Nikola-Anić-DUBROVNIK-U-DRUGOM-SVJETSKOM-RATU-I-dio
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
NIKOLA ANIĆ
DUBROVNIK U DRUGOM SVJETSKOM RATU (1941. 1945.)
OD OKUPACIJE DO OSLOBOĐENJA
Knjiga I.
Nakladnik
Udruga antifaista Dubrovnik
Biblioteka Da se ne zaboravi
Recenzenti
prof. dr. sc. Mladenko Colić
dr. sc. Petar Damjanović
prof. dr. sc. Ivo Goldstein
Ivica Kukoč, bivi general - pukovnik
Urednik, lektor i korektor
dr. sc. Nikola Tolja
Prijevod
Kate Bagoje, prof.
Naslovnica
Frano Krinić: Borac na strai
Spomenik na Trgu oruja u Dubrovniku posvećen palim antifaističkim borcima.
(Vandalski je sruen 1992.)
Kompjutorska obrada i tisak
Tiskara Alfa-2, Dubrovnik
Naklada
300 primjeraka
ISBN 978-953-57640-1-4
NIKOLA ANIĆ
DUBROVNIK U DRUGOM SVJETSKOM RATU
(1941. 1945.)
OD OKUPACIJE
DO OSLOBOĐENJA
Knjiga I.
Dubrovnik, 2013.
CIP Katalogizacija u publikaciji
Znanstvena knjinica Dubrovnik
UDK 94(497.5 Dubrovnik)1941/1945
ANIĆ, Nikola
Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu :
(1941.-1945.) / Nikola Anić. Dubrovnik :
Udruga antifaista, 2013- . - sv. : ilustr. ;
30 cm. (Biblioteka Da se ne zaboravi)
ISBN 978-953-57640-0-7 (cjelina)
Knj. 1 : Od okupacije do oslobođenja /
<prijevod <saetka> Kate Bagoje>.
2013. 288 str.
530514087
530514088
Bibliograja : str. 170-171 ; bibliografske
biljeke uz tekst. Summary. Kazalo.
ISBN 978-953-57640-1-4
RIJEČ UREDNIKA
Teko je i nezahvalno za tisak prirediti rukopis i biti urednikom knjige umrlog autora. Isključivo
radi toga jer urednički posao zahtijeva tijesnu suradnju s autorom. To, dakako, podrazumijeva
da autor prihvati (ili ne prihvati) urednikove sugestije pri oblikovanju knjige. U slučaju
umrlog autora urednik osobno preuzima svu brigu i odgovornost za preoblikovanje
rukopisa u buduću knjigu.
Prihvaćajući se ovoga posla, od nakladnika sam preuzeo na CD-u snimljen rukopis i popriličan
sveanj preslikanih priloga i fotograja. U odnosu na prateće sadraje tekst je bio
nekompletiran (nije bilo nikakvih dodataka, pa čak ni popisa izvora i literature). Tekst je bio
tiskan pisaćim strojem, dakle bez mogućnosti uporabe različite vrste i kvalitete slova (kako
to danas omogućava kompjutorska obrada teksta), osim to su neka osobna imena i pojedini
kraći dijelovi teksta koje je autor elio naglasiti bili podcrtani. Sam po sebi tekst je bio nabijen,
vizualno jednobrazan, neprozračen, stilski nekorektan, nagomilan brojevima i osobnim
imenima, neadekvatno označen kroz poglavlja i potpoglavlja itd. Da bi od takva rukopisa
nastala kvalitetna knjiga, morao sam poduzeti sljedeće uredničke, lektorske i korektorske
intervencije (budući da sam se prihvatio ne samo uredničkih, nego također lektorskih i korektorslih
poslova):
1. Budući da mi je to kompjutorska obrada teksta omogućavala, izvrio sam vizualizaciju i
označavanje poglavlja i potpoglavlja onako kako to zahtijeva znanstveno tivo, to predstavljena
građa i način njezine obrade po svojoj naravi i jest. Istovremeno sam vrio vizualno
prozračivanje teksta koji je, kako rekoh, bio zbijen i nagomilan. Nazive četiriju glava
knjige (kako ih je autor denirao) nisam mijenjao, ali sam bio primoran intervenirati u jezičnu
formulaciju nekih poglavlja i potpoglavlja (naslova i podnaslova) kako ih je autor bio
označio. Negdje je bila potrebna samo jezična preinaka, dok je naslove manjeg broja poglavlja
i potpoglavlja trebalo preformulirati jer nisu korespondirali s tekstom koji je slijedio.
(Naprimjer jedno poglavlje bilo je naslovljeno: Neto o Hrvatskoj seljačkoj stranci (HSS),
to je sasvim neodređeno i općenito, a u tekstu se konkretno govori o raskolu u dubrovačkom
HSS-u na kom okupacije Grada 1941, tj. o tomu kako se većina dubrovačkog rukovodstva
HSS-a sta vila u slubu okupatora, dok je manjina (zajedno s većinom običnog članstva)
pristupila NOP-u. Da bi naslov korespondirao s tekstom, preformulirao sam u: Odnos Hrvatske
seljačke stranke prema okupatorima i NOP-u. Iz istih razloga izmijenio sam naslov
knjige. Autor ju je bio naslovio kao OKUPACIJA I RATNI ZLOČINI. Međutim od četiri
glave rukopisa konkretno o okupaciji i ratnim zločinima govori se samo u dvije (u drugoj i
trećoj), dok je četvrta glava naslovljena Oslobođenje Dubrovnika 18. listopada 1944., to
se ne spominje u ranije predočenu naslovu. Rukopis, dodue, preteno govori o okupaciji i
ratnim zločinima, ali i o oslobođenju Dubrovnika, pa sam zato naslov preimenovao u: OD
OKUPACIJE DO OSLOBOĐENJA, s tim da su ratni zločini, dakako, podvedeni pod pojam
okupacije. Uvjeren sam, da je bio iv, da bi autor ove moje intervencije, bez zadrke,
prihvatio.
5
2. Najvie intervencija morao sam izvriti oko lekture teksta. Nije se to značajnije odnosilo na fonetsku,
morfoloku i pravopisnu, nego na sintaktičku i stilsku korekciju autorova izričaja. U malo
kojoj rečenici da nije trebalo izvriti drugačiji razmjetaj i poredak riječi, a trebalo je izbaciti na
stotine suvinih. One su opterećivale i razvodnjavale tekst, a bile su bespotrebne jer se i bez njih
(iz konteksta) sve moglo dobro razumjeti. Moglo bi se, bez ikakve dvojbe, kazati da je autorov
rukopis dokraja stilski i jezično preuređen u skladu s normama hrvatskoga standardnog jezika.
Moram reći i naglasiti da tim postupkom, kao i svim ostalim intervencijama koje sam vrio uređujući
ovu knjigu, nisam niti u najmanjoj pojedinosti mijenjao sadraj nu osnovu teksta kako ga
je autor u rukopisu razvijao. Da budem slikovit, nisam stajao iznad, nego iza teksta. U mislima
sam posjeo uz mrtva autora. On je kazivao građu, a ja sam ju gramatički, pravopisno i stilski
oblikovao u izričaj kakav je čitateljstvu ponuđen. Također sam uvjeren da bi i te moje intervencije
autor s odobravanjem prihvatio, da je bio u mogućnosti. Koliko sam potivao autora, najbolje
se vidi iz činjenice to se u pojedinim dijelovima teksta često ponavljao (to će čitatelji zapaziti),
ali te dijelove nisam izbacivao. Da je autor iv, kao urednik od njega bih bio to zahtijevao.
3. Ranije sam napomenuo kako je tekst, zapravo, nepresuan konglomerat nazivlja, osobnih imena
i statističkih podataka. To je ono to tekstu osigurava posebnost i snana informacijska obiljeja,
u čemu je i sadrana njegova najveća vrijednost. Međutim su svi ti podaci, sva ta imena,
svi ti brojevi bili utopljni u jednolično oblikovani tekst, pa nisu bili dovoljno uočljivi niti su na
sebe upozoravali. Nisam elio da to tako ostane; nisam elio da se na istoj vizualnoj razini pojavljuju
naprimjer imena okupatorâ i njihovih slugu s imenima onih koji su bili njihove rtve.
Zato sam imena svih onih koje je autor označio pripadnicima okupatorâ i njihovih pomagača,
bez obzira jesu li vrili ratne zločine, tj. svih onih koji su se milju i djelom bili stavili na stranu
neprijatelja otisnuo masnijim (bold) slovima, dok sam imena rtava faističkog terora tiskao
kurzivom (italicom). Nisam ih dakle ni u formalnom (vizualnom) pogledu ostavio na istoj razini
jer ni u moralno-etičkom pogledu nisu bili na istoj razini niti je autor prema njima ispoljvao
jednak emocionalni odnos. Tako će čitatelj, i bez čitanja, odmah vizualno razabrati tko su bili
zlikovci i njihovi pomagači, a tko njihove rtve. (Ne mijenja na stvari to to će neki protivnici
antifaizma i rehabilitatori zločinaca i njihovih pomagača različito gledati na izbor vrste slova
i to će ih, vjerojatno, obrnuti.) Ostalo je vrlo malo osobnih imena koja su otisnuta standardnim
slovima kao i ostali tekst. To su oni pojedinci koji nisu bili ni zlikovci ni njihove rtve, nego je
riječ o svjedocima i sličnim pojedincima koji se u knjizi spominju, uz vrlo beznačajan broj onih
za koje se iz teksta nije moglo razabrati kojoj strani su pripadali, zatim onih koji su bili domobrani
pa su prebjegli partizanima ili onih koji su pripadali vojsci NDH, ali nisu bili umijeani u zločine,
pa se nisu osjetili ugroenim i nepoeljnim ostati u Gradu, nakon to je njihova vojska pobjegla.
(Masnijim slovima također su otisnuti neki brojčani podaci koje je potrebno brzo uočiti.)
4. Vjerojatno radi toga to je bio ograničavan tehničkim nemogućnostima, autor je dvjestotinjak
biljeaka koje su bile brojčano označene u tekstu stavljao na kraj svake pojedine glave,
umjesto nadno stranice na kojoj se numeracija nalazi, uvijek počinjući prvim rednim brojem.
To je neprikladno, nije uobičajeno i oteava praćenje teksta. Zato sam tekst svake biljeke
vratio nadno stranice na kojoj se numeracija biljeke nalazi, dajući ih u kontinuitetu i ne
odvajajući ih prema glavama rukopisa (sada knjige).
5. Kad je riječ o uz rukopis priloenim preslikama fotograja i arhivskih priloga, autor je na jednomu
mjestu predlagao da se preslike fotograja ubace u pripadajući tekst (ali sam to nije obavio),
dok je na drugomu mjestu ostavio mogućnost da se i fotograje i arhivski prilozi istaknu
na kraju knjige. Kad se radilo o preslikama fotograja, ova druga mogućnost učinila se neprikladnom,
pa sam obavio jo jedno čitanje kako bih razmjestio preslike fotograja, onako kako
tekst zahtijeva. Autor nije inzistirao ba na toliku broju preslika fotograja i arhivskih
6
dokumenata, pa je u pismu nakladniku od 18. studenoga 2004. naglasio: Moda bi jo trebao
nekih dokumenata i slika, pogledajte i ako ih nađete, stavite gdje im je mjesto. Sukladno tomu
povećao sam broj preslika fotograja, najprije onih antifaista i boraca za slobodu koji su pobijeni
od strane okupatorâ, a čija se imena spominju u knjizi onih čija su imena u nazivima
ulica, ustanova i poduzeća ukinule (!) nove gradske vlasti nakon 1990. godine. elio sam da ih
se jo jednom ugleda, da se ovjekovječe i na stranicama ove knjige. Nakladnik mi nije dostavio
nikakve nove arhivske dokumente, pa sam uvrstio samo autorove. Kako će čitatelji zapaziti, s
obzirom na svoje podrijetlo, jedan broj priloga napisan je srpskim jezikom; u dva se čak pojavljuje
ćirilično pismo. Tu nisam radio nikakve intervencije niti sam za to bio pozvan ostalo je
sve onako kako je autor predvidio. Mislim da ta okolnost neće ometati razumijevanje onoga o
čemu se u takvim prilozima govori. Treba isto tako napomenuti, to će čitatelji također uočiti,
da su neke preslike nedovoljno čitljive, ali to nije moglo biti razlogom da ih ne uvrstim zajedno
s ostalima jer je autor tako predvidio, i jer se u tekstu autor na njih poziva.
6. Uz rukopis nije bio sačinjen Saetak teksta niti uobičajeni prilozi koji predstavljaju obavijesni
dio koji mora sadravati svaka knjiga. Radi toga sam trebao obaviti sljedeće:
a) Sastaviti Saetak teksta (koristeći isključivo autorove navode i ocjene) i dati ga prevesti;
b) Uvrstiti miljenja o rukopisu kako su ih iskazala četvorica recenzenata;
c) Sastaviti popis izvora i literature, dodue samo onih koji su navedeni u biljekama, a koje
je autor koristio tijekom istraivanja i pisanja;
d) Sastaviti popis kratica (kojih je u tekstu znatan broj);
e) Sastaviti popis slika koje se nalaze u knjizi, uz obavijest na kojoj stranici se koja nalazi i
otkud potječu;
f) Pribaviti podatke i sastaviti kratki ivotopis autora;
g) Sastaviti Kazalo osobnih imena (Index imena) za oko 940 osoba koje se susreću u knjizi,
s naznakom stranicâ na kojima se spominju.
7. Moja zadaća također je bila nazočiti u tiskari, pratiti prijelom knjige, vriti stanovite korekcije;
zajedno s nakladnikom odrediti format, naslovnicu i ostale tehničke pojedinosti vezane
uz tiskanje knjige.
*
Moram na kraju upozoriti čitatelje da je tekst ove knjige zavren prije desetak godina, u vrijeme
kad je na vlasti u RH bila koalicija koju je predvodio SDP, a premijer je bio Ivica Račan. Autor pred
tu vlast, kako ćete vidjeti, postavlja neke zahtjeve u odnosu na račićavanje nerazjanjenih pojedinosti
iz vremena Drugoga svjetskog rata (napr. pitanje Bleiburga). Također govori o tenjama i potrebi
uključivanja RH u euro-atlanske integracije. Kao to je poznato, otvoren je postupak utvrđivanja
istine o Bleiburgu, krinom putu i mnogim drugim dotad nerijeenim pitanjima iz razdoblja Drugoga
svjetskog rata i nakon njega. Zna se i to da je RH već nekoliko godina ravnopravna članica NATO-a
i da će 1. srpnja 2013. postati ravnopravnom članicom EU. Zato će se na određenim mjestima u knjizi
uočiti zastarjelost teksta, na to čitateljima skrećem pozornost. Ali tako je moralo biti. Autor nije
među nama već 8 godina, a nitko nije ovlaten prepravljati njegov tekst, pa ni urednik knjige.
I sasvim na kraju jo neto. Mislim da se neću prikazati neskromnim ako zaključim kako sam,
u elji da ova vrijedna knjiga ugleda svjetlo dana, u sve ovo uloio znatan trud i veliki dio svog,
inače dragocjena, vremena. Nije mi to bilo teko. Sve sam to obavljao s velikom radoću, bez
ikakve novčane naknade. Smatrao sam to svojom ljudskom obvezom i dugom prema onima čija
su imena u knjizi otisnuta kurzivom.
Dr. sc. Nikola Tolja
7
8
Spomenik narodnom heroju Ivu Mordinu - Crnom u sreditu Janjine (Sruen je nakon 1990.)
PREDGOVOR
Knjiga koja se nalazi pred vama, potovani čitatelji, govori o Dubrovniku i njegovu području:
Konavlima, Dubrovačkom primorju, Peljecu, Korčuli i Mljetu u Drugom svjetskom
ratu od 1941. do 1945. godine. Poblie kazuje o okupaciji i stradanju antifaista, o ratnim zločinima
okupatorâ i njihovih pomagača i poginulim borcima NOR-a dubrovačkog okruja. To je
bilo jedno od najteih i najkrvavijih razdoblja u povijesti Dubrovnika i njegova kraja.
Knjiga ima dva sveska. U prvom najprije donosimo osnovne natuknice o Drugom svjetskom ratu,
potom o općim tijekovima ratnih događanja u Dubrovniku i njegovoj okolici, o okupaciji Dubrovnika
i njegova područja, pa onda o velikim rtvama i razaranjima, o stradanju antifaista i drugih od
faističkog okupatora i njegovih kvislinga i suradnika. Prikazujemo muke i patnje to su pretrpjeli
stanovnici ovoga dijela june Delmacije od strane okupatorske vojske Kraljevine Italije, njemačkog
Trećeg Reicha, ustaa i vlasti NDH i četnika Drae Mihailovića. Riječ je o počinjenim nečuvenim
zločinima nad narodom dubrovačkoga kraja, o zločinima bez presedana, o tipičnom genocidu nad
nevinim civilima. Neto slično nije se Dubrovniku dogodilo u njegovu viestoljetnom postojanju.
Kad se govori o Drugom svjetskom ratu, u početku prvog sveska se utvrđuje kako to nije bio
obični rat sukobljenih i zaraćenih strana, nego rat u kojemu je dominirao zločin nad civilima, bez
obzira to su ih titile enevske i haake konvencije. Za razliku od prethodnih ratova drave sila
Osovine faistička Italija, nacistička Njemačka i militaristički Japan vodile su rat bez vitetva.
Obruivi se na civile, u smrt je poslano oko 30 milijuna ljudi. Bio je to surovi i krvavi rat.
U ovom dijelu knjige daju se i osnovne povijesne naznake o odluci antifaističke koalicije
Sjedinjenih Američkih Drava, Velike Britanije, Sovjetskog Saveza, Kine, Francuske i drugih da
se jo u tijeku rata pokrene i usvoji pravni mehanizam kako bi se predalo sudu pravde i primjereno
kaznilo krivce za stradanje antifaista i drugih rtava, dakle za počinjene ratne zločine. Glavnu
riječ u tomu vodio je britanski premijer Winston Churchill. Prema odlukama velike trojice Franklina
Roosvelta, W. Churchilla i J.V. Staljina s Moskovske, Teheranske, Jaltske i Potsdamske
konferencije usvojene su zakonske regulative o ratnom zločinu te o kanjavanju zločinaca i njihovih
pomagača. Savezničkom stajalitu velike trojice priključila se i nova Jugoslavija.
Drugi odjeljak prvoga sveska donosi opće natuknice o okupaciji Dubrovnika i stanju u njemu
tijekom Drugoga svjetskog rata. Utvrđuje se kako su Grad u travnju l94l. okupirale postrojbe
vojske Kraljevine Italije i kako su, koristeći sporazum između Mussolinia i dr. Ante Pavelića,
Talijani anektirali dio dubrovačkog teritorija Korčulu, Mljet i istočni dio Konavala. Nakon
kapitulacije Italije u rujnu 1943. Dubrovnik su, uvodeći reim vladavine zločina, okupirale postrojbe
Wehrmachta, to je trajalo do 18. listopada 1944., kad su Grad oslobodile jedinice NOVJ.
Za čitavo ratno vrijeme (od 10. travnja 1941. do l8. listopada l944.) u Dubrovniku je ispoljavana
vlast NDH. Za razliku od drugih hrvatskih gradova u Dubrovniku su se za čitavo vrijeme
trajanja rata slobodno kretali i četnici Drae Mihailovića.
U trećemu dijelu prvoga sveska iznose se glavni podaci koje je prikupila Okruna komisija
za utvrđivanje zločina okupatorâ i njihovih pomagača, to su ih u Dubrovniku i na njegovu području
počinile ustae i vlast NDH, okupatori Talijani i Nijemci te četnici Drae Mihailovića. Iz
9
toga sadraja moe se zaključiti kako je Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu doivio najgora stradanja
i patnje u svojoj povijesti. Prema podacima Dravne komisije za utvrđivanje zločina okupatorâ
i njihovih pomagača (ustaa i četnika) tijekom ratnih stradanja u Dubrovniku i na njegovu
irem području ubijeno je 633, ranjeno 413, a uhićeno, zatvoreno, internirano i prognano 2 678
građana. Stvarno stanje daleko nadmauje brojeve koje daje navedeni izvor i dosee do iznad 10 000
rtava u Dubrovniku, Konavlima, Dubrovačkom primorju, Peljecu, Korčuli i Mljetu. Materijalna
teta je ogromna i cijeni se na stotine milijuna američkih dolara (po sadanjem tečaju).
Zločine okupatorâ i njihovih pomagača, kao i materjalnu tetu, predstavili smo pri kraju IV.
dijela prema počiniteljima zlodjela, prema godinama i prema područjima, da bismo na kraju
dali sumarne pokazatelje svih zločina, onako kao su legalni organi vlasti i Dravna komisija za
utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača zapisali u tijeku i neposredno nakon Drugoga
svjetskog rata, a na osnovi čega su slijedila uhićenja, zatvaranja i suđenja počiniteljima zlodjela
dotad nezabiljeenih u dubrovačkoj povijesti.
Četvrti dio govori o oslobođenju Dubrovnika 18. listopada 1944. godine. Tu su podaci o zbivanjima
u Dubrovniku neposredno prije oslobođenja, obostrani planovi i grupiranje snaga; o namjerama
četnika Drae Mihailovića i dinastije Karađorđevića u Londonu za pripajanje Dubrovnika
Velikoj Srbiji; o borbama s četnicima u dubrovačkom zaleđu i njihovu porazu u Popovu polju
i oko Trebinja od strane Druge dalmatinske proleterske brigade, brigadâ 29. hercegovačke divizije
te Dubrovačkog i Konavoskog partizanskog odreda; o dolasku u Dubrovnik britanskih postrojbi,
njihovu odnosu prema NOP-u, povezanosti s reakcionarnim snagama u Gradu i s četnicima u
Hercegovini. Posebno se obrađuje borbena djelatnost dalmatinskih i hercegovačkih partizanskih
jedinica u oslobađanju Dubrovnika, rasulo i bjekstvo iz Grada njemačke vojske i vojske NDH, o
ruenju Grada, zločini počinjeni u Gradu i mjestima kuda su se okupatori povlačili na putu prema
Metkoviću. Na kraju se prikazuje stanje u Dubrovniku u prvim danima nakon oslobođenja.
Naposljetku se daje zaključni osvrt na represalije i silovanja kao vid ratnog zločina i o tome
zato su uslijedile kazne za počinjena zlodjela. Svakako da je u zaključku trebalo neto kazati o
istini u dubrovačkom slučaju 1 kako bi se javnosti istinito prikazala dubrovačka stvarnost u Drugom
svjetskom ratu.
Posebnu panju privlači analiza svih onih pokuaja koji kroz dubrovački slučaj tee ka rehabilitaciji
zločina i zločinaca dajući im epitet nevinih i tome slično, a radi(lo) se o najgorim ratnim
zločincima od kojih su samo neki kanjeni radi počinjenih zlodjela.
Na kraju prvoga sveska predstavljeni su podaci o poginulim borcima NOR-a s dubrovačkog
područja. Za to smo koristili znanstveni rad Mia Đuraa objavljen u zborniku Dubrovnik u NOB-i
1941. 1945. (str. 986 1015). Podaci o poginulim borcima NOR-a i drugim antifaistima prikazani
su prema izvjeću Saveza antifaističkih boraca NOP-a Korčule. Prema tim vrelima iz
Dubrovnika i ireg dubrovačkog područja (ne računajući Korčulu) poginulo je 556 boraca.
U prilogu prvoga sveska objavljuju se, pored raznih dokumenata i međunarodnih propisa o
kvaliciranju ratnog zločina i njegovu kanjavanju, razne preslike svih najvanijih povijesnih
dokumenata koji se odnose na Dubrovnik i njegovo područje. Dokumenti su objavljeni bez komentara
ili bilo kakve preinake.
Drugi svezak obuhvaća kanjavanje ratnih zločinaca od strane vojnih i civilnih sudova za počinjena
zlodjela nad antifaistima, borcima NOR-a i ostalima koji su stradali u Drugom svjetskom
ratu od faističkih snaga, tj. od Talijana, Nijemaca, ustaa i četnika (o čemu se kasnije navodi vie
pojedinosti).
1
Napomena uredika: Govoreći o dubrovačkom slučaju, autor misli na rtve s otoka Dakse, krajem listopada 1944.
10
U koncipiranju sadraja poao sam od uvjerenja da se ne moe, u krajnjoj konsekvenci i ne
smije, javnosti prikazati samo jednu stranu tzv. dubrovačkog slučaja. Nije prihvatljivo da neki
pisci govore samo o jugokomunističkom kanjavanju zločina. Slijedeći povijesnu istinu, obradio
sam jednu povijesno-znanstvenu cjelinu kako bi se na istome mjestu nalo sve o zločinu i kazni.
Tako sam postupio ponajvie radi toga to se ne bi mogao valjano sagledati i shvatiti čin kanjavanja
ukoliko se prethodno ne prikau podaci o obimu i brutalnosti zločina, o broju ubijenih i
na druge načine stradalih nevinih civila Dubrovnika u Drugom svjetskom ratu (1941. 1945.),
kao i o ukupnoj materjalnoj teti koju su u Dubrovniku i na njegovu području počinili okupatori
i njihovi pomagači.
Sutina ove problematike je u tome, a to proizlazi iz povijesne stvarnosti koja se u Drugom
svjetskom ratu odvijala u Dubrovniku, i ne samo u njemu, da su doista počinjeni zločini nad
stanovnicima Dubrovnika, i da je kasnije do suđenja i kanjavanja počinitelja zločina moralo
doći. Radi zločina dole su kazne, odnosno zločin je izazvao kazne. Generalno govoreći, u tomu
i jest potpuna istina o dubrovačkom slučaju. Izuzeci su mogući, i njih treba uvaiti. (...) Kada
se govori o nevinosti osuđenika za ratni zločin, nitko neće da govori i o svim civilima koji su
pogubljeni. Za zločin se mora odgovarati rekao je hrvatski predsjednik Stipe Mesić novinarima
u Sarajevu 22. oujka 2000. godine. U tome se nalazi stvarnost onih koji sada ističu parolu:
Kazna bez zločina!, onih koji smatraju da nije bilo nikakvih zločina koji bi bili počinjeni u Dubrovniku
i na njegovu području, tj. da su kanjeni nevini jer da zlodjela od strane okupatorâ i
njegovih pomagača nije bilo.
