i vrata koja su vodila u<br />
njihovu sobu.<br />
„Kad si im rekao da dolazimo?“ upita tiho.<br />
„Oko sedam“, odgovori Stijepo.<br />
Prošla je mimo njega i izgubila se u njihovu sobičku kojim se<br />
u ljetna jutra širio miris zagorjele čokolade što su ga zračne struje<br />
donosile iz tvornice slatkiša, a zimi miris njihovih tijela, knjiga i<br />
zapišanih Tarinih pelena. U grlu je osjećala srdžbu što joj je poput<br />
jabuke zapela u jednjaku; nije ju mogla ni ispljunuti ni progutati,<br />
zaglavila se, opipljiva, kruta, gušila je. A mislila je da će ona i<br />
Stijepo zauvijek ostati zapetljani u plahte, udisati i izdisati jedno<br />
drugo, nepodijeljeni, sretni. Kadli su uopće prekoračili prag sitnih<br />
zanovijetanja i zagazili u rasprave o tome zašto njena majka<br />
sjedi na kavi s prijateljicama umjesto da im čuva malu, o dekadenciji<br />
nošenja obiteljskog nakita i svilenih ljetnih haljina koje je slala<br />
27
teta Ita, o nečuvenom rasipništvu koje je nona Margarita pokazivala<br />
kupujući goleme bukete šarenog cvijeća od seljanke što im je<br />
donosila sir i jaja, o zalagaonicama. Nejasno se sjećala da je majka<br />
nekad davno, u nekom drugom životu, bila drugačija, da nije marila<br />
za sve te stvari koje nerviraju Stijepu i zbog kojih hrli u te proklete<br />
zalagaonice pa onda nekoliko dana kupuje kao sumanuta,<br />
gomila konzerve nabavljene od švercera, donosi nekakve kičaste<br />
darove za Taru, kupljene na placu, ispod ruke, nabavlja posteljinu,<br />
stolnjake, potrepštine i nepotrepštine. U mislima se nevoljko po<br />
tko zna koji put pokušala vratiti u onaj dan kad je majka postala<br />
takva, jer mora da je to bio neki određeni dan, ali previše se toga<br />
dogodilo i sjećanja su joj bila zbrkana.<br />
Tada je nona Margarita bila još mlada žena, bile su joj tek četrdeset<br />
tri godine, i rado je to pokazivala, barem na onim kavama<br />
s prijateljicama i rodicama jer drugih prilika baš i nije bilo. Sitnoburžujska<br />
sklonost efemerilijama, sljepoća za širu sliku stvarnosti,<br />
egocentrično zatvaranje očiju pred društvenom zbiljom, Stijepo<br />
je rado sipao citate iz knjiga koje je gutao kao knedle, a Ema<br />
je šutjela. Razumjela je skučenost uloge podstanara u puničinu<br />
stanu, spremno pročamila cijelo jedno ljeto u vrelom sobičku na<br />
drugom katu, pogledom prateći golubove, a kožom liniju koju je<br />
iscrtavala njegova ruka na njenom tijelu, onoga ljeta kad je odlučio<br />
svu njihovu ušteđevinu za more pretočiti u kolekciju His<br />
Master’s Voicea. Nju nije pitao. Nije se dogovorio s njom. A od<br />
drugih je uvijek, za svaki dinar, tražio dogovor. Prešutjela je to.<br />
Voljela je stvari koje on voli. Voljela ga je zbog stvari koje voli. Ali<br />
gdje mu je sva ta ljubav prema mostovima, prema glazbi, prema životu,<br />
istini, pravdi, štotigajaznam čemu sve ne, kad je riječ o njenoj<br />
majci, kod koje ipak, na koncu konca, živi? Ema podigne ruku<br />
prema grlu, a onda je spusti i ostavi da mlohavo visi. Bolje uopće<br />
ne razmišljati o svemu tome.<br />
Ušavši u njihovu sobu, ona skine prsten i spremi ga u kutiju u<br />
ladici ormara, pogleda se u ogledalu i ne nanese šminku, već samo<br />
28
popravi kosu, odabere jednostavnu cicanu haljinu. Dan i Zdenka<br />
bili su podstanari kao i oni, ali u tuđem stanu. Zdenka je bila siroče,<br />
nitko joj nije slao pakete i po tihim kutovima ostavljao vesele<br />
bukete i čokoladice u šarenom staniolu da joj jutrima osmjehnu<br />
dan. „Ti svojim izgledom i držanjem izazivaš ljude“, predbacivao<br />
joj je Stijepo za noćnih prepirki, šaptom, da ne probude malu i da<br />
ih ne čuju nona i Luca, ljubeći je između lekcija koje joj je dijelio i<br />
glatkog kliženja u nju.<br />
U kosu je stavila usku plavozelenu traku, jedini ukras. Kad je<br />
zakoračila u veliku zajedničku sobu za ručavanje i obiteljsko prešućivanje,<br />
Stijepo je i dalje stajao na istom mjestu rupčićem brišući<br />
naočale, a ona je stigla svježa, jednostavna, zaljubljena mlada<br />
žena. On natakne crne okvire i pogleda je, jagodicom kažiprsta<br />
popravi kut, nesigurno se prebaci s noge na nogu, očaran. Ona<br />
mu priđe i pruži usne na poljubac. Oh, kako su se voljeli.<br />
***<br />
Gotovo neprimjetno, ono što je trebalo biti privremeno rješenje<br />
rasteglo se na punih deset godina. Od sobička čiju su prozorsku<br />
dasku zasrali golubovi, iz kojeg se moglo izaći samo u dnevnu<br />
sobu zakrčenu Margaritinim rodicama i prijateljicama što su navraćale<br />
na briškulu, do jednokatnice okružene akacijama, proteklo<br />
je desetljeće samoprijegornog rada, kročenja stazom napretka i<br />
jedne karijere u usponu. Kao inovator, a zatim rukovodilac odjela,<br />
Stijepo je dobio bespovratni zajam, a njegovi u Slavoniji prodali<br />
su vinograd da bi „naša djeca u Zagrebu kupila rohbau kuću na<br />
rubu grada“. Bilo je u to vrijeme napretek ispražnjenih kuća i stanova<br />
koje je mogao dobiti samo da je tražio, ali Stijepo nije htio<br />
ni čuti o tome da mu svane tamo gdje se drugome smrklo. Želio<br />
je napokon započeti život od vlastite nulte točke i tako je ostavio<br />
golubove i vrapce, perje i govna u svjetlarniku, kloparanje četvrtastih<br />
tramvaja, smrad benzina, nonu Margaritu, mučaljivu služavku<br />
Lucu i deplasiranu građansku sentimentalnost.<br />
29