Zato sam najprije prikazao stradavanje antifaista i drugih rodoljuba, kao i boraca NOR-a,
od zločinaca faističkih okupatorâ i nihovih pomagača koje se dogodilo u Dubrovniku i na
njegovu irem području. Iz toga će se svaki čitatelj, bar u osnovnim natuknicama, moći upoznati
s razlozima zato je najveći broj zlotvora uhićen, optuen, osuđen i kanjen.
Uvjeren sam da se čitateljstvu, i javnosti općenito, moraju ponuditi svi relevantni podaci o
stradanju nevinih civila, najvie antifaista i rodoljuba, i zato je toliko boraca NOR-a poginulo
na frontu, po logorima, kazamatima, u progonstvu i izbjeglitvu, tako da svatko moe oblikovati
vlastito stajalite o tim događajima, to je najvanije, da se dobije to potpunija informacija
o tomu to se to događalo u Dubrovniku i njegovu okruenju u Drugom svjetskom ratu i neposredno
nakon njega. Naalost, takvo stajalite nisu izgradili neki suvremenici koji su pisali o
dubrovačkom slučaju, pa prikazuju samo jednu stranu događanja govore i piu jedino o ka-
njenicima, a niti jednom riječju ne kazuju zato su kanjeni, i to se to događalo u Dubrovniku
tijekom Drugoga svjetskg rata. Najbolji primjer takva naopaka prikazivanja novije dubrovačke
povijesti je knjiga autora Joka Radice Sve nae Dakse u kojoj nema nijednog slova o tisućama
nevino ubijenih, ranjenih, prognanih, uhićenih i nestalih antifaista i drugih rodoljuba različite
nacionalne pripadnsti, a najvie Hrvata. Za njega rtve faizna nisu dubrovačke rtve, a nevini
su mnogobrojni faisti, zločinci, suradnici okupatora (vidi slučaj Lipanovića i od talijanskih
faista ubijenoga mladog kipara Iva Lozice.)
Smatram da je u najmanju ruku nekorektno, pa čak i uvredljivo, pisati i govorit o Daksi, Boninovu,
Orsuli itd., a uopće niti jednom riječju ne spomenuti Lisačke rudine, gdje su ustae samo
u jednom danu početkom srpnja 1941. masakrirali 13 stanovnika dubrovačkog područja, najvi-
e civila srpske narodnosti; ne spomenuti krvave kazamate na Lovrjencu, u Karmenu, u Kazbeku;
na kri razapete Dubrovčane u dolini Lave u Bosni; stradale u logorima u Janjini, na Prevlaci
i Mamuli... Svatko kome je stalo do uvaavanja povijesne istine, i onodobne surove
stvarnosti u kojoj se nalazio Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu, duan je govoriti i pisati i o
zločinu i o kazni za počinjena zlodjela, bez obzira kome se to dopadalo ili kome to nije prijatno.
11
Najveći je problem bio i ostao u tome to nisam uspio pronaći sve sudske i druge dokumente
za sva stradanja i za tragediju naroda od faističkih zločinaca, kao i dokumentaciju za optu-
ene u dubrovačkom slučaju, o svima onima koji su radi zločina izvedeni pred sud. Naiao sam
tijekom istraivanja na mnogobrojne tekoće i prepreke, tako da nisam mogao dobiti svu potrebnu
dokumentaciju. Zbog toga sam morao koristiti sva druga moguća vrela i pisanu riječ koja
govori o dubrovačkom slučaju.
Učinio sam sve to je bilo u mojoj moći da kao povjesničar pruim javnosti one podatke do
kojih sam doao u svom petnaestogodinjem radu na dubrovačkom slučaju. Vodila me jedina
elja da ovom knjigom, za sadanjost i budućnost Dubrovčana, i uopće, ponudim bar mali prilog
o povijesnoj stvarnosti u Dubrovniku i njegovu okruenju u Drugom svjetskom ratu.
Sigurno da u mojim nastojanjima ima manjkavosti, da u knjizi ima nedorečenosti i mogućih
greaka. Neka mi se to ne zamjeri jer nije postojala nikakva zadnja namjera. Očekujem, potovani
čitatelji, vaa zapaanja, nove podatke i prijedloge. Na svemu ću vam biti zahvalan.
Nadam se da mi povjesničari čijim sam se radovima koristio neće zamjeriti to sam se pozivao
na njihove nalaze, ocjene i zaključke, te citirao neka mjesta iz njihovih znantsvenih radova.
Ako pak ova knjiga potakne čitatelja da potrai i pročita druge knjige i ostale napise o dubrovačkom
slučaju u Drugom svjetskom ratu, smatrat ću da je moj rad odgovorio svrsi.
Predgovor zavravam milju dubrovačkog novinara Suada Ahmetovića zapisanoj u dnevnoj
novini Vjesnik od 16. prosinca 1990. godine: () to vie bude zapisa, od svih u ratu sukobljenih
ili opredijeljenih strana, jezičac na osjetljivoj vagi zvanoj povijest prije će se smiriti na sredini
koja označava povijesnu istinu. I tada će povijest biti učiteljica ivota, pouka za sukladan
suivot bez opterećenja proloću.
Sućuraj na Hvaru, prosinac 2004.
A u t o r
12
IZREKE PRIKLADNE ZA TEKST KOJI SLIJEDI -
DODATAK PREDGOVORU
NON BENE PRO TOTO LIBERTAS VENDITUR AURO Sloboda se ne prodaje ni za
svo zlato svijeta jo iz doba Dubrovačke Repubike stoji napisano nad ulaznim vratima u
tvrđavu Lovrjenac.
O LIJEPA, O DRAGA, O SLATKA SLOBODO (), Ivan Gundulić (1589 1638), početak
pjesme iz pastirske igre Dubravka koju je uglazbio Jakov Gotovac kao himnu slobodi, kojom
se prilikom podizanje barjaka s napisom Libertas na Orlandov stup simbolično otvaraju Dubrovačke
ljetne igre. Moglo bi se reći da je to himna svakoga tko je ikad bio porobljen, svakoga
tko ljubi slobodu.
RIJEČI SUVREMENIKA
Kao predsjednik Republike Hrvatske izraavam duboko i iskreno aljenje zbog zločina nad
idovima počinjenim u Drugom svjetskom ratu na području kvislinke tvorevine koja se
zvala Nezavisna Drava Hrvatska, a koja nije bila ni nezavisna, ni hrvatska. (Stjepan Mesić,
predsjednik RH, u Jeruzalemu 1. studenoga 2001. godine.)
Kada se govori o nevinosti osuđenika za ratni zločin, nitko neće da govori i o onim nevinim
civilima koji su pogubljeni. (Stjepan Mesić, predsjednik Republike Hrvatske.)
Nema tog cilja, političkog ili nekog drugog, koji moe opravdati zločin. () U Domovinskom
ratu nastala je moderna Hrvatska koja ne zaboravlja prolost. I upravo pobjeda nad
zločinom, pobjeda ivota nad tragedijom Jasenovca, pobjeda antifaizma nad nacizmom i
faizmom, pobjeda je vrijednosti utkane u modernu Europu i u modernu Hrvatsku. (Ivo Sanader,
predsjednik Vlade Republike Hrvatske, u Jasenovcu 16. oujka 2004. godine.)
(...) Stoga ovaj zločin ostaje trajnim simbolom ljudske nesnoljivosti i mrnje te vječnim
spomenikom tragičnih posljedica faizma, nacizma i ustakog reima. (...) (Vladimir eks,
predsjednik Hrvatskoga sabora, u Jasenovcu 25. travnja 2004. godine.) On je tom prilikom
naglasio da je antifaizam, koji se postavio kao brana tim ideologijama, danas univerzalno
načelo suvremenog svijeta i neizostavan element svake demokracije.
Faizam je sramno razdoblje povijesti, rekao je u Izraelu Gianfranco Fini, zamjenik talijanskog
premijera u studenom 2003. i nastavio: Moramo osuditi sramna poglavlja u povijesti naega naroda
i pokuati dokučiti zato Talijani 1938. godine nisu reagirali na faističke rasne zakone.
(...) Ne prihvaćam da je ijedan zločin nad civilima, starcima, enama i djecom učinjem uime
hrvatskoga naroda i drave . (Dr. Goran Granić, govoreći u Splitu10. siječnja 2000. godine,
bivi potpredsjednik hrvatske Vlade.)
Kajemo se zbog utnje. Vijeće franjevačkih zajednica u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini
te braća i sestre pripadnici različitih franjevačkih obitelji na sastanku odranom u Makarskoj
18. svibnja 2000-te objavili su izjavu
13
MEA CULPA (MOJ GRIJEH)
Potaknuti pozivom Svetog oca za čićenje povijesnog pamćenja, obraćamo se svojoj braći i
sestrama da zajednički molimo oprost od Boga i od svih ljudi pogođenih zlodjelima različitih
osoba i struktura da nam oproste zbog nedostatka solidarnisti i zauzetosti u ublaavanju
njihovih boli, zbog nedostatka djelotvorne sućuti i krivih postupaka, te zbog zatvaranja očiju
pred istinom.
Molimo za oprotenje sve koji su postali rtvama lanog krćanstva, lanog domoljublja i
lanog hrvatstva, kao i sve one koji su krivim svjedočenjima tih vrijednosti dovedeni u stramputicu
u čemu su sudjelovali i neki članovi naih zajednica.
Opratajući svima i ujedno moleći za oprotenje, kajemo se pred vama i pred Gospodinom
jer nismo djelovali i govorili kad je trebalo, sputani različitim krivim obzirima i strahovima.
(Slobodna Dalmacija, 19. svibnja 2000. godine.)
Ja se ponosim ovim priopćenjem kojeg smo učinili prvi poslije Svetog Oca kazao je fra Petar
Anđelović, bivi provincijal Franjevačke provincije Bosne srebrene u izjavi za Radio Glas slobodne
Europe, 30. prosinca 2000. godine.
14
Spomenik u sreditu Orebića, posvećen palim borcima i rtvama faističkog terora.
GLAVA I.
SUROVI I KRVAVI RAT
1. STRADAVANJE CIVILA U DRUGOM SVJETSKOM RATU -
RAT BEZ VITETVA
Povijest ne biljei da je ikad u bilo kojemu ratu bilo vie zločina i raznoraznih zlodjela, nego
to ih je bilo u Drugom svjetskom ratu od 1939. do 1945. i u onim ratovima koji su mu prethodili
(napad Italije na Etiopiju, potom na Grčku, kao i rat na Dalekom istoku). Zločin je dominirao
i nad civilima i nad ratnim razobljenicima. I materijalne tete počinjene u Drugom svjetskom
ratu tolike su da im nema premca u odnosu na ostale ratove.
Glavni inspirator, organizator i nosilac zločina, svih vrsta zlodjela i tekih razaranja u Drugom
svjetskom ratu, bila je nacifaistička ideologija, a njezin tvorac i najortodoksniji izvritelj
bila je Nacionalsocijalistička partija Trećeg Reicha pod vodstvom zločinačke skupine koju je
predvodio Adolf Hitler. Njoj uz bok stajala je Faistička partija Italije pod vodstvom Benita
Mussolinia i militaristički Japan. Te drave bile su osnivači i glavna ratna sila, udruena u tzv.
Osovinu Berlin Rim Tokio. Njih su dosljedno i vjerno slijedile ostale članice sila Osovine
među kojima je bila i NDH. O tome govore sljedeći neupitni podaci:
Drugi svjetski rat, koji je zvanično započeo napadom nacističke Njemačke na Poljsku 1. rujna
1939., a zavrio 2. rujna 1945. kapitulacijom militarističkog Japana, bio je najsuroviji i najkrvaviji rat
u povijesti čovječanstva. U tome ratu poginulo je oko 50 milijuna ljudi pet puta vie negoli u Prvom
svjetskom ratu (1914. 1918.). Gubici civilnog stanovnitva bili su izrazito veliki (preko 30
milijuna, od kojih oko 28 milijuna u dravama antifaističke koalicije, a kao posljedica surovosti i
faističkih zvjerstava, genocida uopće. Najvie njih smrt je zatekla u faističkim koncentracijskim
logorima i zatvorima. Samo je u nacističkoj Njemačkoj postojalo 25 glavnih i oko 500 pomoćnih
koncentracijskih logora i gestapovskih zatvora, među kojima su se isticali: Auschwitz, Dachau, Mathausen...
Nije nita bolja situacija bila ni u faističkoj Italiji, Japanu i drugim dravama sila Osovine, pa
i u NDH. Samo na području Dubrovnika bila su tri logora u Janjini, na Prevlaci i na Mamuli, kao i
desetak krvavih faističkih kazamata i zatvora po gradu Dubrovniku (Kazbek, Lapad, Lovrjenac ...).
U tim logorima i zatvorima dominirao je zločin na prvome mjestu smrt uhićenikâ, a onda
zvjerski postupci prema logoraima i zatvorenicima, mučilita, teka robija, teki radovi, iscrpljivanje
glađu, strijeljanje, vjeanje, spaljivanje, ubijanje u plinskim komorama, bacanje u jame,
rijeke, mora... I to skoro uvijek bez ikakva suda i pravde, bez potivanja bilo kojih humanitarnih
načela. Radi toga je, uz ostalo, britanski premijer Winston Churchill njemačku vojsku poistivjećivao
s Hunima, kao i vojske njemačkih saveznika drava sila Osovine.
Za vojnu strategiju Drugoga svjetskog rata prevladavalo je i postalo dominantno stajalite
da je to bio rat bez vitetva. Nije to bio rat vojski, nego rat vojske protiv civila, dominirao je
genocid i zločin. Ubijeno je čak 6 milijuna idova. Vie od milijun ljudi poginulo je u okupiranoj
bivoj Jugoslaviji. U Hrvatskoj je tijekom Drugoga svjetskog rata poginulo 204 655 stanovnika,
od čega 140 089 civila. 2 Prema podacima Saveza antifaističkih boraca u Hrvatskoj
2
erjavić..., str. 154
16
su bile 126 642 rtve faističkog terora. Akademik Duan Bilandić navodi da je u Drugom svjetskom
ratu u bivoj Jugoslaviji poginuio 500 000 Srba, 192 000 Hrvata, 103 000 Muslimana itd.
Moe se dakle s pravom zaključiti kako je zločin bio glavno obiljeje Drugoga svjetskog rata
1.1. ENEVSKE I HAAKE KONVENCIJE
Gledita velike trojice, odnosno drava antifaističke koalicije, zasnivala su se na postojećim
međunarodnim konvencijama iz eneve i Haaga donijetim prije Drugoga svjetskog rata.
Te konvencije nisu ni u kojem vidu potivale drave osovinskog nacifaističkog tabora. Za njih
nisu vrijedile zabrane neljudskog odnosa prema ratnim zarobljenicima i civilima, pa su, uz ostalo,
bombardirali nebranjene gradove iz zraka i s mora itd. Otud toliko odlučnosti kod velike
trojice da se faisti (odmah i otro) kazne za ratne zločine, da ih se tjera do nakraj svijeta i kazni
za zločine.
enevske konvencije o zatiti rtava rata, poznate kao enevske humanitarne konvencije,
reguliraju međunarodno-pravnu poziciju i zatitu ranjenika, bolesnika, brodolomnika, pripadnika
oruanih snaga, ratnih zarobljenika i cvilnog stanovnitva za vrijeme trajanja oruanog sukoba,
prvenstveno onoga koji se nalazi u vlasti neprijatelja, tj. pod okupacijom. Na iskustvima
bitke kod Solferina 1859. vicarska Vlada je 1864. sazvala diplomatsku konferenciju u enevi,
gdje je usvojena Konvencija za poboljanje sudbine vojnih ranjenika u vojskama u ratu. Progla-
ena je neprikosnovenost ranjenika u oruanim snagama, bez obzira kojoj vojsci pripadali, uz
obvezu da im se prui liječnička pomoć. Nakon toga u Haagu su 1899. i 1907. odrane dvije
međunarodne konferencije o pravnim regulativama u kojima se trai da se mirno rjeavaju međunarodni
sporovi.
Posebno je značajna druga haaka konferencija iz 1907. na kojoj je usvojeno niz akata koji
predstavljaju prvu veću kodikaciju postojećih pravila međunarodnog običajnog prava. Usvojeno
je vie konvencija poznatih kao Haake konvencije. Među značajnijima je ona o zakonima
i običajima rata na kopnu. Zamijenila je sličnu iz 1899., a sadri načela i propise ratnog prava.
To su načela na kojima se izgradio sustav dananjeg međunarodnog prava. Uz ovu konvenciju
usvojen je Pravilnik o zakonima i običajima rata na kopnu kao najznačajniji dokument Haake
konvencije. Pravilnik regulira svojstvo učesnika rata; zatitu zarobljenika, bolesnika i ranjenika;
zabranu upotrebe otrova i otrovnih oruja; zabranu ubijanja i ranjavanja zarobljenog neprijatelja
(vojnika i civila); zabranu prisiljavanja neprijateljskog dravljanina da sudjeluje u ratnim operacijamam
protiv svoje zemlje; zabranu bombardiranja nebranjenih gradova i naseljenih mjesta;
zabranu pljačke itd. U devetoj Konvenciji o bombardiranju s mora za vrijeme rata zabranjuje se
bombardiranje nebranjenih mjesta s mora. Prilikom bombardiranja treba potedjeti humanitarne
ustanove i povijesne spomenike.
Na osnovi događanjâ u prvom svjetskom ratu (1914. 1918.) u kojima je bilo nepotivanja
enevskih i haakih konvencija o ratu, 1929. u enevi su donijete dvije konvencije, jedna o ratnim
zarobljenicima, a druga o ranjenicima i bolesnicima u kopnenom ratu. Temeljem tih i ranijih
enevskih i haakih konvencija prosuđivalo se pravo ratnih zarobljenika, ranjenika, bolesnika;
odnos prema civilnom stanovnitvu u ratu, o bombardiranju... u Drugom svjetskom ratu. I
zapovijed J. B. Tita od 8. studenoga 1941. polazila je od haakih i enevskih konvencija, kojom
on pod prijetnjom smrtne kazne zabranjuje svaki nečovječni postupak prema ratnim zarobljenicima
i regulira postupanje s njima. Niti jedna drava nacifaističkih sila Osovine nije nikad vojnim
postrojbama ili civilnoj upravi izdala bilo koju zapovijed da se ponaaju sukladno odredbama
enevskih i haakih konvencija, a razloga i povoda za takvu zapovijed od Vrhovne
komande ili glavnog zapovjednika bilo je napretek.
17
Prvi put u povijesti rat je bio pravno zabranjen paktom sklopljenim između francuskog ministra
vanjskih poslova Brijana i američkog dravnog tajnika Keleganova koji je bio sklopljen
u Parizu 27. kolovoza 1928. godine. Prema tomu dogovoru drave su obvezne u međusobnim
odnosima ne pribjeći ratu i odreći se prava na rat. Taj su dokument potpisale 63 drave među
kojima Njemačka i Italija, ali se toga nisu pridravale. Povelja OUN-a rat denira kao međunarodni
zločin. 3 Njemačka je 21. veljače 1934. raticirala enevsku konvenciju iz 1929., Italija
24. oujka 1931, a Kraljevina Jugoslavija 20. svibnja 1931. godine.
1.2. STAJALITA VELIKE TROJICE PREMA RATNOM ZLOČINU
Kako je ratni zločin, genocid i zvjerstva nad civilnim stanovnitvom, postao dominantna praksa
drava sila Osovine u Drugom svjetskom ratu, veliki saveznici antifaističke koalicije pristupili
su kontraakcijama protiv faističkog zla i zločina. Glavni protagonist tih akcija bio je britanski
premijer Winston Churchill, koji se jo 1941. na tome neposredno angairao. U dogovoru s američkim
predsjednikom Franklinom Rooseveltom i ruskim vođom J. V. Staljinom pokrenut je zajednički
mehanizam pod lozinkom SVAKI ZLOČIN I ZLODJELO MORA BITI KANJENO! W. Churchill
je prilikom potpisivanja Atlanske povelje u kolovozu 1941. bio jo precizniji: TKO JE S HITLEROM,
NA JE NEPRIJATELJ. Ova Churchillova maksima postala je temelj atifaističke koalicije, osnova
suvremenog demokratskog svijeta. Jo 7. listopada 1941. Churchill je rekao: (...) Ne smije nam se
dogoditi ista greka iz Prvog svjetskog rata kada nije suđeno tvorcu toga rata njemačkom caru
Wilhelmu II. Ratni zločinci faističkih sila, svi oni moraju biti izvedeni pred sud i kanjeni. () Jedan
od naih najvanijih savezničkih ratnih ciljeva jest kanjavanje ratnih zločinaca. (...) 4
Velika trojica na Teheranskoj konferenciji krajem studenoga 1943.
Slijeva nadesno: J. V. Staljin, Franklin Roosevelt, Winstom Churchill
3
Vojna enciklopedija, sv. VII, Beograd, 1974., str. 756
4
C. F. Riter, Suđenje u Nürnbergu, Drugi svjetski rat, sv. III, Mladost, Zagreb, 1981., str. 386
18
Na svim sastancima i konferencijama velike trojice bilo je govora i usvojene su pravne regulative
za kanjavanje zlodjela ratnih zločinaca i svih onih koji su u tome sudjelovali. U Moskvi
je od 19. do 30. listopada 1943. odrana konferencija ministara vanjskih poslova Velike Britanije,
SAD-a i SSSR-a, koja je na osnovi Churchillovih uputa, i suglasnosti velike trojice, usvojila
poznatu Moskovsku deklaraciju o ratnom zločinu i kanjavanju zločinaca, u kojoj, uz ostalo,
stoji: (...) Kada dođe trenutak da se potpie svejedno kakvo primirje oni, njemački časnici,
civili i članovi Nacističke stranke koji su odgovorni ili su svojom suglasnoću učestvovali u
navedenim svirepostima, pokoljima i izvravanju smrtnih kazni, bit će vraćeni u zemlje u kojima
su počinili svoja gnjusna nedjela da bi im se sudilo i da im se izrekne kazna prema zakonima
odgovarajućih zemalja i nezavisnih vlada koje će se u njima obrazovati. Iz svih ovih zemalja
prikupit će se lista sastavljena od najmanjih sitnica, a posebno će se obratiti panja na osvojene
dijelove Rusije, Poljske, Čehoslovačke, Jugoslavije itd. Tako će Nijemci koji uzimaju učeća
u masovnom ubijanju, bez obzira na cijenu, biti vraćeni na mjesta svojih zločina i na licu mjesta
sudit će im narod nad kojim su izvrili nasilje. (...) 5
Dio Moskovske deklaracije, koji se stalno spominje u povijesnoj literaturi, o toj problematici
navodi: () Sasvim je sigurno da će tri velike sile goniti ih do nakraj svijeta i predati ih u
ruke njihovim tuiocima da bi se pravda mogla zadovoljiti. Ovom deklaracijom ne izuzimaju se
oni veliki zločinci čija nedjela nemaju svoje geografsko mjesto. (...) 6
Ministri vanjskih poslova velike trojice prihvatili su Moskovsku deklaraciju 30. listopada 1943.
i ona je postala osnovom svemu to se odnosilo na uhićenja i suđenja ratnim zločincima iz Drugoga
svjetskog rata. To se odnosilo i na Jugoslaviju, na Hrvatsku i, u konkretnom slučaju, na
Dubrovnik i ire dubrovačko područje. Tko to ne shvati ili ne moe shvatiti, taj se nalazi na strani
faističke ideologije koja pravda zločin i proglaava ratne zločince i njihove suradnike nevinima.
Poslije mađarskih događaja u proljeće 1944., kad su nacistički vojnici masovno ubijali idove, W.
Churchill bio je jo precizniji, pa je ministru vanjskih poslova Antony Edenu rekao: ( ) Treba
javno objaviti da će svatko tko se uplete u zločin biti proganjan i osuđen na smrt. 7
Mosklovska deklaracija naloila je svim dravama antifaističke koalicije, pa i Jugoslaviji,
da donesu posebne zakone i odluke o traganju, pronalaenju i kanjavanju ratnih zločinaca. Iz
te obveze proizlazile su odluke AVNOJ-a, ZAVNOH-a, Vrhovnog taba NOVJ i Glavnog taba
Hrvatske o donoenju ratnih zakona za prikupljanje podataka o zločinima, te o vojnim i civilnim
sudovima za kanjavanje ratnih zločinaca. (Bilo je to djelo svih drava koje su pripadale antifaističkoj
koaliciji i tome se nema pravo nitko suprotstavljati.)
Kao rezultat stajalita velike trojice iz antifaističke koalicije navodimo nekoliko dokumenata
kojima se pravno reguliraju stajalita o ratnom zločinu o tomu to je ratni zločin, kao i
drugim sadrajima o kvalikaciji ratnog zločina i kanjavanju počinitelja ratnih zlodjela u Drugom
svjetskom ratu.
Prvi je Statut međunarodnog vojnog suda prema kojemu se sudilo nacifaističkim zločincima
u Drugom svjetskom ratu; drugi je Sporazum imeđu vlade Sjedinjenih Američkih Drava, Privremene
Vlade Republike Francuske, Vlade Ujedinjenog Kraljevstva Velike Britanije i Sjeverne
Irske, te Vlade Saveza Sovjetskih Socjalističkih Republika, a u cilju gonjenja i kanjavanja
glavnih ratnih zločinaca europskih sila Osovine; dok je treći Zakon Kontrolnog savjeta u Berlinu
od 20. prosinca 1945., a odnosio se na kanjavanje osoba odgovornih za ratne zločine i zločine
protiv mira i čovječnosti.
5
Winston Churchill, The Second World War, sv. V, prijevod s engleskog, Beograd 1964., str. 282/283
6
Isto, sv. VI, str. 620
7
Isto, str. 651
19
Prema odredbama navedenih pravnih regulativa postupalo se u cijelom svijetu, u Europi, u
Jugoslaviji, u Hrvatskoj i u Dubrovniku. Polazeći od klauzula tih međunarodnih pravnih norma,
moe se prosuđivati da li je netko bio nevin ili ratni zločinac. Sadraj navedenih dokumenata
velike trojice proiziao je iz stanja masovnih zlodjela to su ih počinile vojske sila Osovine na
čitavomu području zahvaćenom Drugim svjetskim ratom, pa tako i na dubrovačkom. (Dokumenti
su u prilogu prve knjige.)
1.3. OSNIVANJE I DJELOVANJE DRAVNE KOMISIJE ZA
UTVRĐIVANJE ZLOČINA OKUPATORA I NJIHOVIH POMAGAČA
Na Moskovskoj konferenciji ministara vanjskih poslova Velike Britanije, SAD-a i SSSR-a,
odranoj od 9. do 30. listopada 1943., usvojena je Moskovska deklaracija o kanjavanju ratnih
zločinaca drava sila Osovine, među njima i NDH. U njoj se nalae svim dravama, narodima
i pokretima otpora antifaističke koalicije da je svaka zemlja duna prikupljati podatke o ratnim
faističkim zlodjelima, a radi kanjavanja počinitelja. Očito se to odnosilo na Jugoslaviju, pa i na
Hrvatsku. Na osnovi toga na Drugom zasjedanju AVNOJ-a u Jajcu 30. studenoga 1943. donijeta
je odluka da se formira Dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatorâ i njihovih pomagača,
a pravilnik o njezinu radu donijet je 6. svibnja 1944. godine. Istovremeno je naloeno svim Zemaljskim
vijećima federalnih jedinica da osnuju takve komisije. Najprije je osnovana Zemaljska
komisija u Sloveniji (19. veljače 1944.) zatim u Hrvatskoj (19. svibnja 1944.), a počela je s radom
1. kolovoza 1944. godine. Potom se osnivaju okrune dravne komisije (jedna i na području Dubrovnika),
pa kotarske i općinske komisije te njihovi povjerenici i sabirači dokumenata. Zemaljske
komisije su djelovale sve dokraja 1947. godine. One su skupljale svu moguću dokumentaciju o
ratnim zločinima i vrile sasluavanje svjedokâ za pojedina zlodjela. Poimenično su utvrđivale sve
počinitelje zlodjelâ i donosile odluke o proglaenju zlotvora ratnih zločinaca. Podaci su se prikupljali
za svakoga koga je narod ili narodna vlast teretila za zlodjela, pa bili oni domaći ili stranci,
dravljani Hrvatske ili iz inozemstva. Uglavnom su to bili vojnici i časnici talijanskog i njemačkog
okupatora, pripadnici vojske i vlasti NDH, četnici Drae Mihailovića i oni koji su se
bavili pijunaom, diverzijama, atentatima, progonima, pljačkom i drugim zlodjelima. Bilo je to,
kako smo naveli, u skladu s odlukama velike trojice iz antifaističke koalicije, sukladno s uredbama
i drugim zakonskim aktima koje je donosila vojna i civilna vlast NOP-a u Jugoslaviji.
Okruna komisija za utvrđivanje ratnih zločina za Okrug Dubrovnik počela je s radom sredinom
1944. pa sve do 30. prosinca 1946. godine. Cjelokupnu građu i dokumentaciju dostavila
je u Zagreb, a nalazi se u Dravnom arhivu Hrvatske. Jedan se primjerak iz Zagreba slao u Beograd,
pa je sređen i pohranjem u Arhivu Jugoslavije i tako bio dostupan javnosti. Tko god se
bavi povijeću Dubrovnika u Drugom sjetskom ratu, ne moe to raditi ako nema u rukama svu
ovu dokumentaciju. U njoj je sadran glavni dio povijesti Dubrovnika i njegova područja u Drugom
svjetskom ratu.
Za informaciju navodim da je Zemaljska komisija za Hrvatsku utvrdila da je tijekom Drugoga
svjetskog rata na teritoriju Hrvatske počinjeno ukupno 705 166 ratnih zločina, da je postojalo
13 koncentracijskih logora, za to su izrađeni posebni elaborati. Dravna komisija za utvrđivanje
zločina okupatora i njihovih pomagača proglasila je 8 500 ratnih zločinaca, među kojima
najvie Slovenaca (2 466), zatim Srba (2 247), pa Hrvata (2 011) i 39 Hrvata islamske vjeroispovijesti.
Zatim dolaze ostali: Muslimani, Makedonci, Crnogorci itd, kao i strani dravljani i
pripadnici raznih nacionalnih manjina.
Proglaavanje ratnim zločincem nije obvezivalo da je on prisutan na teritoriju Hrvatske; mogao
je biti u bjekstvu, a takvih je bilo dosta. Bojeći se kazne radi zločina, pobjegli su iz Hrvatske
20
Spomen-reljef koji podsjeća na prkosno i junačko dranje Marije Radeljević prije strijeljanja.
(Uklonjen je nakon 1990.)
preko Bleiburga, Trsta i na druge načine. Brojni su iz okolice Dubrovnika brodovima pobjegli
u Italiju, a neki prema Trstu i Bleiburgu. Neki su zavrili na krinom putu, nekima se sudilo kasnije,
kad su se ilegalno ubacivali u Hrvatsku da nastave borbe kao kriari, u narodu poznati kao
kripari. Toga je bilo najvie u brdima iznad Konavala.
Dokumentacija za sve teke ratne zločince poslana je u Međunarodni sud za kanjavanje ratnih
zločinaca u London i tamo su po drugi put proglaeni ratnim zločincima. Naprimjer dr.
Vrančić, bivi Pavelićev ministar vanjskih poslova, glavni krivac za deportaciju 350 000 Slovenaca
po Srbiji i Hrvatskoj, bio je četiri puta proglaen ratnim zločincem: u Ljubljani, Zagrebu,
Beogradu i od OUN-a u Londonu, ali mu nigdje nije suđeno jer je pobjegao kao to je to uradio
i Ivo Rojnica i mnogi drugi u Argentinu. Neki su se sklonili u panjolsku, Njemačku,
Italiju... Niti jedan talijanski vojnik i časnik koji je počinio zlodjela na području Dubrovnika nije
vraćen u Hrvatsku da mu se sudi. Skoro svi glavni krivci koji su počinili ratni zločin u Dubrovniku
i na njegovu irem području pobjegli su i nije im suđeno.
Na osnovi spomenutih stajalita velike trojice, i odredaba organa vlasti i vojske NOP-a u Jugoslaviji,
za zločine počinjene na području Dubrovnika i njegova okruja na smrt su osuđena
samo tri visoka njemačka zapovjednika, a prema presudi Vojnog suda u Beogradu u veljači 1947.
godine. Najpoznatiji je bio SS generalmajor August Schmidthuber, zapovjednik 14. SS puka,
a zatim 7. SS Princ Eugen divizije. On je počinio ratni zločin ubivi u Dubrovniku vie stotina
talijanskih vojnika koji su pruali otpor njemačkoj okupaciji Grada. Zatim je 7. SS divizija počinila
ogromna zlodjela na Peljecu, o čemu će kasnije biti govora. U veljači 1947. u Beogradu
je radi ratnog zločina objeen njemački generalpotpukovnik Fritz Meidhold, zapovjednik 369.
legionarske divizije koja je vrila zločine po Dubrovniku, u Dubrovačkom primorju i Konavlima,
od kraja 1943. pa sve dok okupatori nisu istjerani iz Dubrovnika 18. listopada 1944. godine.
Na smrt je tada osuđen i njemački pukovnik Gunter Tribukait, zapovjednik 750. puka 118.
lovačke divizije. On je sa svojim postrojbama na Korčuli i Peljecu dao pogubiti 150 civila i
zapaliti 350 kuća zločin kakav se u povijesti nije dogodio na tim prostorima.
Prema propisima velike trojice iz antifaističke koalicije, kao i prema odlukama dravnih
vlasti i vojske Demokratske Federativne Jugoslavije, sudilo se ratnim zločincima po čitavoj Jugoslaviji
i Hrvatskoj (u Zagrebu, Splitu, Dubrovniku...).
21
22
Spomenik na Taboru kod Pijavičina posvećen palim borcima,
rtvama faističkog terora i umrlima u zbjegu s područja poluotoka Peljeca.
GLAVA II.
OKUPACIJA DUBROVNIKA
I ODNOS PREMA SLOBODI
2. OPĆA KRETANJA U DUBROVNIKU
U DRUGOM SVJETSKOM RATU
NON BENE PRO TOTO LIBERTAS VENDITUR.
(Sloboda se ne prodaje ni za svo zlato svijeta)
Tekst iznad ulaznih vrata tvrđave Lovrjenac iz
doba Dubrovačke Republike.
O lijepa, o draga, o slatka slobodo! (...)
Ivan Gundulić (1589. 1638.) Himna slobodi,
himna svakoga tko je ikad bio porobljen.
Dubrovnik je kao rijetko koji grad u Hrvatskoj, posebno na obali Jadrana, imao toliko teku
situaciju tijekom Drugoga svjetskog rata. Njegova posebnost i takvo stanje bili su uvjetovani
raznim povijesnim, vojno-stratekim, političkim, gospodarskim i drugim čimbenicima. U
Gradu i njegovoj okolici nalazile su se vojske Kraljevine Italije, Trećeg Reicha, NDH, četnika,
oslobodilačke vojske Hrvatske/Jugoslavije i pripadnika britanskih postrojbi. U Gradu se nisu
vodile neke borbe, ali jesu u okolici. Grad je tučen iz zraka i s mora, bilo je atentata i sabotaa,
diverzija i mnogočega drugog iznad svega raznih zločina, mnogo hapenja i zatvaranja, mučilita
i stratita. Sve je to predugo trajalo, počevi od početka napada na Jugoslaviju 6. travnja
1941., kad su talijanski zrakoplovi bombardirali Dubrovnik, pa sve dokraja rata.
U Dubrovniku su pred Drugi svjetski rat ivjeli najvie Hrvati, zatim je bilo Srba, idova i
drugih narodnosti i konfesija; bilo je relativno mnogo visokokolovanih intelektualaca. Dolazili
su turisti i brodovi raznih zastava, bilo je razvijeno gospodarstvo, kulturni je ivot bio na visokom
nivou itd. Prema popisu stanovnitva iz 1931. u kotaru Dubrovnik ivio je 50 201 stanovnik
(23 190 mukaraca i 27 011 ena). Od ukupna broja stanovnika 26,50% bilo je
nepismeno, poljoprivredom se bavilo 30 004, radnika je bilo 5 560. Prema vjeroispovijesti najvie
je bilo rimokatolika (47 132), zatim 2 342 pravoslavnih, 342 muslimana itd. U općini Dubrovnik
ivjelo je 41 523 stanovnika od toga 74,90% rimokatolika, 16,20% pravoslavnih, 1,20%
muslimana, 0,80% evangelista, 0,50% starokatolika, 0,30% grkokatolika, 0,04% idova. U gradu
Dubrovniku je 1931. ivjelo 120, a u kotaru 679 idova. Bilo je neto Nijemaca, vie Talijana,
a jedan je broj njih pred sam rat pobjegao u Italiju i Njemačku, ali su se vratili čim je kapitulirala
Kraljevina Jugoslavija. 8 U Dubrovniku je bilo i Rusa, bjelogardejaca koji su pobjegli
iz Rusije nakon Oktobarske revolucije 1917. godine. Ovaj je popis dubrovačkog stanovnitva
iz doba vojno-faističke diktature dinastije Karađorđevića (1931.), kad je bilo zabranjeno nacionalno
izjanjavanje. Drugoga popisa nije bilo. idovska općina u Dubrovniku imala je do
travnja 1941. oko 148 članova, od toga 87 u Gradu, poslije 1600 jer su ondje dovedeni prognani
idovi iz B i H i nekih krajeva Hrvatske.
24
8
Konačni rezulatati popisa stanovnitva od 31. oujka 1931., Beograd, 1932.; Bernard Stulli, idovi u Dubrovniku, Zagreb,
1959., str. 79
U takvoj dubrovačkoj sredini prije Drugoga svjetskog rata i tijekom njega bile su razgranate
raznorazne obavjetajne slube. Pred rat je u Dubrovniku postojala talijanska obavjetajna sluba,
od koje su tokom rata radile Vojno-obavjetajna sluba (SIM) i Dravna tajna policija (OVRA)
s centrom, podcentrom i sekcijama. Tijekom rata djelovale su u sastavu XI. zone OVRA u Zagrebu.
Nijemci su u obavjetajnoj slubi imali Lektorat akademije u Dubrovniku, zatim Njemački
institut kao dio ABVER-a. Na obavjetajnim poslovima radio je i Njemački konzulat u
Dubrovniku. ABVER je u Dubrovniku imao deset obavjetajnih centara. Istom se djelatnoću
bavila i njemačka Djelatna komanda. Tijekom rata ABVER u Dubrovniku bio je podčinjen centrali
u Sarajevu, o čemu vie kasnije. Vlasti NDH imale su obavjetajnu organizaciju UNS
Ustaka nadzorna sluba s djelaticima u svim institucijama i razgranatom mreom pijuna. U
Dubrovniku je za čitavo vrijeme rata radila četnička obavjetajna sluba koja je neko vrijeme
imala centralu u Cavtatu. Postojala je i britanska tajna obavjetajna sluba. Prema nekim podacima
u Dubrovniku je nekad bilo i do tisuću tajnih pijuna agenata koji su radili za Talijane,
Nijemce, vlast NDH i četnike.
Svoju ilegalno ustrojenu obavjetajnu slubu imao je i Narodnooslobodilački pokret (NOP).
U toku rata za junodalmatinsko područje (dubrovačku regiju), djelovao je Rejonski obavjetajni
centar (ROC), a kasnije OZN-a. Informativno-obavjetajnom slubom za potrebe NOB-e
bavile su se političke partije, dravne institucije, pripadnici raznih drutvenih organizacija i konfesija.
Rijetko je naći grad u Hrvatskoj koji je imao tako iroko razgranatu i raznoliku informativno-obavjetajnu
slubu kao to je bio slučaj s Dubrovnikom, pa je i to jedan od razloga onakvog
odvijanja događaja u Dubrovniku za čitavo vrijeme rata. 9
Dubrovnik je prije rata (od 1939.) pripadao Banovini Hrvatskoj. Gradom je upravljao gradonačelnik.
Postojali su kotarski (sreski) načelnici za kotar Dubrovnik, pa onda za Peljeac i Korčulu.
Po većim su mjestima postojale općine. andari (orunici) su zajedno s policijom bili organi
javnog reda i mira. Najvie su progonili i hapsili komuniste. Financi (rizničari) su, ustvari,
čuvali dravni monopol, naprimjer proizvodnju i prodaju soli u Stonu. Hvatali su krijumčare s
kavom, ećerom, papirićima (kartinama) i duhanom. Poto je Lastovo bilo pod talijanskom upravom,
bilo je jako razvijeno krijumčarenje s junom Dalmacijom i Hercegovinom.
2. 1. OKUPACIJA DUBROVNIKA
Dubrovniku je već od njena osnivanja 10. travnja 1941. vlast preuzela NDH, ali nakratko.
U Naime ranija vlast Kraljevine Jugoslavije tad se samo promijenila u vlast NDH. U Grad su
najprije 17. travnja 1941. ule postrojbe Wehrmachta (dijelovi 14. oklopne divizije koja je dola
iz Mađarske, pa preko Zagreba, Doboja, Sarajeva i Mostara ula u nebranjeni Dubrovnik),
gdje je već kraljevska vojska bila u potpunu rasulu i kapitulaciji koja je toga dana bila potpisana
u Beogradu. Nakon Nijemaca u Grad su ule trupe Kraljevine Italije. Nijemci ubrzo odlaze
na Istočni front u borbe protiv Crvene armije, a Talijani ostaju do 13. rujna 1943., kad ponovno
dolaze postrojbe Wermachta i ostaju do 18. listopada 1944., kad su ih (prema sjeveru) u nezadrivu
nastupanju potisnule postrojbe NOVJ i POJ. Civilna vlast i neke vojne postrojbe NDH
ostale su u Dubrovniku do 18. listopada 1944. godine.
Opći trend kretanja dakle kazuje da je Dubrovnik sve do 18. listopada 1944. bio pod okupacijom
talijanskih i njemačkih postrojbi. Vlast NDH odvijala se u uvjetima stalna prisustva okupacijskih
trupa. Paralelno s okupacijskom vlaću i vlasti NDH u Dubrovniku su prebivali četnici
9
Dubrovnik u narodnooslobodilačkoj borbi i socijalističkoj revoluciji 1941. 1945., Split, 1985., str. 497. (Dalje: Dubrovnik
u NOB-i...).
25
Drae Mihailovića i slobodno se kretali Gradom. Britanske postrojbe su dole poslije 18. listopada
1944., a uz odobrenje vrhovnoga komandanta NOV i POJ Josipa Broza Tita, ali su se kratko
zadrale. Prema tomu opća kretanja prola su kroz dva razdoblja: vrijeme talijanske i vrijeme
njemačke okupacije.
2.1.1. Talijanska okupacija (od 17. travnja 1941. do 13. rujna 1943. godine)
Talijanska vlast u Dubrovniku i okolici uspostavljena je odmah nakon kapitulacije Kraljevine
Jugoslavije 17. travnja 1941. godine. Nekoliko dana između 10. i 17. travnja, tj. od progla-
enja NDH do dolaska njemačkih i talijanskih postrojbi, u Gradu je postojao stari jugoslavenski
sustav, raniji dravni aparat koji se počeo preorijentirati i prilagođavati novom sustavu dolazećeg
okupatora i novom sustavu NDH. U Dubrovniku je imenovan ustaki povjerenik dr. Stjepo Perić,
odvjetnik iz Stona, a na Korčuli bivi kraljevski senator Dinko Srnečić. Sjedite ustakog
povjerenika u Dubrovniku bilo je u Kneevu dvoru. Do dolaska Talijana i Nijemaca od vojnih
postrojbi bila je jedino Mačekova zatita koja je razoruavala vojnike Kraljevine Jugoslavije.
Odlaskom trupa Wehrmachta iz Dubrovnika prema Istočnom frontu civilnu i vojnu vlast uspostavili
su Talijani. Zagospodarili su Gradom i okolicom. Talijanske i njemačke časnike 17.
travnja 1941. srdačno su u Kneevu dvoru dočekali i pozdravili ugledni Dubrovčani, te im iskazali
zahvalnost na izvojevanoj pobjedi. Na tome dočeku bili su dr. Stjepo Perić, dr. Ante Sugja,
dr. Josip Baljkas, dr. Vicko Svilokos, dr. Ruđer Bracanović, dr. Miho Kisić, dr. Vlaho Buko,
dr. Bogdan Pavlović, dr. Ante Buć i drugi. 10
Ustaki stoernik Ivo Rojnica, dr. J. Bakljas, Tonći Jelich, dr. Ante Sugja, general Giuseppe Pafundi, J. Barbir
i druge sluge okupatora, na praznome Stradunu - prilikom primopredaje općine u ustake ruke, u svibnju 1941.
10
Isto, str. 1053
26
Odmah po formiranju svoje uprave u NDH Pavelić je pozvan u Rim, gdje je svečanim ugovorom ustupio Italiji
Dalmaciju, kao protuuslugu to je doveden na vlast. Na fotograji: Pavelić u Rimu u pratnji Mussolinia
U početku nije bio formalno reguliran odnos između Italije i NDH. Rim je očekivao, tvrdi
se, da će dobiti od Pavelića cijelu Dalmaciju, koju im je obećao dok se nalazio u egzilu pod za-
titom Mussolinia. Postojale su Mussolinieve tenje ka obnavljanju Rimskog Carstva na Balkanu.
Najvie su nastojali da Dubrovnik s okolicom pripadne Italiji i da područje Dalmacije
pripoje već osvojenom dijelu hrvatske Istre, Kvarnera, Zadra, Lastova i Palagrue, to su dobili
od sila Antante poslije Prvoga svjetskog rata. Poznato je da su talijanske trupe od 1918. do1921.
drale najveći dio Dalmacije, tj. do Rapallskog ugovora, a nakon njega zadrali su Zadar, Lastovo
i Palagruu. Tako se dogodilo da su talijanski osvajači u XX. stoljeću dvaput drali pod
okupacijom najveći dio Dalmacije, u kojoj su ivjeli Hrvati i tek manji broj Talijana.
U Dubrovnik su doli dijelovi talijanskih divizija Marche, Torino i Littorio, sve prema zapovijedi
XVII. armijskog korpusa generala Giusseppe-a Pafundi-a koji je uao u Dubrovnik 17.
travnja. 1941. oko 13 sati. Početkom 1942. u Dubrovniku je bilo sjedite talijanskog VI. armijskog
korpusa koji je ostao sve do kapitulacije Italije u rujnu 1943. godine.
Pitanje Dubrovnika pokrenuto je u Beču jo 21. travnja 1941., a glavni su pregovori vođeni
u Ljubljani 25. travnja 1941. i u Triću (Monfalcone) 7. svibnja 1941. godine. Poslije toga, 18.
svibnja 1941., Mussolini i dr. Ante Pavelić potpisali su u Rimu Ugovor o određivanju granice
između Kraljevine Hrvatske i Kraljevine Italije. Ovdje se prvi put spominje Kraljevina Hrvatska
jer je Pavelić traio i dobio od Rima vojvodu od Spoleta za kralja Hrvatske, s titulom kralj Tomislav
II, ali nikada novi kralj nije doao u Hrvatsku niti je okrunjen.
Prema odredbama Rimskog sporazuma najveći dio Dalmacije pripojen je Italiji, a NDH je
dobila samo obalu juno od Splita do Grude s otocima Hvarom i Bračom. Područje Dubrovnika
s otocima Jakljanom, ipanom, Lopudom, Koločepom, Daksom i Lokrumom, kao i poluotok
Peljeac, pripalo je NDH, ali pod upravom II. talijanske armije sa sjeditem u Rijeci. Talijani su
27
ZAPOVJEDNIŠTVO PJEŠAČKE DIVIZIJE “MARCHE”
Br.2826/a.g
P.M.32-17 KOLOVOZA 1942/II
Predmet: preseljenje Židova iz Dalmacije
Predviđen je mogući dolazak u ovu zonu otprilike 300 Židova koji su
nezakonito imigrirali iz Hrvatske u Dalmaciju, i po naredbi viših vojnih talijanskih
organa moraju biti prebačeni ponovno na hrvatski teritoriji.
Od toga 150 će biti poslani na otok Lopud koji nudi dobre uvjete
smještaja; ostalih 150 moraju biti smješteni u obalnoj zoni sjeverno od Dubrovnika,
na otoku Koločepu i eventualno još na otoku Lopudu.
Vas zadužujem za pripremu hitnosti smještaja i za njegovo osiguranje.
Ostajem na čekanju da budem upoznat o najkraćem roku izvršenja, koji
ćete nadopuniti s naznakom broja Židova na svakoj lokaciji.
Primite moj fašistički pozdrav.
GENERALNI KOMANDANT
(Giuseppe Amico)
Dopis o osnivanju talijanskih logora za idove na dubrovačkome području
28
uzeli (anektirali) istočni dio Konavala. Granica je ila od Sutorine do obronaka Orjena. Anektirani
dio Konavala pripojen je okupacijskoj zoni Kotor. (Ta činjenica je kao argument za svojatanje
koristio Beograd u pokuaju ostvarivanja pretenzija na Prevlaku i pontu Otro poslije napada i
okupacije najjunijih dijelova Hrvatske 1991. i u pregovorima do 2003.) Talijani su od Pavelića
dobili otoke Korčulu i Mljet. Tako je dubrovačko područje bilo podijeljeno na dva dijela: na okupirano
područje (Dubrovnik, Peljeac, Dubrovačko primorje, Elatski otoci i zapadni dio Konavala)
i na oduzeto anektirano područje (Korčula, Mljet i istočni dio Konavala). Osim ostalih
ustupaka Pavelićeva NDH obvezala se uzdravati talijansku vojsku na svome teritoriju. Do sredine
1942. trokovi uzdravanja okupatorske talijanske vojske iznosili su 72 500 000 njemačkih maraka.
Vlada NDH također je morala snositi trokove uzdravanja njemačke vojske na svom teritoriju.
Za te potrebe dokraja 1942. isplaćeno je 215 750 000 njemačkih maraka. 11 Ocjenu Rimskog
sporazuma između Mussolinia i Pavelića dao je iz emigracije u Argentini dr. Stjepo Perić, prvi
ustaki povjerenik u Dubrovniku, kasnije veleposlanik NDH u Rimu i ministar vanjskih poslova
NDH. U tamonjem tisku napisao je: (...)Ovakva nepovoljna podjela Dalmacije za NDH isključivo
je rezultat Pavelićeva pokornog dranja prema Mussolinijevim zahtjevima. 12
U Dubrovniku su bile uspostavljene sljedeće talijanske institucije: Agenzia Conzolare dItalia,
Komanda divizije Marche, Komanda mjesta Dubrovnik i Komanda 15. bataljona kraljevskih
karabinjera, a u Cavtatu Komanda presidia. Po drugim mjestima dubrovačkog okruja (Primorje,
Peljeac, Konavle i otoci) bili su talijanski karabinjeri (orunici) i nanci (rizničari). Na čitavom
su području formirali faističke organizacije, a imali su svoja drutva, znanstvene ustanove,
medije itd. Ponaali su se kao stvarni gospodari okupatori. Započeli su potpunu
talijanizaciju u početku su zabranili da se vije hrvatska zastava, upotreba hrvatskoga jezika
bila je ograničena, mijenjali su se nazivi ulica i radnji, najvie se govorilo talijanskim jezikom.
Bilo je mnogo gore negoli za vrijeme prve talijanske okupacije 1918. 1921. godine.
Mussolini je 19. svibnja 1941. izdao zapovijed o prestanku talijanske okupacijske zone na
onome dijelu Dalmacije koji je pripao NDH, ali je to vailo tek do 7. rujna 1941., kad je dolo
do reokupacije II. zone, u kojoj se nalazilo i dubrovačko područje koje je pripalo NDH. U Dubrovniku
su Talijani predali vlast NDH 23. svibnja 1941. godine. Toga je dana u Dubrovnik
pristigla prva vojna postrojba NDH, radi čega je iz Sarajeva doao Jure Francetić, a iz Zagreba
Ivan Prpić. 13 Na Pavelićevu zamolbu talijanske se postrojbe nisu povukle iz Dubrovnika i
okolice, a trebale su prema dogovoru od 7. rujna. U Dubrovniku je ostala glavnina divizije Marche,
karabinjeri, presidio, topnitvo i druge vojne i civilne insititucije. Tijekom rata kroz Dubrovnik
su prolazile brojne talijanske postrojbe, odredi crnih koulja i pomorske snage najprije
radi operacija u Hercegovini, na Neretvi i u Boki kotorskoj, kao i radi kaznenih ekspedicija
protiv antifaističkog pokreta i partizanskih jedinica NOV u Konavlima, Dubrovačkom primorju,
na Peljecu i po otocima Korčuli i Mljetu.
*
Čim je ustaka NDH preuzela vlast u Dubrovniku, izgradila je vlastiti sustav koji se, kako je
već rečeno, zasnivao na zasadama talijanskih faista i njemačkih nacista. Nisu se potivale nikakve
međunarodne konvencije ili obveze. Osnova ustakog sustava bio je teror protiv svih neistomiljenika,
a pod rasističkom parolom o čuvanju čistoće hrvatske nacije i stvaranju hrvatskog
11
Zdravko Dizdar i Milivoj Kujundić, Doprinos Hrvatske pobjedi antifaističke koalicije, Zagreb, 1995., str. 42 i 44
12
Arhiv Vojnoistirijskog instituta (dalje AVII) k. 221, reg. br. 2/5-4
13
Za njihov doček u Dubrovniku je osnovan Priređivački odbor u kojem su, uz ostale, bili Martin Bartolović i Martin
Baić. S generalom Prpićem doli su Ivan Francetić, te ustaki povjerenik u B i H i ravnatelj Orunitva iz Sarajeva Vidas.
(Novi list, Zagreb, 25. svibnja 1941.).
29
ivotnog prostora. Osnova sustava gradila se na Pavelićevoj Zakonskoj odredbi za obranu naroda
i drave, donijete 17. travnja 1941., u kojoj je, osim ostalog, stajalo: (...) Tko na bilo koji
način povrijedi ili je povrijedio čast i ivotne interese hrvatskog naroda ili na bilo koji način
ugrozi opstanak NDH ili dravne vlasti, pa makar i djelo ostalo samo u pokuaju, čini se krivcem
zločinstva veleizdaje. (...) 14 Za prekraj je izricana jedino smrtna kazna. Bili su ustanvljeni
i sljedeći akti: Zakonska odredba o rasnoj pripadnosti, Zakonska odredba o zatiti arijevske krvi
i časti hrvatskoga naroda, Odredba o prijelazu s jedne vjere na drugu, Odredba o zabrani zaposlenja
enskih osoba u nearijevskim kućanstvima, Odredba o promjeni idovskih prezimena i
označavanju idova i idovskih tvrtki, Odredba o obveznoj prijavi imetka idova i idovskih
tvrtki, Odredba o sprječavanju prikrivanja idovskog imetka, Odredba o dunosti prijave Srbijanaca,
Odredba o podravljenju imetka idova i idovskih tvrtki, Odredba o podravljenju idovske
imovine, Odredba o raseljavanju Srba itd.
U cilju primjene navedenih zakona i odredbi (kao i drugih koje su kasnije donijete) čitavo
područje NDH bilo je prekriveno mreom izvanrednih i prijekih sudova. Sudilo se, a krivica nije
morala postojati. Bilo je dovoljno samo da je netko optuen, pa čak i anonimno. Sudilo se po
kratkom postupku. Suci su bili ustae ili njima povjerljive osobe. Protiv osude optuenom nije
bio doputen albeni postupak, a ni molba za pomilovanje, jer se kazna imala izvrit u roku od
tri sata.
Prema Pavelićevoj zapovjedi od 17. svibnja 1941. osnovano je Ravnateljstvo za javni red i
sigurnost, kao posebni odjel Ministarstva unutarnjih poslova, a vrilo je vrhovni nadzor nad radom
i bilo je na čelu svih policijskih organa u NDH. U listopadu 1941. pri Velikoj upi Dubrava,
u Dubrovniku je obrazovana upska redarstvena oblast, a njoj su bile podređene kotarske
oblasti te gradska i općinska poglavarstva.
Dana 16. kolovoza 1941. osnovana je Ustaka nadzorna sluba (UNS-a) sa zadatkom da
sprječava djelatnost koja bi ugroavala slobodu i nezavisnost NDH-e mir, spokojstvo i sigurnost
hrvatskog naroda. (...) Sve postrojbe i ustanove NDH bile su obvezne izvravati naloge UNS-e.
U sustavu UNS-e bili su pododsjeci: komunistički, idovski, srpski i drugi.Vođena je kartoteka
nepoćudnih elemenata. UNS-a je u Dubrovniku imala nekoliko pijunskih grupa koje su pratile
sva kretanja i događanja, pa čak i visoke dravne djelatnike i druge građane, i o tome obavje-
tavali centralu u Zagrebu.
Odravani su politički zborovi na kojima se vodila bjesomučna kampanja i haranga protiv
antifaista, idova i Srba. Počeo je pogrom neviđenih razmjera kako u Dubrovniku tako i na
okolnom području. Dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača
utvrdila je da je u travnju i svibnju 1941. u rijeku Neretvu bačeno preko 1 500 ubijenih osoba. 15
Neke su morski valovi izbacili na obalu Peljeca, Hvara i Makarskog primorja.
Kako rekosmo, u Dubrovniku je početkon lipnja 1941. osnovana Velika upa Dubrava koja
je obuhvaćala područje Dubrovnika, dolinu Neretve i juni dio Hercegovine. Na čelu je bio veliki
upan dr. Anton Buć, sudac iz Dubrovnika. U svibnju 1944. zamijenio ga je dr. Ivo Baljić,
odvjetnik iz Tuzle. Osnovan je Ustaki stoer kojim je rukovodio Ivo Rojnica, a od rujna 1941.
Vlado Herceg iz Travnika, zatim prof. Mladen Katelan i Petar Slovinić. Ustaki logor vodio
je prof. Mladen Katelan. Osnovana je Ustaka muka mlade, enska ustaka mlade, enski
logor i stoer. Do 28. 1istopada 1941. postavljeni su svi kadrovi Ustake mladei u Dubrovniku,
a predvodio ih je prof. Ivan Oranić iz Dubrovnika. Radilo se prema Pavelićevoj zapovijedi
14
Mladen Colić, Takozvana NDH 1941., Beograd, 1973., str. 343
15
Isto, str. 362
30
od 12. srpnja 1941., u kojoj je stajalo da sva hrvatska
mlade muka i enska od 7 do 18
godina ivota mora se upisati u Hrvatsku ustaku
mlade kao sastavni dio ustakog pokreta.
(...) 16 Stoernik ustake mladei u Dubrovniku
bio je prof. Marinko Scattalini, a tabornik carinski
činovnik Vinko Sablić. Stoerni zapovjednik
Ustake uzdanice (djeca od 7 do 11 godina)
bio je Josip Tuta, a zapovjednik Ustakih
junaka (djeca od 11 do 15 godina) Ivo Miler,
dok je stoerni zapovjednik Ustake Starčevićeve
mladei (15 do 18 godina) bio Ljudevit
varc. Logornik ustake mladei bio je student
prava Branko Orijental, a logornica enske
ustake mladei za grad Dubrovnik bila je Neda
Katelan.
Na području kotara Dubrovnik djelovali su
ustaki tabori u Čilipima, Cavtatu, na Lopudu,
u Stonu i Janjini. U drugim mjestima bili su
samo ustaki povjerenici. U Dubrovniku je radila
i Kotarska oblast, zatim Predstojnitvo
gradskog redarstva (policija) na čelu s dr. Milanom
Bulićem, kojega su ustae uhitile u lipnju
1941. godine. Zamijenio ga je Ante Matić,
sudac iz Dubrovnika, a njega Mirko ivković
iz Zatona kod ibenika. Sredinom 1942. policija
se reorganizirala u upsko redarstvo Velike
upe Dubrava, a vodio ga je Mirko ivković,
zatim Dragutin Bratua te ponovno
Mirko ivković, pa Mato Roko iz Stona i
Ante Jakaa iz ibenika. Gradonačelnici su
bili dr. Josip Baljkas, dr. Ivo Karlović i dr.
Niko Koprivica.
Ustaki stoernik Ivo Rajnica
Prvi veći zločini vlasti NDH počeli su u Dubrovniku nakon 23. svibnja 1941., kad je preuzeta
vlast od Talijana. Uslijedio je masovni progon Srba, idova, svih antifaista i rodoljuba. Ustaki
stoer na čelu s Rojnicom objavio je vie rasističkih proglasa, slično onima koje su izdali
Pevelić i Kvaternik u Zagrebu. idovima i Srbima bilo je zabranjeno kretanje Gradom, nisu
imali slobodu riječi; svi idovi morali su oko ruke nositi ute trake s Davidovom zvijezdom,
isti znak su morali drati na radnjama i kućama. Zatvori na Lovrjencu, u Kazbeku, u Karmenu
i drugdje, punjeni su uhapenicima. Na čitavome području Velike upe Dubrava počela su masovna
ubojstva, mučenja, deportacije u koncentracijske logore smrti (Jasenovac, Jadovno kod
Gospića, Krievci, Sarajevo itd.) Ovo krvavo stanje trajalo je sve do početka rujna 1941., kad
su Talijani od ustaa ponovno preuzeli skoro svu vlast. Rojnica je pobjegao u Zagreb. (O tome
vie kasnije.)
16
Dubrovnik u NOB-i..., str. 498
31
Protuidovska Naredba Ustakog stoera u Dubrovniku
Protuidovska Naredba Gradskog redarstva u Dubrovniku
32
Od vojnih postrojbi NDH u Dubrovniku je najprije bila stacionirana četa domobrana, a kasnije
9. posadni zdrug (brigada) Jadranske divizije iz Mostara. Godine 1944. osnovano je Mjesno
vojno zapovjednitvo. U Gruu je bilo Pomorsko i lučko zapovjednitvo. Njegov prvi zapovjednik
od listopada 1943. bio je kapetan bojnog broda Nikola Krisomali, a nakon njega
Matija Lenoh, kapetan korvete, časnik Kraljevske jugoslavenske mornarice. U početku, dok su
Talijani bili u Dubrovniku, ondje nije smjelo biti niti jedne Ustake vojnice. Tek je prva stigla u
travnju 1944., a bila je smjetena na Grudi i pokrivala je kotar Dubrovnik. Zapovjednik je bio
ustaki zastavnik Nikola Dragičević, a pomoćnici su mu bili ustaki zastavnik Vladimir Mandić
i ustaki dovodnik Vinko Zovko.
Tajna okrunica o zatvaranju idovskih, srpskih i ostalih komunista
33
*
Velike promjene na dubrovačkom području nastupile su temeljem sporazuma dr. Ante Pavelića
i talijanskog generala Ambrosia koji je bio potpisam u Zagrebu 26. kolovoza 1941., a odnosio
se na reokupaciji II. zone. Ustake su se jedinice iz te zone morale povući, dok je vojska
NDH stavljena pod talijansko zapovjednitvo. Talijanska vojska vrila je i civilni nadzor. Ovim
je, zapravo, nastupila nova etapa tipične okupacije Dubrovnika. Preuzimanje vojne i civilne vlasti
Talijani su izvrili 7. rujna 1941. godine. To je na cijeli sustav NDH djelovalo okantno. Bilo
je i otpora među ustaama, a neki su radi toga i pogubljeni.
Glavni talijanski zapovjednik u Dubrovniku i okolici bio je general Gusieppe Amico, zapovjednik
divizije Marche sa stoerom u Dubrovniku. Odmah 7. rujna 1941. izdao je zapovijed za
grad Dubrovnik. Građanima je bilo zabranjeno kretanje u vremenu od 23 do 5 sati ujutro, zapovjeđeno
je da se preda svo oruje i streljivo. Bio je to čisto okupacijski dekret jednog svemoćnika
okupatora. Veliki upan dr. Ante Buć pozvao je Dubrovčane da se pokore zapovijedi
generala Amica. Talijanski ratni sudovi su preuzeli suđenje uhapenicima u Dubrovniku i okolici,
gdje se nalazilo oko 3 000 talijanskih vojnika, a nekad ih je bilo i trostruko vie. Svaki oglas
Velike upe Dubrava prethodno su cenzurirale talijanske vlasti. Talijani su otvoreno govorili da
je sada granica drave NDH kod Konjica i da je Dubrovnik njihov.
Kako je u Jugoslaviji počeo narodni ustanak protiv faista, sve se vie irio i oko Dubrovnika,
pa je bilo mnogo uhapenih antifaista. Radi potreba za njihovim smjetajem Talijani su
otvorili logor na Mamuli, otočiću na ulazu u Boku kotorsku, i na Prevlaci (o tome vie poslije).
Neki su slani na Specijalni talijanski faistički sud u ibenik, Zadar i Split. Kazne su bile rigorozne.
Najvie ih je osuđeno na smrt, bez prava na obranu ili odgodu. Bilo je ubojstava bez ikakva
suđenja.
U Opatiji i Rijeci krajem 1941. postignut je dogovor između talijanskih vlasi i vlasti NDH o
ublaavanju stanja nastalog poslije reokupacije II. zone od 7. rujna 1941. godine. Međutim Talijani
su se i dalje ponaali kao apsolutni gospodari u Dubrovniku i okolici, pa i poslije Zagrebačkog
sporazuma od 19. lipnja 1942. godine. Vlast NDH radila je uz velika ograničenja, to je
tipično za svaki okupirani teritorij. Ta vlast podrala je akciju Talijana pri osnivanju MAVC
(Antikomunističke dragovoljne milicije). Bila je pod talijanskim zapovjednitvom, a činili su je
uglavnom Srbi, ali je u njoj bilo i Hrvata. Osnovna joj je zadaća bila vođenje borbe protiv pripadnikâ
antifaističkog pokreta, a naročito je bila usmjerena protiv civila. (Takvih postrojbi je
bilo i u sjevernoj Dalmaciji.)
Talijani su u vie navrata pokuali Dubrovniku promijeniti ime u Ragusu. Osnovali su Mornaričko
zapovjednitvo u Dubrovniku i doveli nove postrojbe. Sa svima je zapovijedao Stoer
VI. armijskog korpusa kojega je do siječnja 1942. vodio general Ugo Santovita, potom general
Aleksandro Piazzoni, poznat po zločinima na Hvaru, kad je dao zapaliti sela Dol i Vrbanj, te
po zločinima u dolini Neretve, gdje je dao ubijajati ranjene partizane, kao i po Dubrovniku.
Takvo je u osnovnim naznakama bilo stanje u Dubrovniku i na irem okupiranom području
od strane Talijana, a trajalo je sve do kapitulacije Italije 8. rujna 1943., kad su Dubrovnikom
zagospodarile njemačke nacističke postrojbe. 17
17
Najbolji i najpotpuniji podaci o Dubrovniku u Drugom svjetskom ratu nalaze se u zborniku Dubrovnik u NOB-i...
34
2.1.2. Stanje na anektiranome području
(od 18. svibnja 1941. do 13. rujna 1943. godine)
Kako ranije rekosmo, prema odredbama sporazuma između Mussolinia i dr. Ante Pavelića
to je potpisan u Rimu 18. svibnja 1941, Talijani su dobili i anektirali otoke Korčulu i Mljet
i uvrstili ih u sastav provincije Dalmacija sa sjedite u Splitu. Anektirali su također istočni dio
Konavala i stavili ga pod upravu Prefekture Kotor. Ovakvo je stanje potrajalo sve do kapitulacije
Italije 8. rujna 1943. godine. Na anektiranome području nije bilo ustake vlasti, bilo je zabranjeno
osnivanje bilo kakvih institucija, političkih i drutvenih organizacija NDH.
KORČULA. Na otoku je prema popisu stanovnitva iz 1931. ivjelo 23 500 osoba, među
kojima 250 Talijana. Kasnije, kad su se vratili optanti i talijanai koji su bili pobjegli s otoka,
bilo ih je oko 800. 18 Talijanska vojska na otok se iskrcala 24. travnja 1941. godine. Bile su to
postrojbe divizije Pasubio i pukovnija San Marco. Zabranili su djelovanje ustakog povjerenika
za Korčulu i sve drugo to je od 10. travnja bila uvela vlast NDH, a prestala je djelovati i Mačekova
zatita. Uveden je talijanski faistički sustav civilne i vojne vlasti, jednako kao i u Kraljevini
Italiji. Ukazom je uvedena smrtna kazna za svaku sabotau, diverziju ili bilo koji drugi
akt usmjeren protiv Kraljevine Italije. Talijanizacija otoka počela je svom estinom. Sve to je
bilo hrvatsko, zabranjeno je pod prijetnjom kazne smrti. Zabranjena je hrvatska zastava i hrvatski
jezik u kolama i ustanovama, uniteni su svi hrvatski natpisi na trgovinama i ulicama. Stari
Korčulani se sjećaju da je ova talijanizacija bila drskija, sveobuhvatnija i otrija negoli ona
od 1918. do 1921., kad su u ovim krajevima također vladali Talijani. Nije vie bilo slobode kretanja,
ni ribolova, ni plovljenja; opljačkano je gospodarstvo; domaći poljoprivredni proizvodi
morali su se davati Talijanima itd.
Talijani su otok Korčulu podijelili na tri općine: Korčulu, Blato i Velu Luku. Na čelu je bio
civilni komesar, a u selima glavar. Red su odravale vojne postrojbe, karabinjeri i nanci. Iz
uredâ su istjerani svi nepodobni. Rasputena su sva hrvatska drutva, a osnovana faistička za
djecu, omladinu i radnike. Uvedeni su faistički blagdani i pisanje iskrivljene povijesti Hrvata,
posebno Dalmacije. Uvedeni su faististički sudovi i najotriji reim ivota. Radio je Specijalni
sud u ibeniku, ali su Talijani presude donosili na licu mjesta ubojstvom. U Korčuli, Blatu i
Veloj Luci zatvori su bili puni rodoljuba.
Otpor talijanskoj okupaciji kojim su rukovodili komunisti počeo je odmah 1941., a 1942.
osnovana je Korčulanska partizanska četa, potom istoimeni partizanski odred. Otporom je rukovodio
Kotarski komitet KPH jer su se druge političke partije, primjerice HSS, povukle i sklonile,
dok su neki njihovi članovi pobjegli s otoka. Oruanih akcija je bilo po cijeloj Korčuli,
često i s velikim uspjehom. Likvidirano je nekoliko talijanskih pijuna i suradnika okupatora.
Narod nije prihvatio postojeće okupacijsko stanje, pa se masovno odazvao otporu. Oslobađanje
od tuđinca bilo je vano iznad svega. Jedan broj Korčulana otiao je u partizane, preko Hvara i
Peljeca na Biokovo. Funkcionirala je nova narodna vlast i antifaističke organizacije, bez obzira
na surove zločine talijanskih okupatora. okantno je djelovala vijest da su Talijani, uz pomoć
domaćih pijuna, u Lumbardi uhapsili i ubili mladog akademskog kipara Ivana Lozicu. (O
tome vie kasnije.) Talijani su na Korčuli ubili 113 građana, a preko 400 poslali u logore po Italiji.
Korčula je bila pod Kraljevinom Italijom do 12. rujna 1943. godine. Partizani su zarobljene
talijanske vojnike prebacivali u Italiju.
18
Najvie podataka o Korčuli, Peljecu i Mljetu u Drugom svjetskom ratu sadrano je u zborniku Korčula u revolucionarnom
radničkom pokretu, narodnooslobodilačkoj borbi i socijalističkoj revoluciji 1919. 1945. (Dalje: Korčula u radničkom
pokretu...), Korčula, 1989.
35
Po odluci ZAVNOH-a poniteni su Rimski ugovori iz 1941. i otok Korčula tako je, konačno,
vraćen matici zemlji, kao i ostala anektirana i okupirana hrvatska područja.
Borci Korčulanskog partizanskog odreda 1943.
MLJET. Talijani su otok Mljet zaposjeli krajem travnja 1941. godine. Najprije je dola jedna
postrojba crnokouljaa, potom ostala vojska. Isto kao i Korčulu, Pavelić je Mljet predao
Italiji, pa je anektiran 18. svibnja 1941. godine. Uspostavljeno je isto stanje kao i na Korčuli.
Talijani su poduzeli sve da se i ovaj hrvatski otok to prije talijanizira. No i to je bilo uzaludno
jer su ubrzo i ondje komunisti organizirali otpor koji se, makar u tekim prilikama okupatorske
strahovlade i terora, postepeno razvijao, sve dok Talijani nisu potjerani 12. rujna 1943. godine.
Iza sebe su ostavili samo grozan zločin, o čemu će kasnije biti vie riječi. 19
PODRUČJE KONAVALA. Rimskim ugovorom između Mussolinia i Pavelića od 18. svibnja
1941. područje Konavala podijeljeno je na dva dijela. Zapadni dio od crte Molunat Orjen,
sa sjeditem u Cavtatu, pripojen je NDH, a istočni dio s općinom Gruda predan je Italiji. To područje,
kao to smo ranije isticali, Talijani su anektirali i potčinili Prefekturi Kotor. Na čelu talijanske
vlasti na Grudi bio je policijiski komesar de Antonio Gengiani. U svim većim mjestima
bile su postavljene karabinjerske i nancijske postaje. Zavedeno je jednako stanje kao na
Korčuli i Mljetu. Sve to je bilo hrvatsko, dolo je pod udar talijanizacije. Uveden je policijski
sat, zabranjeno kretanje, plovidba i ribolov. Na Prevlaci je osnovan zloglasni talijanski logor,
kao i na oblinjem otočiću Mamuli. I u Konavlima su komunisti organizirali otpor, osnovane su
partizanske postrojbe; bilo je oruanih aktivnosti, dosta rtava i patnji. Talijani su otili iz Konavala
početkom rujna 1943. godine. 20
*
19
Opseniji materijali o Talijanima i Nijemcima na Mljetu sabrani su u Elaboratu Dravne komisije za utvrđivanje ratnih
zločina okupatora i njihovih pomagača. Original je u Hrvatskom dravnom arhivu. (Dalje: HDA)
20
ire u Elaboratu Dravne komisije za utvrđivanje ratnih zločina okupatora i njegovih pomagača, str. 152 162
36
Na kraju dijela knjige u kojem je riječ o talijanskoj okupaciji Dubrovnika i aneksiji dijela
njegova područja, a prije prikaza njemačke okupacije, predstavljamo nekoliko vrlo bitnih dokumenata
koje smo dobili iz HDA u Zagrebu, a odnose se na talijansku okupaciju. Predstavljamo
samo tri dokumenta, da bi se spoznala talijanska vladavina i svi napori Rima da talijanizira Dubrovnik.
Tu je i prikaz nekih talijanskih zločina, a ponajvie raspored talijanske vojske u Dubrovniku
i okolici. 21
U izvjetaju Područnog centra za junu Dalmaciju broj 298/43. od 31. kolovoza 1943. između
ostalog se navodi da je sastanak, kojega su organizirali Talijani u vili Banac, odran u Dubrovniku
4. VIII. t.g., na kojemu su bili predstavnici četnika, HSS-a i talijanski ociri. Kao predstavnik
četnika bio je Jevđević, a od HSS-a Marko Suton iz Mostara, Petar ale, pomoćnik
Bjelovučića, i bivi tajnik Kotarske orgasnizacije HSS-a za Metković, neki Petar iz Brača i predstavnici
HSS-a iz Dubrovnika, Mietić i drugi. Poslije odranog sastanka Jevđević je naredio da
se pohapse predstavnici HSS-a iz Dubrovnika (vjerojatno HSS-ovci rodoljubi) među kojima
se nalazi neki Đalović. Talijani su dozvolili slobodno kretanje četnicima po Dubrovniku i ponovno
su ih naoruali. Tako je Dubrovnik pod kontrolom četnika. Ovih 300 četnika prebačenih
u Ploče vjerojatno su organizirani od Jevđevića i prebačeni iz Dubrovnika. Dok su ustae u zadnje
vrijeme u Dubrovniku i okolici vrile mobilizaciju katoličkog elementa, Talijani su vrili
mobilizaciju pravoslavnog. (...)
Pod točkom 19. istog izvjetaja navodi se: U Dubrovniku se nalaze dvije divizije i to Murge
i Marche. Divizija Murge je otputovala u nepoznatom pravcu, a divizija Marche jo se i
dalje nalazi u Dubrovniku. Od ove divizije neki broj vojnika jo se nalazi u Grčkoj, tako da se
u Dubrovniku nalazilo oko 5000 vojnika. Talijani su postavili jednu protivavionsku bateriju u
Gruu kod pučke kole. Na Konavoskom aerodromu Gruda nalazi se nekoliko aviona, navodno
njemačkih, ali su vjerojatno talijanski. U Dubrovniku se nalazi izvjestan broj četnika, kao i na
Humu i Uskoplju. Ove podatke je dao jedan član NOO 68, 87, 7, 29 koji često tamo putuje.
(...) Pod točkom 27. istog izvora se navodi: Dana 30/8. t. g. otputovao je jedan ustaki ocir u
Mostar na poziv glavnog taba. Ujedno su pozvani predstavnici komanda iz: Dubrovnika, Sinja,
Trebinja, Livna, Hutova i 6. pjeačke pukovnije iz Mostara u cilju da prime tajne upute. Ovi
predstavnici moraju biti u Mostaru 31/8. t. g. (...)
U izvjetaju Područnog centra za junu Dalmaciju broj 73/43. od 2. lipnja 1943. navodi se
da u Dubrovniku, Lapadu, Lokrumu, Gruu i okolici nalazi se talijanska divizija Murge s oko
12.000 vojnika i časnika. Od mornarice ima oko 300 vojnika i časnika s tri torpiljarke koje krstare
od Kotora do Korčule, a zalaze i do Splita. Rod vojske je u Dubrovniku, pjeadija i artiljerija.
Ima oko 200 karabinjera oko 150 pripadnika faističke milicije, 50 agenata koji su doli
iz Italije i tridesetak domaćih agenata talijanaa. Od domaćih pijuna najopasniji je Bepo
Paride, koji je inače četnik, a slui Talijanima kao agent to je bio i u vrijeme Jugoslavije. Tu
su potalijančeni Dubrovčani i četnici, čiji je odnos s okupatorima trpeljiv, makar u uim krugovima
izraavaju mrnju prema Talijanima. U Dubrovniku i okolici ima pet tisuća talijanskih
dravljana koji javno govore da je Dubrovnik talijanski. U Dubrovniku je i ezdesetak aktivnih
četnika, uglavnom onih koji su izbjegli pred razoruavanjem od Njemaca. (...) U izvjetaju
284/43. od 6. kolovoza 1943. glavni povjerennik Područnog centra javlja da na Peljecu ima
ukupno oko 1620 talijanskih vojnika i časnika te 145 andara i domobrana koji su odgovarajuće
naoruani osobnim i drugim orujem... Od toga se u Stonu nalazi oko 400 talijanskih vojnika,
21
HDA, Zagreb, br. 62/ 43 -1
37
među kojima 80 nanaca, i 15 andara i domobrana, u Janjini je 800 do 1000 talijanskih vojnika
od kojih su 80 nanci te 40 andara i domobrana.., u Trpnju je 260 talijanskih vojnika i 8
časnika, među njima su 100 nanci, 120 crnokouljai, tu je i 24 andara i domobrana, u Vrućici
je 155 talijanskih vojnika i časnika, a u Orebiću oko 125 talijanskih vojnika i časnika među
kojima 20 nanaca, a tu je i 21 andar i domobran, na poloaju Toreta u blizini Orebića je 50
talijanskih vojnika, u Lovitu 82 talijanska vojnika i časnika, svi su crnokouljai i prosječno u
godinama između 20 i 30, u Kuni je 23 domobrana, na Mljetu je raspoređeno na raznim lokacijama
po cijelom otoku 420 talijanskih vojnika i časnika s odgovarajućim osobnim i drugim
naoruanjem.
2.1.3. Njemačka okupacija
(od 13. rujna 1943. do 18. listopada 1944. godine)
Nijemci su prema operativnom planu Achse jo u kolovozu 1943. pokrenuli svoje postrojbe
iz sredinjeg dijela Jugoslavije prema obali Jadranskog mora u talijansku okupacijsku zonu
i anektirana područja. Namjera im je bila da prvi stignu i (svakako prije jedinica NOVJ) razoruaju
talijansku vojsku koju je padom Mussolinia 25. srpnja 1943. bilo zahvatilo rasulo. Također
i da zaposjednu jadransku obalu i otoke i da ju organiziraju za obranu, bojeći se da će se
saveznička vojska prebaciti iz Italije u Dalmaciju i Istru.
Dubrovačko je područje, kako je već rečeno, drao talijanski VI. armijski korpus pod zapovjednitvom
generala Alesandra Piazzonia, a oko Dubrovnika je bila talijanska divizija Marche
kojom je zapovijedao Giuseppe Amico. Ukupno je u junoj Dalmaciji bilo preko 16 000
vojnika, od kojih u Dubrovniku oko 6 000 i 200 vojnika NDH. Na Peljecu je bilo 1 620 talijanskih
vojnika i 600 faista te 140 orunika i domobrana NDH. Na Korčuli je bilo 5 000 talijanskih
vojnika. Broj talijanskih vojnika svakim se danom mijenjao jer su se povlačili iz Bosne
i Hercegovine i Crne Gore, a u namjeri da se prebace u Italiju.
Njemačke postrojbe su 3. rujna 1943. najprije upale u Konavle i zaposjele zračnu luku u Konavoskom
polju blizu Čilipa. Potom se od Mostara kretao njemački 14. puk 7. SS Prinz Eugen
divizije kojom je zapovijeao pukovnik August Schmidthuber. Njemačka 7. SS divizija osnovana
je 1942. od Volksdeutschera iz Vojvodine, a bilo je u njoj i Hrvata. Poznata je po masovnim
zločinima nad hrvatskim pukom iza Mosora i po drugim krajevima Hrvatske i Bosne.
Talijanski zapovjednik divizije Marche general Giuseppe Amico odlučio je s vojskom pru-
iti otpor Nijemcima, ali nije imao podrku zapovjednika VI. korpusa A. Piazzonia. Nijemci su
stigli do upe dubrovačke, nakon čega se povela borba s Talijanima koja je trajala od 9. do 12.
rujna 1943. godine. Bilo je borbe i u Dubrovniku, s obostranim gubicima. Nadvladali su Nijemci
i zarobljenoga generala Amica odveli iz Dubrovnika te ga ubili kod Oraca. Zarobljenoga
generala Piazzonia odveli su u logor, kao i neke zarobljene talijanske vojnike, dok su ostali angairani
kao civilna radna snaga, pa su mnogi umrli ili ubijeni od Nijemaca. Tako je neslavno
zavrila talijanska okupacija Dubrovnika i okolice.
Odmah nakon pada talijanske vlasti Nijemci su osnovali Feldkomandaturu sa sjeditem u
hotelu Imperial. Tadanji gradonačelnik Dubrovnika dr. Ivo Karlović poao je u susret njemačkim
SS postrojbama i izrazio dobrodolicu pukovniku Augustu Schmidthuberu. Nakon toga
proglasio ga je počasnim građaninom Dubrovnika. Nakon Feldkomandature osnovana je Platzkomandatura
koja je obavljala vojnu mjesnu vlast i s ustaama kontrolirala javni red. Pukovnika,
kasnije generala, Schmidthubera saveznici su nakon rata predali Jugoslaviji, pa je odlukom
Vojnog suda u Beogradu pogubljen.
38
U listopadu 1943. SS postrojbe krenule su iz Dubrovnika u osvajanje Peljeca, a na dubrovačko
područje je dola 118. lovačka divizija koja se također ubrzo usmjerila na područje Peljeca, Korčule
i Hvara, da bi u Dubrovnik doli dijelovi njemačke 369. legionarske Vraje divizije. Jedna pukovnija
ove divizije dola je u Dubrovnik (sjedite joj je bilo u Trebinju), dok je Zapovjednitvo divizije
bilo u Mostaru. Zapovjednik je bio general Fritz Neidhard, a osnovana je od hrvatskih dravljana
legionara, dok je časnički kadar bio njemački i austrijski. Djelovala je u sastavu Werhmachta i s
njom nije nita imao Stoer vojske NDH u Zagrebu. Ostala je u Dubrovniku do 18. listopada 1944.
godine. Tada je, poraena od jedinica NOVJ, morala bjeati s dubrovačkog područja, da bi u borbama
s borcima 26. dalmatinske divizije NOVJ kod Vukova klanca od 21. do 23. listopada 1944. bila
potpuno potučena. Popunjena s neto novih boraca, nastavila je povlačenje prema sjeveru.
Nijemci su u Dubrovniku imali neto perdniji odnos prema institucijama vlasti i vojske
NDH. Zajedno su radili na slamanju antifaističkog otpora, vrili hapenja i ubojstva. Ravnatelj
njemačke vojne propagande u Dubrovniku poručnik Viktor Peres davao je ratna izvjeća na
njemačkom i hrvatskom jeziku. Vrio je i cenzuru nad tiskom i emisijama lokalnog radija, cenzurirao
je i govore nekih političara NDH. Vlada NDH plaćala je izdravanje njemačke vojske
na svom teritoriju. Dokraja 1942. godine za to je isplatila 215 750 000 njemačkih maraka.
Naročito je bila okrutna njemačka vojna policija GESTAPO sa sjeditem u hotelu Argentina. Po
zlu je u Dubrovniku bila poznata njemačka Feldkomandatura, GESTRAPO i njezin ef August Zellner.
Oni su imali uvid u sve vojne i civilne aktivnosti NDH, davali su upute za hapenja i ubojstva.
Svoj bijes Nijemci su naročito iskazivali protiv idova i komunista. Četnike su preuzeli od Talijana,
hranili ih, čuvali, naoruavali, vodili u zajedničke akcije s ustaama protiv partizana, antifaista uopće.
Imali su dosta pijuna u vlasti NDH, a bilo je i drugih pijuna raznih profesija i konfesija. 22
Nijemci su tijekom 1944. u Dubrovniku i oko njega organizirali jaku vojnu obranu dovezli
su vie desetaka tekog artiljerijskog oruđa, obalskih i protuzračnih topova, pomorsku pjeadiju,
torpedne čamce i druge sustave. Ukupno je bilo oko 4 000 njemačkih vojnika. Jake posade
drane su na Grudi, u Čilipima, Cavtatu, Zatonu, Trstenomu i Slanomu, a bilo ih je i na otocima
ispred Dubrovnika. Od vojske NDH nalazila se 9. posadna brigada pod zapovjednitvom pukovnika
Stjepana Zuecha i 9. ustaka brigada orunici, mornari, policajci i druge postrojbe.
Pred kraj svoje okupatorske vladavine Nijemci su četnike izvukli prema Hercegovini, ali su poraeni
od partizana u Popovu polju iTrebinju.
22
U Elaboratu Dravne komisije za utvrđivanje ratnog zločina okupatora i njihovih pomagača nalazi se popis njemačkih
dounika i pijuna u Dubrovniku i okolici.
*
Dolazak i prisustvo jakih njemačkih postrojba i postrojba NDH nije zaustavio vrlo intenzivan
rad i djelovanje ilegalnog NOP-a, pokrenuta već od početka talijanske okupacije 1941. godine.
Brojne su bile oruane aktivnosti i drugi oblici suprotstavljanja, bez obzira na masovne represalije
i zločine to su ih poduzimali njemački okupatori i njihovi domaći pomagači. U Dubrovniku
je cjelokupnom organizacijom antifaističkog otpora rukovodio Mjesni komitet KPH. Akcije
su najčeće izvodili omladinci antifaisti i članovi SKOJ-a, ali i mnogi drugi, većinom
Dubrovčani, istaknute osobe, mladi i stari, ene i djeca. Dubrovnik nije potraio novu hrid da
skrije svoju slobodu. Borba za slobodu protiv okupatorâ i njihovih domaćih sluga vodila se tu
u Dubrovniku i okolici. Funkcionirala je i ilegalna narodna vlast Gradski NOO, kao i antifaistička
enska i pionirska organizacija. Od 1943. cjelokupnom aktivnoću otpora rukovodi
Okruni komitet KPH za Okrug Dubrovnik i Okruni NOO. Dubrovnik se nije dao pokoriti,
svijetle tradicije borbe za slobodu su nastavljene. Dubrovački su okrug činili grad Dubrovnik,
Konavle, Dubrovačko primorje, Peljeac, Mljet, Korčula i Lastovo.
39
Poslije kapitulacije Italije sve je vie Dubrovčana odlazilo u partizane na Biokovo, u Hercegovinu
i Crnu Goru. Samo iz grada Dubrovnika do 18. listopada 1944. bilo je 540 partizanskih
boraca, a poslije oslobođenja u partizane je otilo jo 1 400 dubrovačkih dobrovoljaca. U rujnu
1943. osnovana je Dubrovačka partizanska četa, a u Konavlima Konavoska partizanska četa.
Kasnije su prerasle u istoimene odrede.
Borci Prve dubrovačke partizanske čete na dan osnivanja, 20.IX.1943. u Rijeci dubrovačkoj
Na Korčuli i Lastovu osnovana je Komanda junodalmatinskog vojnog područja, poslije preimenovana
u Dubrovačko vojno područje koje je djelovalo u sastavu VIII. dalmatinskog korpusa.
Komande mjesta su osnovane u Dubrovačkom primorju, u Dubrovniku, upi dubrovačkoj, Konavlima,
na Mljetu, Peljecu, Korčuli i Lastovu. Na obali i otocima osnovan je pomorski sustav V.
pomorsko-obalni sektor. Početkom listopada 1944. u dubrovačko zaleđe dola je Druga dalmatinska
proleterska brigada. Kada su počele zavrne borbe za oslobođenje Dubrovnika i okolice, angairane
su i neke postrojbe 29. hercegovačke divizije NOVJ. Borbe oko Dubrovnika su zavrile
18. listopada 1944. godine. Nijemci, legionari s nekim postrojbama NDH, povukli su se prema
Stonu i Metkoviću, a dio preko Popova polja prema Čapljini. Nemali broj domobrana, orunika,
nanca, mornara i drugih iz postrojbi NDH u Dubrovniku pristupio je partizanima, na poziv mar-
ala Tita u rujnu 1944. i sudjelovali su u borbama za oslobođenje, sve do Istre i Soče. I sam zapovjednik
9. posadnog domobranskog zdruga pukovnik Stjepan Zuech, nije se povukao, ostao je
ivjeti u Dubrovniku. O tom domobranskom pukovniku ima dosta različitih informacija. Ustae
su ga smatrale pristalicom NOP-a i traili da ga se pogubi. Na tome je bio dosta angairan ministar
obrane NDH, ustaki general Ante Vokić, ratni zločinac koji je ubijao zarobljene partizane na
Hvaru i Braču i civile po Bosni. Pavelić ga je u svibnju 1945. u Lepoglavi dao pogubiti jer je, prema
uputama britanske obavjetajne slube, zajedno s Lorkovićem, pokuao izvriti puč. 23
23
O Vokiću i Lorkoviću dosta je pisao akademik Ljubo Boban. Osobno mi je o tome govorio u Zagrebu 1992.
40
Nakon odlaska Nijemaca, a prema odobrenju marala Tita, u Dubrovnik je doao jedan topnički
divizion i odred britanske vojske s ukupno oko 500 vojnika iz Floyd Force-a. Toptnitvom
su pomagali partizanima kod Bileće i u Crnoj Gori. Poslije su se povukli.
Nakon 42 mjeseca pod talijanskom i njemačkom okupacijom Dubrovnik je uao u sastav federalne
Hrvatske. Propale su razne pekulacije oko buduće sudbine Dubrovnika i hrvatskih granica
na Prevlaci i u ostalom dijelu Konavala.
*
Slijede neke posebnosti za ostala dubrovačka područja u doba njemačke okupacije.
KONAVLE. Nakon borbi s Talijanima do 15. rujna 1943. njemačke su postrojbe potpuno
zauzele Konavle. Doli su dijelovi 7. SS Prinz Eugen divizije, a koncem 1943. dijelovi 3. bataljuna
iz 369. legionarske divizije. Uspostavljeno je njemačko zapovjednitvo u Cavtatu i Grudi.
Na od Talijana anektiranome području istočnih Konavala uspostavljena je vlast NDH koja se
prostirala na Boku kotorsku i sve do Budve, ali su Nijemci svuda bili oni koji su o svemu odlučivali.
Po čitavim Konavlima njemačke su postrojbe, zajedno s ustaama i legionarima, vrile
neviđene zločine. No i pored toga oruani i drugi oblici antifaističkog otpora i borbe nastavljeni
su dosta ekasno, sve do 18. listopada 1944., kad su jedinice NOVJ i POJ oslobodile Konavle
od okupatora i njihovih domaćih slugu.
DUBROVAČKO PRIMORJE. Ovo je područje bilo stalno zaposjednuto njemačkom vojskom.
Najveće su zločine počinili legionari u proljeće 1944., kad su hrvatsko stanovnitvo deportirali po
logorima u Bosni i Slavoniji. No i ovdje je bio dobro organiziran otpor okupatoru. Često su izvođene
oruane akcije i presijecalo okupatorsko komuniciranje na cesti Ston Dubrovnik.
MLJET. Nakon kapitulacije Italije, nakon
nekoliko mjeseci ivota u slobodi, u
studenome 1943. na otok su dole njemačke
postrojbe iz 7. SS divizije. Nijemci su
nastojali Mljet jako utvrditi, a deportirali su
sve mukarce između 16 i 80 godina starosti.
Ipak, u svibnju 1944. osnovan je Mljetski
partizanski odred, a prije toga su s Visa
doli partizani i ondje razbili njemački garnizon.
Legionari 369. divizije (poraeni)
povukli su se u rujnu 1944., čime je otok
bio oslobođen.
PELJEAC. I ovo područje koje su činile
općine Ston, Janjina, Kuna, Trpanj i
Orebić nakon kapitulacije Italije neko vrijeme
bilo je slobodno. Osnovana je 13. dalmatinska
brigada NOVJ, u kojoj je bio i dio
boraca s Peljeca. Međutim već u listopadu
1943. njemački okupatori iz 14. SS puka 7.
Petar Stijepić, prvoborac s otoka Mljeta,
poginuo u veljači 1944. od njemačke zasjede.
Bio je sekretar KK KPH Peljeac-Mljet.
41
Anto Poljanić-Tutić i Marko Luković, predsjednik i tajnik Katarskog NOO Peljeac-Mljet, na Korčuli 1943.
SS divizije krenuli su u osvajanje Peljeca. Borbe su trajale sve dokraja studenoga iste godine.
Borcima 13. dalmatinske brigade dola je u pomoć 1. dalmatinska brigada, pa su se razvile estoke
bitke, uz obostrane gubitke. Gdjegod su stigli, okupatorski su vojnici činili neviđena zvjerstva
nad onim dijelom stanovnitva koje se s Peljeca nije povuklo preko Korčule na Vis i dalje
u zbijeg u El Shatt na Sinaju. SS trupe zamijenile su 118. njemačku lovačku diviziju koja se
krajem prosinca 1943. s dijelom snaga prebacila na Korčulu. Vlasti NDH nisu poduzele nita
da bi zatitile hrvatski ivalj, nego su podravale Nijemce u njihovu zločinu deportacije preostalog
naroda s Peljeca. Partizanske jedinice vodile su borbe protiv okupatora cijelo vrijeme
okupacije, sve dokraja rujna 1944., kad su s Visa u pomoć iscrpljenim borcima pristigle jedinice
26. dalmatinske divizije, nakon čega je s Peljeca otjeran njemački okupator.
KORČULA. Na ovome su otoku njemački okupatori bili najkraće; doivjeli su najveći poraz,
ali su počinili i velike zločine nad civilima. Njemački okupatori na Korčulu su se iskrcali desantom
21/22. prosinca 1943. godine. U Blatu, Korčuli, Veloj Luci i na vie drugih mjesta garnizone je
uspostavila 750. pukovnija 118. lovačke divizije. GESTAPO je bio krajnje brutalan, masovno se
hapsilo i ubijalo, bez ikakva suđenja. Vlast NDH nije funkcionirala. Nije za to imala ni priliku jer
ju Nijemci nisu uvaavali, a partizani su ju napadali zbog saveznitva s okupatorom. Tako je, zapravo,
uz njemačku okupatorsku vlast, ilegalno djelovala i vlast narodnooslobodilačkih odbora
(NOO) koji su bili organizirani u svim mjestima na otoku. Stalno, dosta aktivno i uspjeno, djelovao
je Korčulanski partizanski odred. Nijemci su poraeni u Veloj Luci i Blatu u travnju 1944. u
borbi s borcima 1. i 12. dalmatinske brigade koja je ondje dola s Visa. U tim je borbama
42
zarobljeno oko 500 okupatorskih vojnika. To je bio dotad najveći partizasnski uspjeh u borbama
s okupatorom na srednjedalmatinskim otocima. Zbog tekih borbi i brutalnosti okupatora jedan
broj stanovnika Korčule otiao je u zbijeg u El Shatt, a veliki broj onih to su ostali okupatori su
nasilno deportirali u logore u Bosni i Slavoniji. Njemački okupator je uspio jo neko vrijeme zadrati
pod kontrolom istočni dio otoka, ali samo do rujna 1944. godine. Tad su pred naletima jedinica
NOV i POJ okupatori otjerani, pa je i cijela Korčula bila oslobođena.
LASTOVO. Nakon kapitulacije Italije u rujnu 1943. Lastovo je postalo slobodno. Njemački
okupatori nisu nikada doli na taj otok. Badogliova Vlada i dalje je smatrala da je Lastovo sastavni
dio njihove drave, a na isti način se ponaao Mussolini i njegova Socijalna Republika, ali uzalud
jer je od talijanskih faista oslobođeno Lastovo bilo u rukama partizana i vlasti općinskih i
mjesnih NOO-a. U funkciji su bile i druge antifaističke organizacije. Tako je Lastovo postalo
velika partizanska i saveznička baza u koju su uplovljavali ratni i ostali brodovi na putu od Visa
za Bari i natrag, kao i od Visa prema dubrovačkom području i Mljetu. Na Lastovu je bilo izbjeglog
naroda s dubrovačkoga područja te ranjenih i bolesnih partizanskih boraca. Na Lastovu je djelovao
Lastovski partizanski odred i neki sustavi partizanske mornarice. Narodna vlast i vojska odmah su
nakon odlaska talijanskih okupatora krenuli po Lastovu uklanjati sva obiljeja masovno provođene
talijanizacije otoka umjesto talijanskih vraćena su narodna hrvatska imena i nazivi, kao to je
bilo prije 1918, kad je Lastovo dobila Italija. Odlukama ZAVNOH-a Lastovo je pripojeno matici
zemlji Hrvatskoj, pa je na taj način potpuno poraena talijanska iredenta i sruen talijanski sustav.
Na tome otoku nikad nije bila uspostavljena vlast ustake NDH. Zahvaljujući NOB i Titovim partizanima,
Lastovo je ponovno postalo i ostalo hrvatsko.
*
S porazom i povlačenjem njemačkih okupatorskih postrojbi iz Dubrovnika i dubrovačkog okruja
u listopadu 1944. nestalo je i vlasti NDH, čiji su se predstavnici također dali u bijeg zajedno s
okupatorima. Bjekstvo predstavnika vlasti NDH najbolje ocrtava stvarnu ulogu i karakter te vlasti,
i zapravo je najbolja osobna karta njenih dunosnika. U Dubrovniku i okolici ostao je jedan broj
onih koji su surađivali s Talijanima, Nijemcima, ustaama i četnicima. Nekima je suđeno, ali ih
najvie nije dirano. Bilo je i onih koji su u novim uvjetima nastavili protunarodnu rabotu, organizirali,
podravali i surađivali s tzv. kamiarima kriparima i drugim protunarodnim snagama koje
su djelovale dokraja Drugoga svjetskog rata, ali i nakon njega, poneki čak do 1946. i 1947. godine.
U povijesti Dubrovnika 18. listopada 1944. označava početak novog razdoblja one lijepe povijesti
Grada, njegov ponovni stvarni slobodni ivot. Zastava s natpisom Libertas, kao slobodarski
znamen ovoga drevnoga grada, uskoro će ponosno leprati na uzvienim mjestima, na
gradskim trgovima i kulama. Dubrovnik je ostao i ponosno plovi na svojoj hridi. Slobodan.Veliki
broj njemačkih dokumenata koji se odnose na Dubrovnik, nađen je u HDA u Zagrebu, a
odnose se na zločine Nijemaca (posebno GESTAPO-a) na području Dubrovnika.
2.1.4. Njemačka obavjetajna sluba u Dubrovniku
Kad se govori o njemačkoj okupaciji Dubrovnika i dubrovačkog područja, a da bi se potpunije
sagledalo kakvu je ulogu imao Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu, potrebno je to
promotriti kroz prisustvo vojne i civilne obavjetajne slube Trećeg Reicha u Dubrovniku.
Jo prije Drugoga svjetskog rata, a osobito od 1939., u Dubrovniku se nalazio Glavni stoer
njemačke obavjetajne slube za junu Dalmaciju, Boku kotorsku i iru okolicu preko kojeg su
ile obavjetajne linije prema Bosni, Crnoj Gori, Albaniji, Italiji i uopće prema Mediteranu. Njemačka
akadenija u Dubrovniku Lektorat bila je sredinjica pijunske mree. Godine 1940.
43
spominje se da ga vodi Richard Wolff, a potom iskusni obavjetajci dr. Alfons Arnold i Peter
Stadt Ferdinand, za koga povjesna vrela kazuju da je radio u Abwehru i u vojnoj obavjetajnoj
zajednici. Kada je 1941. uspostavljen njemački konzulat u Dubrovniku, obavjetajnom se
djelatnoću bavio jedan časnik Abwehra. On je ujedno bio i kontraobavjetajac institucijâ koje
su se bavile zatitom postrojbi Wehrmachta i osiguravanjem osvojenog teritorija. Jedan od vanijih
suradnika Abwehra u Dubrovniku bio je ustaki stoernik Ivo Rojnica.
ABWEHR-ovim NEST-om u Sarajevu, podređenim AST-u Zagreb, rukovodio je major Julius Vasary (desno).
Njegova suradnica je bila Margita Lukičić (u sredini), koja je radila i u Vasaryjevom Stadtbuero-u u kome je odravana
veza sa agentima sektora III F. U Dubrovniku je agent NEST-a bio ustaki funkcionar Ivo Rojnica (lijevo)
pijunske je veze odravao i akademski slikar Johann Seitz. Jo od kapitulacije Italije, sredinom
rujna 1943, postojao je poseban odjeljak mornaričkog Abwehra poznat kao MEK-90, a
suradnik im je bio domobranski časnik dr. Tomić. Upravitelj je bio lučki kapetan Wilke. Spominje
se i neki Krsto Sandano koji se bio uvukao u organizaciju NOP-a. Kao obavjetajci radili
su dr. Popov i trgovac Isajev. Nakon rasformiranja Abwehra u ljeto 1944. u Dubrovniku su
djelovali trupni obavjetajni organi poznati kao FAT. Tako se FAT 174 nalazio u Mostaru, ali je
imao ispostavu u Dubrovniku, a vodio ga je grof Johan Eltz. U Dubrovniku je postojala njemačka
tajna policija, kao i aparat SS i civilne policije poznata kao SIPO (sigurnosna policija)
koja je obuhvaćala GESTAPO i KRIMO (kriminalistička policija). Dubrovački odjeli SIPO-a i
SD-a bili su podređeni Einsatzkomandi Sarajevo. Vodili su ih trgovac Mustafa Hasanović, pomorski
kapetan Frano ika, Wilma Ryssel i drugi. Obavjetajna sluba Trećeg Reicha (RSHA)
imala je svoju agenturnu ispostavu u Dubrovniku. Kao i druge bila je povezana s obavjetajnom
slubom NDH (UNS-a) i četničkom obavjetajnom slubom. Pouzdano se zna da se u Dubrovniku
nalazilo osam njemačkih vojnih i civilnih obavjetajnih centara i ispostavâ, slično kako
je bilo u Osijeku ili Rijeci. To svjedoči o značaju Dubrovnika u političkim i vojnim planovima
Trećeg Reicha tijekom Drugoga svjetskog rata. 24
24
Podaci iz knjige Nemačka obavetajna sluba, Beorgad, 1958., str. 175. i ostale
44
3. ODNOS HRVATSKE SELJAČKE STRANKE
PREMA OKUPATORIMA I NOP-u
DUBROVNIK. Tematika knjige zahtijeva da se s nekoliko natuknica kae poneto o postojanju
i djelovanju Hrvatske seljačke stranke (HSS-a) u Dubrovniku. Na ovo nas upućuje i povijesna
obveza jer je u Dubrovniku i općinama na njegovu području pred Drugi svjetski rat HSS Vlatka
Mačeka bio, brojčano i utjecajem, najjača politička stranka. Gradsko poglavarstvo Dubrovnika,
kao i gotovo sve općine dubrovačkog područja, na izborima 1938. do 1940. dole su pod upravu
HSS-a. Pozdravljen je sporazum između predsjednika jugoslavenske Vlade Dragie Cvetkovića i
Vlatka Mačeka o formiranju Banovine Hrvatske, a najvie se upravo HSS angairao u razoruavanju
vojnika Kraljevine Jugoslavije. Glavni dio naoruanja je predan ustaama. Dotadanja gradska
i općinske HSS-ove vlasti samo su promijenile ime i postale su vlasti NDH. Neto je slično bilo
i sa andarima i nancima Kraljevine Jugoslavije, jer je najveći broj njih postao orunicima i rizničarima
NDH. Dubrovačko je područje prije toga, diktatom kralja Aleksandra, bilo pripojeno Zetskoj
(crnogorskoj) banovini. Istoga dana, 10. travnja 1941, kada je proglaena NDH, Maček ju je svojom
izjavom podupro. Kompletna Mačekova zatita postala je temelj vojske NDH.
Kada su u Dalmaciju i na dubrovačko područje dole talijanske postrojbe i izvrile okupaciju,
uspostavile svoj civilni i vojni sustav, a naročito kad je Pavelić 18. svibnja 1941. hrvatske
teritorije u Dalmaciji prepustio Mussolniu, to je okantno djelovalo i na pristalice HSS-a. Stanje
se pogoralo kad su Talijani onemogućili djelovanje političkih stranaka, pa tako i postojanje i
djelovanje HSS-a. U tim trenucima nastupila je radikalna polarizacija u redovima HSS-a koja
se u daljnjem toku rata sve vie produbljivala. Na jednoj se strani nalo ekstremno krilo HSS-a
koje se stavilo u slubu vlasti NDH i okupatora, na drugoj oni koji su se tome protivili, a bilo je
i onih koji su se pasivizirali. Osnovno je članstvo, ipak, ne prihvaćajući Mačekovu politiku,
masovno naputalo stranku i pristupalo otporu naroda protiv okupatora i njegovih pomagača.
Mačekova politika prema vlasti NDH i pasivizacija prema otporu okupatoru, uz objanjenje da
se ne ide na oruano suprotstavljanje tuđincu, postepeno je razotkrivena u svoj svojoj sutini.
Razbijeno je ranije demokratsko biće HSS-a, stranka je potisnuta na marginu i nije se vie nikad
uspjela temeljito obnoviti, a kamoli doći do razine političkog djelovanja iz doba braće Radića.
Istodobno kad i Pavelić i Maček je pobjegao iz zemlje u inozemstvo i time nanio novi teki
udarac svom ionako poljuljanu političkom ugledu, ali i najveći udarac HSS-u u cjelini. Mačekova
politika je u sutini sruila Radićeve ideje i temelje HSS-a. Ujedno je to bio i obračun s
pozitivnim stremljenjima hrvatskoga naroda, posebno u Dalmaciji, pa se većina njezinih stanovnika
masovno priključila otporu okupatorima.
Kako je već rečeno, HSS je u Dubrovniku i okolici bio brojčano najjača građanska politička
stranka. Međutim u novonastaloj situaciji 1941. HSS-ov odnos (naročito njegovih najuvaenijih
pojedinaca) prema okupatoru i vlasti NDH nije bio posvuda isti. Tako se stanje u Dubrovniku
sutinski razlikovalo od onoga u Dubrovačkom primorju, u Konavlima ili na Peljecu, a jo vie
od stanja na Korčuli i Mljetu. Jedno je stanje bilo na području kojega su bili okupirali Talijani,
a posve drugo na područjima koja su aneksijom pripala Italiji.
45
U Dubrovniku, a to je bilo fatalno, najveći broj rukovodstva HSS-a odmah je priao na stranu
ustake vlasti, podrali su dolazak Talijana, priklonili im se i s njima otvoreno surađivali. Od
32 člana općinskog rukovodstva HSS-a u Dubrovniku, koji su izabrani na konferenciji odranoj
u Sponzi 2. svibnja 1940., njih 23 stavilo se u slubu vlasti NDH i talijanskog okupatora. Skoro
svi raniji vodeći rukovodioci HSS-a u Dubrovniku su se 17. travnja 1941. okupili u Kneevu
dvoru, da bi svečano dočekali i srdačno pozdravili njemačke i talijanske časnike i generale i čestitali
im na izvojevanoj pobjedi. Taj skup organizirao je i predvodio gradonačelnik dr. Josip
Baljkas, biran s liste HSS-a u svibnju 1940. godine. Uz njega su ondje bili dr. Stjepo Perić, dr.
Ante Buć i drugi vodeći rukovodioci dubrovačkog HSS-a. Talijane su doivjeli i prikazali saveznicima,
slično kao i vlast NDH koju su sada i oni činili, samo s promijenjenim kokardama.
Ranije su nosili kraljevske karađorđevićevske, a sada ustake. Interesantno je da, osim kadrova
HSS-a, nitko drugi nije sudjelovao u novoj vlasti NDH u Dubrovniku. Bio je tu samo jedan
ustaki legionar s Lipara, Korčulanin Ante Duević, ali je moguće da su bili doli jo neki.
Prvi ustaki povjerenik za grad i kotar Dubrovnik bio je odvjetnik dr. Stjepo Perić rodom iz
Stona. Uredovao je u Kneevu dvoru, ali stvarnu vlast nije obavljao jer je ona bila u rukama
Talijana. Zato je prebjegao u Zagreb, odakle je postavljen za veleposlanika NDH u Rimu i So-
ji, a potom i za ministra vanjskih poslova u Vladi NDH. Sudjelovao je u svim pregovorima
između faističke Italije i NDH oko predaje Dalmacije Talijanima. Zagrebački list Hrvatski narod
25. travnja 1941. pisao je da je ustake ideje u dubrovačkom kraju irio Stijepo Perić. (...)
Taj je igrao dvostruku ulogu prikazivao se kao mačekovac, a bio je i ustaa. Dravna komisija
za utvrđivanje ratnih zločina okupatora i njihovih pomagača proglasila ga je ratnim zločincem.
Emigrirao je u Argentinu, odakle je, nakon rata, otro kritizirao Pavelića radi toga to je Dalmaciju
predao Mussoliniju, a i sam je sudjelovao u pregovorima.
Gradonačelnik Dubrovnika s liste HSS-a od svibnja 1940. do 1942. bio je odvjetnik i tajnik HSS-a
dr. Josip Baljkas. Kako je rečeno, bio je među onima koji su 17. travnja 1941. oduevljeno dočekali
okupatorske časnike i generale. Dočekao ih je pred općinskom zgradom. Sav razdragan rekao im
je da je to najsvečaniji dan u njegovu ivotu. Potom je u Kneevu dvoru okupio dubrovačku političku
elitu kako bi čestitali okupatorima Grada na, kako je kazao, velikoj izvojevanoj pobjedi. Tom prigodom
jasno im je dao k znanju da im se iskreno stavlja na raspolaganje. Svečanost u Kneevu
dvoru blagoslovio je lapadski upnik don Đuro Krečak. Kad je dr. Josip Baljkas 25. svibnja 1941.
preuzimao vlast od Talijana, izdao je proglas, u kojemu je, kako je pisao zagrebački list Hrvatski narod
(broj 107 od 30. svibnja 1941.), osim ostalog, stajalo: Dubrovčani! U ovaj značajan dan neka
čvrsta vjera u ljepu budućnost čitavog hrvatskog naroda ispuni vaa srca i vae domove jer dolaze
oni vjesnici novog doba koji su to postigli dugotrajnom borbom i nemalim rtvama i koji su najsigurniji
zalog da ćemo stečenu slobodu sačuvati za vječna vremena. Pohrlite im u susret, obasipajte
ih cvijećem i suzama radosnicama. (...) Tad je u Dubrovnik ula prva vojna postrojba domobrana
NDH, dok Ustaka vojnica nije smjela ući u Dubrovnik jer su im Talijani to zabranili. Dokumenti za
dr. Baljkasa također otkrivaju da je bio uvjereni ustaa i svrstava ga se među glavne sluge okupatorâ,
zajedno s prof. Mladenom Katelanom, dr. Ivom Karlovićem, Ivom Rojnicom i drugim. 25 Nije
proglaen ratnim zločincem. Kao odani okupatoru mogu se navesti jo i sljedeći članovi HSS-a:
Prof. dr. Roko Mietić bio je 1938. biran za narodnog zastupnika s liste HSS-a, a vodio je Mačekovu
zatitu, prvu vojnu postrojbu NDH u Dubrovniku. Često je odlazio u Zagreb po direktive,
a u Dubrovniku se redovno sastajao s predsjednikom i potpredsjednikom četničke organizacije dr.
Buconijem i dr. Bjankijem. Pavelić ga 1942. nije uvrstio u Hrvatski dravni sabor iako mu je to
mjesto pripadalo budući da su Sabor trebali činiti i zastupnici HSS-a iz 1938. godine. Tijekom rata
25
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1064/1065, 1079. i 1081
46
Mietić je odravao ive veze s rukovodstvom HSS-a i Mačekom i odvraćao narod od pristupanja
NOP-u. Bio je jedan od najistaknutijih organizatora Mačekova bijega iz zemlje, i pobjegao je zajedno
s njim. Dok je bio u Zagrebu, inicirao je da se na području Dubrovnika i Konavala formira
ustaka milicija i kripari. Direktno je nato nagovarao Petra Bakića, funkcionara HSS-a u Konavlima.
Uz njegovo ime često se spominje prof. Frano Kolumbić koji je kao Mačekov agent često
dolazio iz Zagreba i sastančio s četničkim rukovodstvom u Dubrovniku. 26
Dr. Baldo Poković, odvjetnik rođen 1897. u Dubrovniku bio je prije rata ugledni i umjereni
član HSS-a, ali je u ljeto 1941. odigrao krvavu ulogu u likvidaciji Srpske banke u Dubrovniku.
(...) Kada su vlasti NDH otuđile Srpsku banku i poubijale najveći broj njezina osoblja, za ravnatelja
iste postavljen je dr. Baldo Poković. Prije toga djelovao je u Pavelićevoj Komisiji za
razgraničenje između faističke Italije i NDH u Konavlima. Osuđen je i kao ratni zločinac pogubljen
26. listopada 1944. godine. 27
Niko Buko bio je zamjenik narodnog zastupnika na listi HSS-a za kotar Dubrovnik, ali je
1942. postao zamjenikom ustakog ministra unutarnjih poslova Vlade NDH. I dr. Vlaho Buko
bio je pristaa HSS-a i jedan od sudionika u Kneevu dvoru 17. travnja 1941, kad se poklonio
okupatrima i iskazao suradnju s njima. Kasnije naputa Dubrovnik i odlazi u diplomatsku slubu
NDH. 28 Tu je s njim i dr. Niko Kisić, kadar HSS-a koji je 1941. otiao u diplomatsku slubu
NDH. Nema podataka gdje su se skrasili i da li im je suđeno.
Dr. Ante Kačić, ravnatelj bolnice, potpredsjednik Kotarske organizacije HSS-a u Dubrovniku
i potpredsjednik Oblasne organizacije HSS-a u Dubrovniku, priao je ustaama. Dokumentacija
ga spominje kao pristau HSS-a i uvjerenog ustau. Za ratne zločine suđeno mu je 26.
oujka 1945. godine. 29
Dr. Vicko Svilokos, odvjetnik i dr. Ante Sugja, također odvjetnik, bili su istaknuti prvaci
HSS-a u Dubrovniku i sudionici prilikom čestitanja talijanskim i njemačkim okupatorima u
Kneevu dvoru 17. travnja 1941. godine. Dokumenti ih spominju kao uvjerene ustae koji su
odigrali značajnu ulogu u ustakoj Hrvatskoj. Napustili su Dubrovnik. Svilokos je poao za
konzula NDH u Milano, a Sugja za konzula NDH u Prag. 30
Pero Bakić Đurin, rođen 1902. u Čilipima, bio je u rukovodstvu HSS-a i zapovjednik Mačekove
zatite. Pristupio je okupatoru. Bio je glavni organizator ustake milicije u Konavlima, a poslije
oslobođenja Dubrovnika glavni organizator kripara u Konavoskim brdima. U početku je mislio
pristupiti narodnom otporu okupatoru, ali je po nagovoru drugih lidera HSS-a od toga odustao,
da bi kasnije, kako rekosmo, vodio akcije konavoskih kripara. Suđeno mu je, ali je umro u Dubrovačkoj
bolnici 1945. godine. Nakon rata konscirana mu je imovina kao narodnom neprijatelju. 31
Bilo je jo pojedinaca koji su bili prvaci HSS-a, ali su pristupili ustakom pokretu, naprimjer
Baldo Crnjak, trgovac iz Trnove, najprije prvak HSS-a, a zatim uvjereni ustaa; Ivo Erceg,
pristalica HSS-a, također je pristupio ustaama; Vicko Nadramija, pristaa HSS-a koji je isto
tako pristupio ustaama; Ivo Peko pok. Luke iz Mrcina (dananja Dubravka), ravnatelj Krugovalne
postaje Dubrovnik, ranije mačekovac; trgovac Frano Vojvodić s Brgata, ranije pristaa
HSS-a, također je pristupio ustaama, a bilo je i drugih. 32
26
Mato Jakić, Dubrovnik 1941., Beograd, 1966., str.19; Zbornik dokumenata NOP-a u Dalmaciji, knjiga 1, Split, 1981.,
str. 172. i knjiga 2, str. 58; Iskaz fra Berta Dragičevića, Arhiv Instituta za radnički pokret Hrvatske, lm br. 45, snimka 85 87
27
Mato Jakić. n. d., str. 44 i 125
28
Mato Jakić, n. d., str. 4 i 40. Dubrovnik u NOB-i..., str. 1053, 1058, 1079
29
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1078
30
AVII, k. 225, reg. br. 3/12-1
31
AVII, k. 1891-4, reg. br. 61/7; HDA, Zagreb, lm 45, snimka 687
32
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1058 i 1079
47
Bilo je nekoliko istaknutih mačekovaca koji se nisu priključili vlasti NDH niti NOP-u, nego
su nastavili aktivnosti protiv nove narodne vlasti. Najistaknutiji među njima bio je dr. Tome
Jančiković, prvak HSS-a koji je ivio u Crikvenici, da bi 1942. doao u Dubrovnik povezati
HSS. Po drugi put je doao iz Zagreba da ponovno pokua organizirati HSS, ali i da odvraća
narod od otpora okupatoru. Po istom zadatku iao je i na Korčulu. Talijani, zajedno s GESTA-
PO-om, uhapsili su ga kao engleskog pijuna, da bi 28. listopada 1943., uz pomoć gestapovskog
agenta Gvozdena 33 , bio prebačen u Bari, gdje je stupio u vezu s ministrima kraljevske Vlade
koji su ranije pripadali HSS-u. Vratio se u Hrvatsku i u studenome 1945. prisustvovao u Zagrebu
sastanku prvaka HSS-a odranom u Svećeničkom domu, a protiv konsolidiranja Ustavotvorne
skuptine. Suđeno mu je 1947. kao i ing. Nikoli Rastiću, istaknutom prvaku HSS-a koji je
1945. dolazio u Dubrovnik, okupljao bive članove HSS-a i rukovodio njihovim djelatnostima
usmjerenim protiv nove narodne vlasti. Dok je Jančiković dolazio u Dubrovnik, imao je dodira
s dr. Mihom kvrcom, prvakom HSS-a i predsjednikom Mjesnog odbora HSS-a u Dubrovniku,
za kojega iz dokumentacije saznajemo da nije bio ustaa, ali je stalno surađivao s ustaama. 34
Za liječnika Miha Katića jedan dokument iz 1942. navodi da je bio pristaa HSS-a, koji nije
pristupio ustaama, dok mu je sin bio istaknuti ustaa. 35
Postoje dva dokumenta iz 1944. koja poimenično spominju mačekovce u Dubrovniku. Prvi je iz
travnja i svibnja 1944, u kojemu su navedene one pristae HSS-a koji su bili ustae ili ustaki dunosnici.
O njima se ponovno kazuje u dokumentu od lipnja iste godine, pa se za grad Dubrovnik
spominju ove osobe: prof Roko Mietić koji se sada nalazi u Zagrebu i njegovi suradnici Miho Koprivica,
Miho kvrce, dr. Josip Baljkas, Frano Dabrović, Frano Kolumbić, Baldo Crnjak, dr.
Ante Kačić, Pero Budman, medicinar imunković i dr. Mladineo s Brača. U Konavlima tu su Pero
Bakić, Jelka Ćurić i Niko Trojanović, a u Dubrovačkom primorju Roko Aguzinović, Niko Puić
i Niko Mustahinić. U istom dokumentu navedena su imena onih koji su bili ustae pa se sada pretvaraju
u mačekovce, koji se svi skupa hvale da su HSS-ovci (...), a to je bilo u vremenu kad se nazirao
kraj Drugom svjetskom ratu i neizbjean poraz faističkog bloka kojemu je pripadala i NDH. 36
*
Dubrovnik je, s druge strane, dao i nekoliko istaknutih osoba HSS-a koji su se bili opredijelili na
stranu narodnog otpora okupatoru i njegovim pomagačima. Među prvima je svakako svećenik don
Ante Salacan rodom iz Opuzena, prije rata pristaa HSS-a i dr. Mačeka. U rujnu 1943. bio je upnik
u Smokovljanima, selu u zaleđu Stona, kad je pristupio NOP-u i kasnije bio predsjednik Narodnooslobodilačkog
odbora općine Ston i član Okrunog odbora jedinstvenog Narodnooslobodilačkog
fronta Dubrovnik. Na konferenciji 16. rujna 1944. govorio je o doprinosu svećenikâ NOP-u u Hrvatskoj.
Ustaki ga dokumenti terete da je bio nastran i nervno bolestan, kreće se samo u svećeničkoj
halji, brzoglasom razgovara s Velikim upanom i biskupom dubrovačkim, izraava se kao neprijatelj
drave, te je izjavio da će se svim silama oduprijeti svakome tko bi se usudio ući u Ston i na Peljeac.
Tako pie u izvjeću glavnog ravnatelja za javni red i sigurnost NDH u Zagrebu od 27. rujna 1944.
godine. 37 S druge pak strane Ante Jurjević Baja na sastanku Oblasnog komiteta KPH za Dalmaciju,
odranom u Splitu 12/13. studenoga 1944., nepotrebno ga tereti da u posljednje vrijeme otvoreno
33
Frane Barbieri, jedan od rukovodilaca NOP-a u Dubrovniku, u pismu autoru tvrdio je da Gvozden nije bio njemački
pijun, da je kao mladić s njima surađivao, da je bio dosta obrazovan i aktivan te da nisu u pravu oni koji su ga okrivili za
njemačku pijunau i kasnije pogubili. Pismo kod autora. Zagreb Opatija, 26. svibnja 2005.
34
Dubrovnik u NOB-i..., str. 844/845; AVII, k. 225, reg. br. 3/12-1
35
Dubrovnik u NOB-i, str. 1058, 1079; AVII, k. 225, reg. br. 3/12-1
36
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1060; AVII, lm 45, snimka 591-602
37
Zbornik NOR-a u Dalmaciji, Split, 1985., knjiga 8, str. 1003, 1024 i 1028
48
brani pozicije crkve kao ustanove, intervenira za uhapenike i prisustvuje sastancima nekih mačekovaca.
38 Međutim promatrajući ukupno djelo ovoga narodnog svećenika, don Ante Salacan ostaje
upamćen kao veliki borac Drugoga svjetskog rata za obranu Hrvatske od tuđina.
Istaknuto mjesto među pristaama HSS koji su pristupili narodnom otporu protiv okupatora pripada
poljoprivredniku Marku Marojici iz upe dubrovačke. Nakon Prvoga svjetskog rata bio je komunist,
a zatim radićevac. Hapen je od kraljevskog reima 1921. godine. Zbog svojih naprednih
ideja, prije svega kao uzoran i plemenit čovjek i istaknuti poljoprivrednik, bio je poznat u cijelom
dubrovačkom kraju i ire, ali i u susjednoj Hercegovini, kao istaknuti i neosporni autoritet uz svakoj
domeni poten, staloen i razborit čovjek. Bio je član Okrunog odbora HSS-a Dubrovnik.
Kad su ustae doli na vlast 1941., pozvali su ga u Zagreb i nudili mu mjesto ustakog povjerenika
za dubrovačko područje. To je on međutim odlučno odbio, a prema nekim saznanjima
Marko Marojica, član KPJ, organizirao je prijenos sanitetskog, kancelarijskog i drugih materijala partizanima
june Hercegovine od 1941.-1942. Ubijen je 1944. u upi dubrovačkoj.
bio je uasnut izdajničkom politikom dr. Vlatka Mačeka, a gadila su mu se i stajalita nekih
HSS-ovaca u Dubrovniku. Od prvih dana pristupio je narodnom otporu protiv okupatora. Njegovo
imanje na Vrelu bilo je prije rata sastajalite mačekovaca, a u ratu sklonite ilegalaca, prognanika
i drugih stradalnika. Jedan dokument kazuje da je sugerirao upniku u Mlinima don
Peru antiću da propovjedaonicu ne koristi u političke svrhe, to je upnik i prihvatio. Mučki su
ga ubili četnici u oujku 1944. na Vrelu u upi dubrovačkoj u blizini njegove kuće. 39
38
Arhiv Instituta za radnički pokret Hrvatske, Zagreb, lm 45, snimka 136-142
39
Dubrovnik u NOB-i..., str.71, 290, 843, 931 i 935; Mato Jakić, n. d., str.114/115
49
Spomenik prvoborcu Marku Marojici na mjestu pogibje kod izvora Vrelo u Mlinima
Bilo je jo prvaka HSS-a koji su u Dubrovniku, Konavlima, Dubrovačkom primorju i na Peljecu
pristupili NOP-u. Naročito su to masovno učinili obični članovi HSS-a.
Ivica Kukoč je 25. veljače 2002. godine autoru rekao i ovo: Poznato je da su u Dubrovniku,
gdje sam dolazio čim je Grad oslobođen 18. listopada 1944. godine, pristalice i rukovodstvo HSSa
masovno pristupili vlasti NDH. Ali kada smo grad oslobodili, mi smo pristalice, i to glavne pristalice
HSS-a, birali u rukovodeće organe vlasti, nismo ih odbacili. Izuzetaka je bilo i to su bile
samo one pristalice HSS-a koje su se okrvarile u zločinu. Oni su kanjeni, ali većina pristalica
HSS-a nije dirana. Nismo imali s njima problema, opet osim nekih izuzetaka.
*
KORČULA. Ondje je stanje bilo drugačije negoli u Dubrovniku jer su talijanski okupatori
taj otok pripojili Italiji i potpuno zabranili rad svih političkih građanskih stranaka, pa tako i HSS-a. I
ondje je prije rata HSS imao velika utjecaja i bio je dosta masovna stranka. Tako je na izborima
1927. od 4 320 glasača HSS dobio 1 326, a radikali 1 803 glasa najvie u Blatu, 1 669 glasova.
40 Među radićevcima se isticao pomorac Ivan eparović iz Vele Luke koji je često putovao u
Split i Dubrovnik. Na izborima 1935. HSS je (daleko ispred JNZ) pobijedio u općinama Korčula,
Blato i Vela Luka. Kandidaturu je vodio Ivo eparović iz Blata, a zamjenik je bio Ante
40
Korčula u radničkom pokretu..., str. 59
50
Spomen-ploča koja je čuvala uspomenu na poginule igrače NK Goka tijekom NOR-a. (Razbijena je nakon 1990.)
eparović iz Vele Luke. Na općinskim izborima 1936. na Korčuli je pobijedila lista HSS-a koju
je predvodio Dinko Sarnečić, u Blatu Ivo eparović a u Veloj Luci Kuzma Bačić. Nakon sporazuma
Cvetković Maček 1939., a prema Mačekovu prijedlogu, za senatora je imenovan Dinko
Sarnečić koji je na izborima 1940. dobio svih 30 glasova. Na Korčulu su prije rata navraćale brojne
ličnosti, među njima i vođa JRZ Stojadinović, pa njemački nacistički rajhsmaral Göring, a nazočila
je i kraljeva udovica Marija Karađorđević. Prije rata osnovana je Mačekova Seljačka zatita, a
njezin zapovjednik bio je Frane ale Mrdilo nositelj kraljevskog odlikovanja. 41
Aneksija Korčule i njeno pripojenje Italiji, za to je većina stanovnitva krivca vidjela u Paveliću,
okantno je djelovala na korčulanske članove HSS-a. Time se stranka na tom otoku, zapravo,
raspala. Najveći broj članova HSS-a odmah se priključio NOP-u i u njemu aktivno sudjelovao
do potpuna oslobođenja. Neki su se, kao Petar Padovan Kolega, bivi načelnik općine
Vele Luke i pristalica HSS-a, od dolaska okupatora druili s talijanskim časnicima. Spomenuti se
kasnije povukao i kao izbjeglica otiao u El Shatt, a odande dalje u inozemstvo. Neki su dunosnici
HSS-a otili s Korčule, kao dr. Ivo eparović u Slavoniju, a senator Dinko Sarnečić proveo
je rat u talijanskim zatvorima. Na Korčuli je ivio (imao je kuću) podban Banovine Hrvatske dr.
Svetozar Ivković. Nuđena mu je suradnja s NOP-om, ali ju je odbio. U Veloj Luci su se 25. listopada
1943. sastali istaknuti HSS-ovci s Korčule i rezolucijom se odrekli ranijih korčulanskih
vođa HSS-a dr. Josipa Berkovića, narodnog zastupnika i dr. Iva eparovića, kao i vođe HSS-a
dr. Vlatka Mačeka. Isto to su učinili i HSS-ovci na Peljecu. Nakon dolaska ustake vlasti na
Korčulu početkom 1944., nitko od istaknutijih HSS-ovaca nije pristupio ustakom pokretu. 42
Tako je u ratnom vihoru na Korčuli nestalo HSS-a. Svi pokuaji obnove nisu uspjeli. Korčula
se plebiscitarno opredijelila protiv talijanskih i njemačkih okupatora i njihovih pomagača.
41
Isto, str. 206 i 208
42
Isto, str. 207 214 i 588
51
4. ČETNITVO I ČETNICI
DRAE MIHAILOVIĆA U DUBROANIKU
Dubrovniku se četnitvo pojavilo dosta rano. Nositelji takve politike bili su jugonacionalisti
i njihove političke stranke, najvie Stojadinovićeva JRZ. Naime pripadnici bivih ju-
U
gonacionalističkih stranaka (JNS, JRZ, Liberalna stranka, Demokratska stranka i druge) sa strahom
su dočekali proglaenje NDH i ustaki teror, pa su se priključili talijanskom okupatoru, koji
se prihvatio uloge njihovih zatitnika.
Jugonacionalisti su prije rata bili druga po jačini građanska stranka, s najvie pristalica u Dubrovniku,
dok je po selima taj broj bio beznačajan i zanemariv u odnosu na HSS. Veći broj jugonacionalistički
usmjerenih seljaka krajem 1941. i tijekom 1942. prihvatio je platformu NOP-a. U
samom Dubrovniku stanje je bilo drugačije. Ondje su četnički nastrojene osobe postale otvoreni
protivnici NOP-a; isticali su privrenost kralju, izbjegličkoj Vladi i Drai Mihailoviću kao predstavniku
kralja i Vlade u zemlji. Oni su se svrstali s Talijanima, Nijemcima i ustaama.
U Dubrovniku je tijekom Drugoga svjetskog rata, paralelno s vlaću i vojskom NDH, uz talijanske
i njemačke okupatorske strukture, legalno postojalo i djelovalo četnitvo i četnici Drae
Mihailovića; od 1941. pa sve do oslobođenja Dubrovnika od okupatorâ i njihovih domaćih pomagača
18. listopada 1944. godine. Četnici su se (zajedno s ustaama, Talijanima i Nijemcima),
intenzivno međusobno surađujući, borili protiv partizana i drugih pripadnika NOP-a. U Dubrovnik
su dolazile, legalno ivjele i djelovale istaknute osobe četničkog pokreta Drae Mihailovića, naprimjer
vojvode Dobroslav Jevđević i Ilija Trifunović, a odravali su se četnički susreti s Talijanima,
Nijemcima i ustaama i kovali se zajednički planovi i aktivnosti protiv NOP-a. 43
Na četničkoj strani nalo se nekoliko istaknutih Dubrovčana, o kojima će kasnije biti vie riječi,
a bilo je i doljaka koji su tokom rata stigli iz Srbije, Hercegovine i Crne Gore, kao i jedan broj pridolih
koji su pobjegli pod zatitu Talijana, kad su ustae u proljeće i ljeto 1941. počeli nečuveni pogrom
i masovno ubijanje Srba u Dubrovniku, njegovoj okolici i po Hercegovini. Ba ovaj pogrom
Srba bio je veliki poticaj razvoju četnitva u Dubrovniku. Krajnji cilj četničke politike bio je pripojenje
Dubrovnika Velikoj Srbiji, na čemu su najvie radili, naročito se obradovavi kapitulaciji faističke
Italije u rujnu 1943., kad su se čak bili pripremili za preuzimanje vlasti u Dubrovniku.
Nema podataka koliko je u Dubrovniku bilo četnika tokom 1941, ali za iduće ratne godine
takvi podaci postoje. Interesantan je podatak da se 16. siječnja 1942. na Mljetu podmornicom
iskrcao poručnik bive jugoslavenske vojske Stanislav Rapotec, kojega je uputila britanska
obavjetajna sluba (SOE) i stoer kraljevske vojske iz Kaira, a u funkciji britanske politike i
četnitva Drae Mihailovića. Nije bilo slučajno da je taj britanski agent poslan na područje Dubrovnika.
Prebacio se na Korčulu i sastao s bivim podbanom Banovine Hrvatske dr. Svetozarom
Ivkovićem koji mu je osigurao prebacivanje u Split. U Splitu se Rapotec sastao s istaknutim
jugonacionalistima četničkim vojvodom Ilijom Trifunovićem Birčaninom i nekim
43
Dubrovnik u NOB-i..., str. 71, 841 i 1052 1088
52
dunosnicima HSS-a. U Splitu je imao vie sastanaka s korčulanskim odvjetnikom dr. Juanom
Arnerijem, a sastajali su se u stanu starog sokolaa Josipa pana na Mejama. Arneri se vratio
na Korčulu s radiostanicom koju je dobio od Rapoteca, a za rad s njom je angairao nekoga
pomorskog kapetana. Arnerija su Talijani otkrili kao britanskog agenta, pa je 13. prosinca 1942.
interniran. Rapotec iz Splita putuje u Mostar i sastaje se s četničkim glavarima, s nekima iz
HSS-a i drugim. Potom ide u Zagreb, vezom se sastaje sa Stepincem i jugonacionalistima, odr-
ava vezu s četnicima u Ljubljani (s majorom Novakom) i pristalicama HSS-a. Iz Zagreba preko
Beograda, gdje je sudjelovao na sastancima s brojnim četničkim rukovodiocima bliskim
Drai Mihailoviću, odlazi u Bugarsku i Tursku, a onda u Kairo. U povijesti je sve ovo poznato
kao Mljetska afera. 44
Krajem 1941. ili početkom 1942. u Dubrovnik je iz Splita, gdje je bio pod zatitom Talijana
(plaćali su mu i stanovanje u hotelu) doao i nastanio se, odsjevi u hotelu Lapad, četnički vojvoda
Dobrosav Jevđević iz Praće. Mirno se etao Gradom, a u stopu su ga pratili talijanski karabinjeri
i policija. Znalo se da je Jevđević u dosluhu s Draom Mihailovićem. Odrao je vie
sastanaka s talijanskom vlaću u Dubrovniku, kao i s vlastima NDH. Početkom oujka 1942.
odrao je sastanak s četničkim rukovodstvom Dubrovnika, a početkom svibnja iste godine oti-
ao je u Sarajevo i sastao se s vođom SS ureda Heinrichom, to su ustae brzo saznali.
Utvrđeno je da je 10. kolovoza 1942. u Dubrovnik doao četnički vojvoda Ilija Trifunović
Birčanin koji je prije toga u Gacku i Bileći izvrio smotru četničkih postrojbi. Talijani su ga
smjestili u hotel Argentinu, gdje je sastančio s četničkim rukovodstvom i drugima. Na jedan sastanak
iz Trebinja je doao četnički vođa Novica Kraljević, i jo neki sve to pod zatitom Talijana.
45 U Dubrovniku je već tada bilo oko 500 naoruanih četnika, svi oboruani bombama,
eklijama na prsima i s pukom u ruci, javilo je ustako vrelo. 46 Od početka 1943. u Dubrovniku
je sve vie četnika koji u lokalima vade bodee i prijete pučanstvu. Prije toga, 10. listopada
1942., Draa Mihailović postavio je odvjetnika Nikolu Raetu za četničkog zapovjednika
Dubrovnika. 47 Dok je Jevđević stanovao na Boninovu u vili Čingrija, mladi antifaisti su na nj
pripremali atentat, ali se od toga odustalo zbog prevelika rizika. 48 Domobranski pukovnik Stjepan
Zuech iz Dubrovnika je javio pretpostavljenima u Zagreb da u Dubrovniku i okolici ima
oko 1 500 četnika, sa i bez brade. Govorilo se da je u rejonu Slivnice 1944. bio osnovan Dubrovački
četnički korpus i u njemu Dubrovačka četnička brigada. 49
Četnici su po Dubrovniku i njegovoj okolici, te u istočnoj Hercegovini, činili nečuvene zločine
nad hrvatskim stanovnitvom, posebno nad partizanima. Oni su, uz druge zločine, 16. rujna
1943. zarobili est mladih Dubrovčana partizana i nakon mučenja u Slivnici zvjerski ih
ubili i bacili u jamu kod Kamen Dola. Prije toga zbog zvjerstava četnika prosvjedovao je kod
Sv. Oca i stoera VI. talijanskog korpusa i mostarski biskup dr. Petar Čule ustajući protiv ubijanja
katoličkog pučanstva, palea i grabei četnika pod zatitom talijanske vojske u Hercegovini
(...), to je među Talijanima u Dubrovniku izazvalo nervozu. 50 (Vidi prilog br. 11.)
44
O Mljetskoj aferi i radu Stanislava Rapoteca (s brojnim detaljima i imenima osoba s kojima je kontaktirao), ire u
Elaboratu Uprave dravne bezbjednosti, III. odjeljenje SUP-a NR Hrvatske od 30. kolovoza 1946. Filmovani dokument
nalazio se u AVII, fond NDH, SUP Split, lm br. 2, snimka 697 i 692-743.
45
Dubrovnik u NOB-i, str. 372, 460, 482; Mato Jakić, n. d., str. 13 i 126
46
Bogdan Krizman, Pavelić između Hitlera i Mussolinija, Zagreb, 1980, str. 454
47
Dubrovnik u NOB-i, str. 372
48
Isto
49
Todor Radoević, Ofanziva za oslobođenje Dalmacije 1944., Beograd, 1954. str 122
50
AVII, k. 234, reg. br. 58/1-2
53
U srpnju 1943. iz Italije je u Dubrovnik doao istaknuti četnik dr. Too Perović koji je odr-
avao sastanke s četničkim rukovodstvom u kavani Dubravka i hotelu Pota. Tad se vratio iz
Rijeke i vojvoda Jevđević i odsjeo u hotelu Pota, ali je nakon kapitulacije Italije pobjegao u
Ljubljanu. Too Perović povezao se s Nijemcima koji su mu dopustili da u Dubrovniku i okolici
moe drati oko 1 500 četnika. Sa SS pukovnikom Schmidthubertom potpisao je 14. rujna
1943. sporazum o zajedničkoj borbi Nijemaca, Hrvata i četnika protiv partizana. 51 Četnici su
izdavali list Ravnogorac, ali to se pribliavao kraj rata, sve su vie naputali Dubrovnik i njegovu
okolicu i premjetali se u Trebinje i Bileću.
U Cavtatu je četnički utjecaj bio velik. Naglaavalo se da je Cavtat od interesa velikosrpskoj
politici, pa su tu postavili jako četničko uporite, a glavni su im pomagači bila braća Vragolov
koji su imali radiostanicu za odravanje veze s Kairom i Barijem.
*
O četnitvu i četnicima u Dubrovniku, njihovu djelovanju i suradnji s vlastima NDH, kao i s
okupatorom, moe se doznati iz izvjetajâ ustakih pijuna agenata koji su se nalazili u Dubrovniku
i imali razgranatu mreu suradnika. Oni su redovito iz Dubrovnika slali UNS-i u Zagreb
sve vanije informacije. Ti su dokumenti sačuvani i pohranjeni u Arhivu UDB-e Hrvatske
u Zagrebu, a lmovana građa je bila dostavljena Arhivu Vojnoistorijskog instituta u Beogradu.
Evo o tome nekoliko karakterističnih informacija:
Ustaki agent pijun sa ifrom Bič 1101 javio je 31. prosinca 1942.: Četnici nesmetano eću
po Dubrovniku, naoruani su do zuba. Govore da će napasti Dubrovnik i ići na Knin. Isti ustaki
agent 6. travnja 1943. javio je Zagrebu: Četnici po Dubrovniku slobodno eću, nalaze se u
hotelu Pota gdje je i zapovjednitvo. Nalaze se i u Gruu kod Iličkovića. Na Srđu su postavili
zastavu koju su Talijani skinuli, ali četnici pjevaju: Od Topole do jadranske plae, sve su stra-
e đenerala Drae.
Drugi ustaki agent sa ifrom Bič 1920 iz Dubrovnika je 27. listopada 1943. javio Zagrebu:
Dne 19. listopada poginuo je u borbi s partizanima četnik Đorđe Milojević iz Dubrovnika. U
sprovodu učestvovali sve Srbi iz Dubrovnika, a u ime četnika bio je jedan predstavnik u četničkoj
odori. Isti agent, također u listopadu 1943, dostavio je Zagrebu: spisak s imenima 29 četnika
koji su zvanično prijavljeni ustakom redarstvu u Dubrovniku. Od njih 29 bila su 3 Srbina i
26 Crnogoraca. Isti agent u siječnju 1944. javio je UNS-i u Zagreb: Sinoć, 8. siječnja 1944.
godine, četnici su nastavili pjevanje izazovnih i pogrdnih pjesama po gradu. Tako su, među ostalim,
pjevali: Zeleni se Trebević, po njemu pase Pavelić. Evo zore, evo dana, nema Jure ni Bobana.
Jure iz jame viče, za dom spremni poglavniče. Nitko ovo nije sprečavao. Svakako da je
to bila stvar Nijemaca, ali oni kao da nisu čuli.
Ponovno je isti ustaki pijun 28. siječnja 1944. javio Zagrebu: Dubrovnik je preputen na
milost i nemilost četnika, koji uglavnom diktiraju Dubrovnikom. U tome prednjači kapetan Nikola
Baule koji je veza između četnika i Nijemaca. Svakako na bilo koji način treba ukloniti
Baula. ( ) Narod eli da dođe bilo koja vojska pa bilo to i partizanska samo da se oslobodi
od četničkog terora u Dubrovniku. (istaknuo N. A.)
Isti ustaki agent Bič-1920 9. oujka 1944. javio je u Zagreb: U Dubrovnik često doputuje Manojlo
Milinović, bivi časnik jugoslavenske mornarice iz Boke kotorske, dolazi taksijem, sastaje se
s četnicima u Dubrovniku. Neto prije toga, 19. veljače 1944., isti ustaki agent javio je Zagrebu: U
Dubrovniku se momentalno nalazi oko 600 do 800 četnika, to u vojničkim odorama, to u civilu.
51
Zbornik dokumenata NOR-a Jugoslavije, sv. IV/17, str. 197
54
U travnju 1944. ustaki agent Bič-1920 javio je Zagrebu: Dne 8. travnja 1944. godine navečer
grupa od 15 do 20 četnika, mahom Dubrovčana, pjevali su po ulicama Dubrovnika pjesmu:
Od Zagreba do Jadranske plae, sve su čete Đenerala Drae, tko je protiv kralja Petra, ubit će
ga naa četa.
Običaj je bio kod savezničkih vojski da svi saveznici prisustvuju pogrebu kad pogine koji vojnik.
Tako se dogodilo i u Trebinju. Ustaki pijun Bič-1920 iz Dubrovnika je 11. travnja 1944. poslao
UNS-i u Zagreb ovu depeu: Koncem oujka u Trebinju je obavljen sprovod jednog četnika koji je
poginuo u borbi s partizanima. Mrtvački lies bio je pokriven srpskom zastavom, a počast mu je odao
vod Vraje divizije (to je 369. legionarska hrvatska divizija prim. N. A.). Eto, hrvatski vojnici u njemačkoj
odori stupali su za srpskom zastavom i odali počast zakletom neprijatelju svakog Hrvata.
Kad su četnici u siječnju 1944. u Dubrovniku pokuali atentat na domobranskog pukovnika
Stjepana Zuecha, ustaki pijun Bič-1920 28. siječnja 1944. javio je UNS-i u Zagreb: (...) alosno
ali istinito da nam četnici kroje sudbinu u NDH .
Teka je optuba protiv dr. Iva Karlovića, gradonačelnika Dubrovnika od 1942. godine, kad
je ustaki agent Bič-1101 15. srpnja 1943. javio UNS-i u Zagreb sljedeće: Dvije i pol godine
gradonačelnik dr. Ivo Karlović vozi samovoz s oznakama Uprave grada Beograda (gdje je prije
rata Karlović radio prim. N. A.), slobodno odlazi u Hercegovinu zbog verca (radi toga su
ga uhapsili prim. N. A.), a da mu nitko od četnika nita ne smeta, dok svaki Hrvat strahuje.
Isti pijun u siječnju 1944. javlja UNS-i u Zagreb: Narod se otvoreno buni protiv dosadanjeg
načelnika i velikog upana jer su Dubrovnik prepustili na milost i nemilost četnika. Trai se da
ga brzo smijene jer će se proliti krv. Na ime dr. Iva Karlovića postoji od ustakog pijuna Bič-
1920 jo tea optuba, a koja se odnosi na oduzimanje novca iz gradske blagajne, pa je 11. prosinca
1943. javio UNS-i: () Kratko vrijeme prije svoga odlaska u Zagreb, odakle se jo nije
vratio, načelniku je iz općinske blagajne isplaćeno 100.000 kuna na ime neke reprezentacije. Ne
znam kakva je bila reprezentacija kada nitko nije dolazio u Dubrovnik. () O zlodjelima načelnika
mogu se napisati cijele knjige te nije potrebno vie nita iznositi jer sve to znade i najmjerodavnija
vlast u Zagrebu. (O Karloviću vie kasnije jer je poslije oslobođenja uhićen, suđen i
kao ratni zločinac pogubljen na Daksi 26. listopada 1944. godine.)
Ustaki pijun Bič-1101 teko optuuje i ravnatelja Krugovalne postaje Iva Peka pok. Luke
javljajući UNS-i 5. srpnja 1943. sljedeće: () Na Krugovalu u Dubrovniku zaposlio je Duana
Ristića, harmonikaa, koji je bio u četnicima, u siječnju 1943. godine vratio se u Dubrovnik,
obrijao bradu i nastupa na dravnom krugovalu. U drugoj radiodepei ustaki pijun Bič-1290
javio je UNS-i 9. oujka 1943. da Hrvati ne smiju govoriti na Krugovalu to ih je volja jer bi
time vrijeđali interese četnika). 52 *
Brojni povijesni dokumenti pruaju dosta podataka o četnicima Drae Mihailovića koji su
djelovali u Dubrovniku. Evo nekih:
Milan Raević, bivi ministar u Simovićevoj vladi, odvjetnik. Ustaki pijun Bič-1920 početkom
siječnja 1944. o njemu je javio UNS-i: Milan Raević, četnička ličnost kod Nijemaca,
due stanuje u Dubrovniku u hotelu De la Ville, a prije u privatnoj vili u Lapadu () njih trojica
(on, kapetan Nikola Baule i Krsto Sandanović) uglavnom organiziraju četničke akcije u
Dubrovniku, alju hranu ranjenim četnicima koji se nalaze u mjesnoj bolnici. 53
52
Napomena urednika: Za označene biljeke u dijelu koji se odnosi na navode o dojavama pijuna agenata nigdje nisu
navedeni izvori koje je autor koristio.
53
Arhiv OZN-e Hrvatske, Zagreb, lm 13, snimka 396; Dubrovnik u NOB-i, str. 37
55
Too Perović, duhovni vođa četnika u Dubrovniku, odsjedao je u hotelu Pota, gdje je bio
dubrovački četnički tab. O njemu je Oblasni komitet SKOJ-a za Dalmaciju javio Pokrajinskom
komitetu SKOJ-a za Hrvatsku 24. prosinca 1943. godine: Prije kapitulacije Italije zadrao se u
Dubrovniku četnički vojvoda Dobrosav Jevđević, koji je organizirao četnički bandu u tom kraju.
Kapitulacijom Italije poao je u Ljubljanu, na njegovom mjestu ostao je poznati četnik Too
Perović koji se povezao s Nijemcima i sklopio sporazum o zajedničkoj borbi protiv partizana.
Rezultat toga je dolazak oko Dubrovnika oko 1000 do 1 500 četnika. 54
Pravoslavni pop Boidar Pindović pok. Petra, profesor, četnički ideolog, delegat na Svetosavskom
kongeru kojega je organizirao Draa Mihailović. Za njega Oblasni komitet KPH za
Dalmaciju 5. kolovoza 1944. pie: (...) Od četnika se kao organizator u Dubrovniku ističe pop
Pindović sa svojom grupom. (...) 55 Uhićen je nakon oslobođenja, osuđen kao ratni zločinac i pogubljen
26. listopada 1944. godine.
Pukovnik Svilokos, za koga Oblasni komitet KPH za Dalmaciju 5. kolovoza 1944. biljei:
(...) Četnici su tijesno povezani s ustaama i mačekovskim agentima. Imaju radio vezu s Kairom
i morsku vezu s Barijem. Tim su putem prebacili pukovnika Svilokosa, četnika, za Kairo, a dr.
Jančikovića (Mačekovog agenta) za Bari. Te im veze omogućuju Englezi. 56 Svilokos se vratio,
predvodeći s majorom Lukačevićem četnike, u rujnu 1944, kad su četnici krenuli u oslobađanje
Dubrovnika. (O tome vie u četvrtoj glavi.)
Braća Vragolov Niko, Đuro i Pero u Cavtatu su imali radiostanicu i odravali vezu s Kairom.
Za njih se u izvjeću OZN-e 8. korpusa od 24. rujna 1944. navodi da su organizatori i vođe četnika
u Cavtatu, gdje im je centar u kojem ih ima oko 30, a izlaze u okolna sela gdje stvaraju manje grupice
četnika. (...) 57 Vojni sud 8. korpusa konscirao im je imovinu (radi zločinačkih djelatnosti).
Koje Slavković, za koga je 13. siječnja 1944. ustaki pijun Bič-1920 naveo da je četnički kapetan,
poznati Srbin i hrvatoder jo iz vremena bive Jugoslavije, a koji je sada ocir za vezu s
njemačkim vlastima, sa suprugom je bio na svečanom ručku u njemačkom zapovjednitvu, (...) njemački
časnici su ga sa samovozom odveli kući. Ostvaruje njemačke i četničke veze u Dubrovniku. 58
Nikola Baule, pomorski kapetan za kojega je ustaki pijun Bič-1920 javio 23. siječnja 1944.
godine (...) Dubrovnik je preputen na milost i nemilost četnika koji uglavnom diktiraju, a u tome
prednjači pomorski kapetan Nikola Baule, koji je veza između četnika i Nijemaca. Svakako na bilo
koji način treba ukloniti Baulu iz Dubrovnika. Neto malo ranije isti je ustaki pijun javio UNS-i:
Njemačke vlasti pustile su na slobodu poznatog Srbina i četničkog agitatora pomorskog kapetana
Nikolu Baulu pa on sada slobodno eta po gradu i okuplja oko sebe četničku omladinu. 59 Nikolu Baulu
uhitile su ustae 12. travnja 1944., a pogubljen je 23. listopada 1944. u logoru Stara Gradika.
Pravoslavni pop Boko Mitrović, četnik za koga je ustaki pijun Bič-1920 javio UNS-i 11.
prosinca 1944. i predloio da mu se oduzme crkvena pravoslavna općina, a uz sljedeće obrazlo-
enje: Pravoslavni pop Boko Mitrović je veliki Srbin i četnik, sinovi su mu za vrijeme Jugoslavije
bili četnici i neprijatelji Hrvata. Jedan je od njih pokuao u Sarajevu atentat na sarajevskog
nadbiskupa arića kada je ovaj bio u svom dvoru u Dubrovniku, ali atentat nije uspio zahvaljujući
hrvatskim orunicima. Toga bi Mitrovića trebalo maknuti iz Dubrovnika na svaki način. 60
54
Dalmacija u NOR-u, zbornik dokumenata, sv. IX, Split, 1985, str. 485
55
Arhiv Instituta za radnički pokret Hrvatske, Zagreb, lm br. 45, snimka 94
56
Isto, lm br. 45, snimka 94-113
57
AVII, k. 1891/A, reg. br. 61/7
58
Arhiv OZN-e Hrvatske, Zagreb, lm 13, snimka 595
59
Isto, lm 13, snimke 599, 602, i 611
60
Isto, lm 13, snimka 619
56
Dr. Niko Moretti, liječnik u Dubrovniku poznati veliki Srbin i četnik čiji se sin nalazi u četnicima,
dok mu kćer ije rublje. Po Dubrovniku i okolici četnici ire letak tiskan u stanu liječnika Morettija,
javio je UNS-i 7 veljače 1944. ustaki pijun Bič-1920. Ustae su 12. travnja 1944. uhapsili
dr. Morettija, zajedno s kapetanom Baulom i dr. Kobleom, a u vezi s tim ustaki pijun Bič-1920
javio je UNS-i 18. travnja 1944. godine: Svi istaknuti prvaci četnika u Dubrovniku imali su 17.
travnja 1944. godine sastanak u prostorijma Pravoslavne crkvene općine. Raspravljalo se o uhićenju
četničkoga prvaka dr. Morettija. Četnici su priopćili Nijemcima da će se svi prebaciti u partizane
ukoliko ne puste Morettija. U Dubrovniku je bilo osnovano ilegalno četničko drutvo Ravnogorska
omladina, a vodio ga je Veljko Moretti, učenik VIII. razreda gimnazije, a bilo je učlanjeno
30 mladića. 61 Dr. Niko Moretti uhićen je od ustaa 12. travnja 1944., a deset dana kasnije pogubljen
je u logoru u Jasenovcu. Uhićenje je temeljeno i na spomenutom ustakom izvjetaju.
Milo Kapor, za koga ustaka dokumentacija tvrdi da je poznati četnik i glavna osoba četnika
u Dubrovniku, putuje često u Sarajevo pa ga tamo treba uhititi i strpati u logor. To nije
moguće u Dubrovniku gdje četnike tite njemačke vlasti. (...) 62
Ante Lazibat, četnički razbojnik iz Rijeke dubrovačke koji je kupio brod od 500.000 kuna
da pobjegne u Italiju. 63 i Luka Ciganović, četnička ličnost, poznati plivač, treba ga maknuti iz
grada zajedno s kapetanom N. Baulom i ministrom Raevićem 64 kako je 28. siječnja 1944.
ustaki pijun Bič-1920 javio UNS-i u Zagreb.
Ristić, pomorski kapetan, poznati Srbin katolik. Povezao se s četničkom 2. brigadom u Trebinju.
U jesen 1941. godine ubio je jednog njemačkog dravljanina. Na sud se nije prijavio jer
da je Talijan 65 , javio je UNS-i 31. prosinca 1942. Bič-1101.
*
Ustaka dokumentacija i dokumentacija NOP-a spominju jo desetak osoba koje su bile četnički
prvaci u Dubrovniku, upi dubrovačkoj, Konavlima i Oracu. Za Korčulu i Peljeac nema
podataka jer su tamo skoro svi jugonacionalisti pristupili NOP-u. Bilo je pokuaja na Korčuli i
Mljetu da se oformi četnički pokret. No to se nije dogodilo iako je vojvoda Jevđević dolazio na
Korčulu s takvom nakanom.
Posljednji obračun s četnicima oko Dubrovnika, jer su već svi bili pobjegli iz Grada u Hercegovinu,
zbio se između Trebinja i Dubrovnika te u Popovu polju u rujnu 1944. godine. Tad se veća grupacija
četnika iz Srbije, Crne Gore, istočne Bosne i Hercegovine, njih oko 4 500, pod zapovjednitvom majora
Vojislava Lukačevića, ađutanta kralja Petra II. Karađorđevića rodom iz Podgorice, te pukovnika
Svilokosa i Bačevića, pokuala probiti u Dubrovnik, osloboditi ga od njemačkih okupatora i ondje se
povezati sa savezničkim anglo-američkim vojnicima. Međutim ta namjera neslavno je zavrila tekim
porazom, najprije na prilazima Dubrovniku od strane Nijemaca, zatim od boraca 2. dalmatinske brigade
i Dubrovačkog partizanskog odreda u Popovu polju 66 , kao i od pripadnika 29. hercegovačke divizije.
Posljednji četnik u Dubrovniku kojega su ubili partizani bio je neki Mitrainović. On se nakon
oslobođenja Dubrovnika 18. listopada 1944. krio u potkrovlju Pravoslavne crkve u Dubrovniku,
gdje je umnoavao četničke letke i raspačavao ih po Gradu. Ubijen je na krovu crkve jer
je pruao otpor prilikom uhićenja. 67
61
Isto, lm 15, snimke 604, 579-581 i 612
62
Isto, lm 13, snimke 611 i 612
63
Isto, lm 13, snimka 602
64
Isto
65
Isto, lm 13, snimka 537
66
Dubrovnik u NOB-i..., str. 615 618
67
Isto, str. 487
57
to se tiče četnitva i četnika u Dubrovniku ne samo da je već dosta rečeno, nego smo sve to
i dokumentirali. Međutim u HDA u Zagrebu postoji jedan dokument iz Bileće koji je nastao jo
1942. godine. Pisan je rukom, ali prua zoran primjer ponaanja četnika i četnitva, ne samo u
Hrvatskoj i na ostalom području bive Jugoslavije, nego i u Dubrovniku, pa zato objavljujemo
njegov clelovit prijepis.
Srpskim četnicima
letci bacani iz aviona
VD Dbk 16. V. upućuje letak
Stolac VD 1942.g.
Bileća
br. 1720/42 T
Na osnovu sporazuma koji smo sklopili sa armijom Kraljevine Italije u svrhu zajedničkog
pobijanja komunističkih zlikovaca koji unitavaju ivote i imanja srpskog naroda saoptavamo
vam:
1. Odustanite od svakog sukoba sa talijanskim trupama koje operiraju u zoni
Čajnića, Gorada, Kalinovika i Foče.
Svi koji ste bili nasiljeni i terorom prisiljeni da se pridruite partizanskim zlikovcima,
likvidirajte tuđine komesare i na čelu sa svojim domaćim prvacima, pod orujem, prijavite
se najblioj talijanskoj komandi. Vai ivoti i imanja su vam zagarantovani, a vi ćete
zajedno sa orujem biti uvrteni u Nevesinjsko-Gatačko-Stolački vojnički dobrovoljački
četnički odred.
Italijanska armija vam garantuje da nitko neće odgovarati za događaje iz doba ustanka,
da vam ustae ne mogu nita učiniti. Vi ste duni da sa svojim orujem čuvate red, mir
i poredak u svom kraju i unitavate partizanske zlikovce koji su pregli da unite srpski
narod.
Sa verom u Boga za čast i slobodu srpsku.
Nacionalistički tab vojnočetničkog odreda
politički poverenik Nevesinje-Stolac-Gacko
Dobroslav Jevđević Petar Samardić
kap. Radojica Periić
Objavljujemo i sadraj dokumenta Obavjetajne slube za Dubrovnik broj Pov. 7/44, upućen
iz Dubrovnika 18. kolovoza 1944. kao Izvjetaj br. 3, pod oznakom Predmet: Major, potpisan
sa /Kos/, a koji govori o četničkim jedinicama na dubrovačkom području.
Pre kraćeg vremena osnovana je na Slivnici takozvana Dubrovačka brigada koja po kazivanju
samih četnika iz Dubrovnika broji oko 3 000 boraca većim dijelom iz hercegovačkih sela.
Tom Dubrovačkom brigadom komanduje četnički major po prezimenu Bačović, rodom iz Crne
Gore, koji je ovih dana boravio u samom Dubrovniku, gdje se zadravao desetak dana. Nije mi
jo poznato da li je isti odravao sastanke sa četničkim prvacima u Dubrovniku i čim na tome,
odnosno po tome ta doznam, odmah ćete biti obavjeteni.
58
Spomen-ploča koja je čuvala uspomenu na bive učenike Osnovne kole Marina Getaldića
koji su poginuli tijekom NOR-a. (Ukolnjena je nakon 1990.)
Civilne poslove i administraciju t.z. Dubrovačke brigade vodi Svilokos Nino, četnik iz Dubrovnika,
dok je dubrovačka četa, koja je sastavljena od Dubrovčana, tabna četa pri komandi.
Sama komanda Dubrovačke brigade nalazi se na Slivnici. Po ovom zadatku ulaem sve da bi
ta vie mogao o istom saznati. Zato ovo sve vama izgleda da polagano ide i da sam malo agilan
javljam vam to spisom broj Pov. 8/44.
Očekujte moje dalje izvjetaje i molim vas da mi potvrdite prijem svakog izvjetaja, odnosno
spisa koji je zaveden pod brojem.
Ostajte mi zdravo uz drugarski pozdrav
SMRT FAIZMU SLOBODA NARODU!
59
5. KRITERIJ I DRUTVENI ODNOS
PREMA OKUPATORU
Dubrovniku su se, kao i na njegovu irem području, to se vidjelo iz prethodnog izlaganja,
U najvećim dijelom Drugoga svjetskog rata nalazile strane trupe (od 17. travnja 1941. do 18.
listopada 1944.). Prostor je bio okupiran. Na njemu je bio okupator, u sutini tuđinac, kako to
najbolje opisuju nai ljudi. Prisustvo okupatora, njegove vojne i civilne vlasti određivalo je status
područja i kriterij odnosa prema tuđincu. Stvarno stanje nije umanjeno time to se u Dubrovniku
i na dijelu njegove okolice nalazila i vlast NDH saveznica faističkih sila Osovine. Drugačija
je, i daleko jasnija, bila situacija na Korčuli, Mljetu i istočnim dijelovima Konavala, na
hrvatskom teritoriju koji je NDH predala talijanskom okupatoru.
Jedan od glavnih rukovodilaca antifaističke borbe u Dubrovniku, tada učenik dubrovačke
Gimnazije Veljko Barbijeri, u svojim memoarskim biljekama o tim prvim i tekim danima u
Dubrovniku, i uopće u Dalmaciji, kazao je: (...) Kad je počeo rat, za mene i brata (misli na Franu
Barbierija, istaknutog novinara prim. N. A.) je bilo prirodno da se uključimo u borbu protiv
Nijemaca, Talijana, četnika i ustaa. Situacija je bila izuzetno teka, a danas se često povijesne
činjenice izvrću onako kako pojedinoj vlasti odgovara. Ispada da svaka vlast iznova pie
i kroji povijest. Međutim, osnovne činjenice su jednostavne i nepobitne. Nijemci i Talijani su bili
okupatori, a ustae njihove sluge koji su Talijanima poklonili najveći dio Dalmacije i ponudili
krunu kralja Tomislava vojvodi od Spoleta, a uveli su i rasne zakone. (...) 68 Prema tomu odnos
prema tuđincu, okupatoru, bio je osnovni drutveni odnos. Sve drutvene skupine i pojedinci
trebali su se odrediti prema okupatoru, odnosno prema nazočnosti tuđinca i njegovu ponaanju,
ali i prema njegovu sustavu u cjelini. Na jednoj su se strani nali oni koji su pomagali okupatora
i njegove saveznike, podravali i prihvatili njegov drutveni sustav, a na drugoj oni koji su
bili voljni da mu se na razne načine suprotstave i prue otpor. Jedan je broj građana pokuao
stajati po strani.
Drutveni odnos prema tuđincu, na primjer u Dalmaciji prema stoljetnom osvajaču i politici
Rima, imao je dugu i teku povijest. Evidentan je bio otpor, ilav i dostojanstven. Dobro su ga
zapamtili prekomorski susjedi. Istina taj je otpor najvie bio pasivan, ali je u povijesti Hrvatske
i Dalmacije ostao zapisan zlatnim slovima. I u tomu je stoljećima prednjačio Dubrovnik, i dokazao
da stoji čvrsto kao kamen na morskoj hridi boreći se i braneći svoju slobodu. Dubrovački
je narod uvijek bio protiv tuđinca, od onoga francuskog 1806. pa dalje tijekom XIX. i XX.
stoljeća. Kao credo svega stoji natpis iz doba Dubrovačke Republike iznad ulaznih vrata tvrđave
Lovrjenac: NON BENE PRO TOTO LIBERTAS VENDITUR AURO. (Sloboda se ne prodaje
ni za svo zlato svijeta.) O slobodi je pjevao i veliki dubrovački i hrvatski pjesnik Ivan Gundulić
(1589. 1638.), čiji su stihovi: O LIJEPA, O DRAGA, O SLATKA SLOBODO! (...) postali istinskom
himnom ne samo ponosnog Dubrovnika, nego i svih onih koji cijene slobodu, naročito oni
koji su, makar i trenutak, bili bez nje.
68
Veljko Barbijeri, Protiv vjetra, Rijeka, 2003., str. 29
60
Postavlja se sutinsko pitanje ima li slobode ako je tuđinac u dvoritu, bez obzira tko je on,
koju i čiju zastavu vije? Jo u kolijevci su nas roditelji učili: U tuđincu nema vire, kao ni u moru
mire. Moramo ponoviti jednu notornu činjenicu da je u svijesti hrvatskoga čovjeka u Dalmaciji
(druge ne razmatramo) ostao utisnut pečat prolosti, iz vremena kad su nas Mlečani, Francuzi,
Austrijanci i Ugari nastojali talijanizirati, germanizirati i mađarizirati. Nismo imali slubenoga
hrvatskog jezika; sve do skoro stoljeće unazad, knjige i skoro svi dnevni listovi (od pojave tiska
na ovim prostorima) tiskani su na talijanskom jeziku; bogosluja je bilo malo ili nimalo na hrvatskom,
nego se i to obavljalo na latinskom jeziku; sve općinske, crkvene i upne knjige i drugi
dokumenti dugo nisu bili na hrvatskom, nego na talijanskom jeziku. Rijetki su epigra na
hrvatskom jeziku, a premnogo ih je na talijanskom i latinskom. Nastojali su talijanizirati imena
i prezimena..., i tako unedogled. Jo se i danas osjeća ponos dalmatinskoga čovjeka zbog sjajne
pobjede naih mornara nad talijanskom otom kod Visa 20. srpnja 1866. godine. Austrija je to,
dodue, pripisala sebi, to se lijepo vidi u Ratnom muzeju u Beču, gdje nema spomena o hrabrim
hrvatskim mornarima koji su tu bitku izvojevali. Zatim je tu i velika povijesna pobjeda narodnjaka
nad autonomaima (naklonjeni Rimu) s kraja XIX. stoljeća. U Prvom svjetskom ratu dubrovački
austro-ugarski korpus činili su uglavnom nai ljudi Hrvati iz Dalmacije. Tukao se (za
svaku pohvalu) protiv Talijana 1915. na Frontu na Soči, otjeravi ih skoro do Venecije. O tomu
su nam pričali, na tomu su nas odgajali nai roditelji i djedovi. Uvijek su sa zadovoljstvom i
ponosom o tomu kazivali iako nisu bili pristalice crno-ute Habzburke Monarhije zapravo su
eljeli njezinu propast. Duboki oiljak ostao je u dui hrvatskih ljudi iz napaćene Dalmacije, kad
su ju Talijani 1918. okupirali i tuđinskim je okovima drali sve do Rapallskog ugovora 1920.,
odnosno do proljeća 1921. godine. Tada je sam narod odbacivao i mrzio svakoga tko bi kolaborirao
s Talijanima. Ilo se tako daleko da se djevojke nisu smjele viđati s talijanskim časnicima
ili vojnicima, a kamoli da s njima pleu. Odmah su bile oiane i polivene crnom tintom. Kolaboracionistima
je narod dao pogrdni naziv talijanai/ce. Sjekli su im loze i drugo drveće, pjevali
pogrdne pjesme; ivot su im zagorčavali i nije im bilo mjesta među hrvatskim ljudima. Radi
toga je nemali broj dalmatinskih talijanaa morao pred gnjevom naroda pobjeći u Italiju, kad se
1921. konačno povukla talijanska vojska iz okupiranih dijelova Dalmacije.
U dui hrvatskoga naroda Dalmacije nita se nije promijenilo ni u Drugom svjetskom ratu,
kad su u travnju 1941., po drugi put u XX. stoljeću, Talijani okupirali Dalmaciju. Proglaenje
NDH. 10. travnja 1941. ubrzo se iz zadovoljstva zbog osnivanja samostalne hrvatske drave
pretvorilo u razočaranje i nezadovoljstvo, već zbog prvih poteza marionetske vlade NDH, a posebno
kada su već za nekoliko dana vidjeli i čuli koračanje talijanske okupatorske čizme svojim
ulicama i gradovima i čvrstu rijeenost okupatora da tu vječno ostane. Najveću nevjericu, pravi
ok, kao grom iz vedra neba pogodila je dalmatinske ljude vijest da je poglavnik NDH Ante
Pavelić 18. svibnja 1941. u Rimu predao Mussoliniu skoro cijelu Dalmaciju. Odluke tog sramnog
Rimskog ugovora osiguravale su Talijanima trajno prisustvo na naim otocima i obali.
Čim su doli, Talijani su zabranili sve to je hrvatsko: zastavu, jezik, kulturu, drutva, političke
partije. Htjeli su čitavu Dalmaciju potpuno talijanizirati, kao to su to već dijelom i postigli na
Lastovu, u Istri, Zadru i na Kvarneru.
U takvoj za hrvatski narod tmurnoj i besperspektivnoj situaciji prosto su se nametala presudna
pitanja: moe li se na sve to gledati pasivno, pa i tako podravati tuđince i okupatore, njihov
sustav i ponaanje; moe li se s tako zlim i surovim protivnikom uopće ivjeti, a kamoli surađivati?
Zapravo, temeljno pitanje je bilo: to raditi? Odgovor se mogao birati između otpora ili
potpune predaje i propasti. Treće mogućnosti nije bilo. Vrlo brzo postalo je jasno da za hrvatsku
budućnost na istočnoj obali Jadrana (za goli opstanak) postoji samo jedan izlaz, samo jedna mogućnost
otpor okupatoru, pa makar koliko skupo to stajalo.
61
Na ovakvo opredjeljenje snano je djelovala tadanja opća situacija u svijetu, nastala u ljeto
i jesen 1941., kad su SAD i SSSR ule u rat protiv sila Osovine i tako se uspostavila velika antifaistička
koalicija. Nai su ljudi tada mislili da čim je u rat protiv Njemačke, Italije i Japana
ula Amerika da je pobjeda sigurna povijesna pobjeda demokratskih snaga svijeta nad najcrnjim
i najreakcionarnijim sustavom kojega čovječanstvo poznaje, pobjeda nad nacifaizmom.
Otad perspektiva za okupatore nije bila ruičasta; njihov sigurni poraz već se počeo nazirati.
Znači da je sutina odnosa u novonastaloj situaciji bila: ili pokornost okupatoru, gubljenje
hrvatskog bića kroz kolaboriranje i saveznitvo s tuđincem ili otpor, dvojak po sadraju. Prvo,
otpor vladavini tuđinaca, tj. otpor okupatoru; drugo, otpor faizmu koji je uspostavljen kao sustav
na okupiranom prostoru. Kod većine građana Dalmacije dvojbe nije bilo. Jednako raspolo-
enje vladao je u Dubrovniku, Konavlima, Dubrovačkom primorju, na Peljecu, Korčuli i Mljetu.
Lastovo je blizu, takoreći pred očima, kao najbolji primjer i opomena gdje je već bila
izvrena potpuna talijanizacija hrvatskoga naroda koji je stoljećima ondje ivio. U razdoblju od
1918. do 1941. na Lastovu nije ostalo nita od hrvatske riječi. Bez otpora istu bi subdinu bili
doivjeli i Dubrovnik i njegovo okolno područje, ponajprije anektirani Korčula, Mljet i istočni
dio Konavala. Međutim zahvaljujući komunistima i ostalim antifaistima koji su organizirali
antifaistički otpor i borbu protiv tuđina, okupator je istjeran s dalmatinskog prostora, a Dalmacija
je oslobođena. To međutim nije bilo lako niti jednostavno za velike ideale slobode pale
su mnoge rtve, otpor i borba trajali su dugo.
Moda će ovdje netko prigovoriti da je u Dubrovniku i na dijelu njegova područja od 10.
travnja 1941. bila uspostavljena vlast NDH, ona vlast koja je nastala na ruevinama Kraljevine
Jugoslavije. Mora se utvrditi povijesna istina da je vlast NDH uspostavljena osloncem na vojnu
silu Italije i Njemačke. Nju narod nije izabrao niti je ikakvih izbora bilo. Kakav je onda mogao
biti odnos prema takvoj vlasti koju je uspostavio tuđinac? Već smo rekli, a to je credo svega, da
vlast NDH u Dalmaciji, kao i drugdje, nije bila samostalna i slobodna, da je egzistirala uz zatitu
i podrku tuđinca koji se ponaao kao svaki osvajač u povijesti. U najboljem slučaju ponegdje
je vladalo dvovlaće, ali je dominantnu ulogu imala vojna i civilna vlast okupatora.
Na Korčuli, Mljetu i u istočnom dijelu Konavala situacija je bila jasnija ondje nije bilo ni
začetka vlasti NDH. Talijani nisu dozvolili niti da se pojavi. Nita na stvari nije mijenjala ni činjenica
to je NDH bila pridruena dravama sila Osovine, pa se toboe ne bi moglo tvrditi da
je saveznička vojska na tlu NDH okupatorska. Međutim sutina nije u tome, nego u odnosima
između saveznika, ponajprije u ponaanju tzv. saveznika prema narodu i njegovoj batini, u ponaanju
njegove vojne i civilne vlasti. Tako naprimjer ako su Talijani u Dubrovniku radi svojih
interesa odmah zabranili slobodno kretanje naroda, onda je odgovor da je takav saveznik bio
najmanje poeljan dubrovačkom puku. Ili ako Talijani nisu doputali da se vije hrvatska zastava,
obiljeje i ponos jednog naroda, onda Dubrovčanima ne treba takav saveznik sa NDH itd. A poznato
je da su Talijani u Dubrovniku vrili cenzuru nad informacijama, a bili su svemoćni u
svemu. Nije se naprimjer moglo isploviti na more niti ribariti bez njihove dozvole i jo mnogo
toga to je narod teko podnosio. Očito je da Talijani nisu ničim potivali dubrovački narod ni
vlast NDH, bez obzira to su toboe bili saveznici, a u stvari su ondje bili okupatori.
62
*
Posebno treba sagledati i drugu povijesnu istinu, tj. naglasiti da drutveni odnos u postojećoj
situaciji nije bio uvjetovan samo činjenicom prisustva stranih okupatorskih trupa, nego i time
to vlast NDH nije bila demokratska. Nova vlast se utemeljila na zasadama nacifaističke ideologije
to su je ustae preuzele iz Italije i Njemačke, a protiv koje su ideologije i sustava već
ustale demokratske drave svijeta na čelu sa SAD. Zato vlast NDH nije mogla biti nita bolja
od one u Italiji ili u Trećen Reichu. Prvi zakonski regulativi koji su oblikovani u NDH gradili
su se prema uzoru na faističku Italiju i nacističku Njemačku, tj. na nacifaističkoj ideologiji,
rasnoj netrpeljivosti i progonu svega to je demokratsko i antifaističko. Dubrovnik je samo jedan
segment takva nacifaističkog orgijanja. Čim su organi NDH nakon 18. svibnja 1941. u
Dubrovniku preuzeli vlast od Talijana, ustae su, Rojnica i drugi, proglasom navijestili krvavi
obračun protiv idova i Srba iako u Gradu jo i nije bilo nekog organiziranog otpora tuđincu.
Počela su nečuvena zvjerstva poput ubojstva 13 uhićenika, većinom Srba, na Lisačkim rudinama
u zaleđu Stona. Bili su to većinom građani srpske nacionalnosti iz Dubrovnika, a dogodilo se 1.
srpnja 1941. godine. Nakon toga nastupila su nova hapenja i deportacije u logore smrti u Sarajevo,
Jadovno kod Gospića i druge. U Dubrovniku i okolici nisu samo vreni zločini nad idovima
i Srbima, nego sve čeće i nad antifaistima. Najvie je Dubrovčana ubijeno od strane vlasti NDH
za vrijeme njihove vladavine od 18. svibnja do 7. rujna 1941. godine. Nakon toga su im Talijani
oduzeli vlast. Karakterističan je dubrovački paradoks da se donekle prema narodu bolje ponaao
tuđinac negoli domaći, tj. ustae. Taj se specikum zadrao sve dokraja rata.
Dolaskom okupatorskih postrojbi njemačkog Wehrmachta 13. rujna 1943. u Dubrovnik i na
okolna područja, kao i njihova vladavina do 18. listopada 1944., sutinski se nije nita promijenilo.
I novi se njemački okupator ponaao kao tuđinac, u mnogim segmentima prema narodu
jo brutalnije. Nastupilo je doba jo goreg stradanja naroda, pogotovo antifaista. Od vlasti NDH
formalno su dijelom priznavani, ali o svim vanim pitanjima uopće ih nisu nita pitali. Karakterističan
je primjer iz proljeća 1944., kad je s dubrovačkoga područja njemačka vojska nasilno
deportirala vie tisuća Hrvata i prognala ih u Bosnu i Slavoniju, otkud se mnogi nikad nisu vratili.
Vlast NDH nije titila proganjane Hrvate.
Bitno je dotaći jo jednu povijesnu činjenicu, kad se govori o drutvenom odnosu stanovnitva
prema tuđincu i njegovim saveznicima. Tuđinac je u vlasti i vojsci NDH imao potpuna saveznika
u borbi s onima koji su ustali protiv njega, koji su se borili za slobodu. Okupator i vlast
NDH imali su isti strateki cilj i namjeru vojnom silom i najsvirepijim zločinima obračunati
sa svima koji su pruali otpor neprijatelju hrvatskoga naroda. U toj raboti nali su vjerna saveznika
u četnicima Drae Mihailovića, neprijateljima hrvatskoga naroda koji su se slobodno
kretali po Dubrovniku. Već od početka narodnog ustanka 1941. zajedno su se tukle talijanske,
njemačke, ustake i četničke postrojbe protiv partizana, zapravo protiv naroda koji se borio za
slobodu. Vojska NDH nije u ničemu zaostajala za Talijanima i Nijemcima u neprijateljskoj aktivnosti
protiv antifaista. Nijemci i Talijani su organizirali i obučavali vojne postrojbe NDH,
snabdijevali ih orujem i streljivom, hranom, sanitetskim materijalom, topnitvom i zrakoplovima,
a na moru ratnim brodovima, samo zato da zajedno tuku narod, antifaiste i narodnu vojsku
partizane koji su se se borili za slobodu. Ratni su se planovi pravili u Rimu i Berlinu, a
postrojbe NDH su ih izvravale, to znači da ni u vojnoj domeni NDH nije bila samostalma, a
kamoli slobodna, nego najobičnija sluga tuđincu. Otud je, uz ostalo, nastupilo masovno rasulo
domobranstva i drugih struktura u NDH. Metastaza suradnje s tuđincem, faistički sustav i nacifaistička
ideologija, razorili su biće NDH diskvalicirajući ga i u zemlji i u inozemstvu. Radi
toga je NDH izgubila političku bitku, a vrlo brzo i ugled u hrvatskom narodu. Predvođena politički
i vojnički nedoraslim rukovodstvom, vladavina NDH je već na početku doivjela jasko.
Ako se cjelokupna djelatnost NDH promatra sa stajalita odnosa prema tuđincu i sa stajalita
dugoročnih interesa hrvatskoga naroda, na osnovi obilja povijesnih čimbenika moe se pouzdano
zaključiti da je kolaboracija i saveznitvo vlasti NDH s okupatorom u svojoj sutini bila nacionalna
izdaja. Oni koji su pomagali tuđincu da ostvari svoje ciljeve, i koji su u stvarnosti jačali
njegove pozicije, ne mogu se nego tako tretirati niti se drugačije tretiraju bilo gdje u svijetu,
kod narodâ koji su bili okupirani i koji su na svojim leđima osjetili nacifaističku vladavinu.
63
Otud se smatra da je vlast NDH nanijela najveću tetu ugledu i dostojanstvu hrvatskoga naroda,
a posljedice toga su i danas vidljive, i pored činjenice to se hrvatski narod većinom opredijelio
za antifaističku borbu, i to su Titovi hrvatski partizani imali presudnu ulogu u oslobođenju
svih hrvatskih krajeva i onih prisvojenih i onih okupiranih i tako dali veliki doprinos konačnoj
pobjedi antifaističke koalicije nad nacifaizmom.
Da bi se iznijelo jo vie podataka uz drutveni odnos hrvatskoga naroda u Dalmaciji u Drugom
svjetskom ratu prema okupatoru i njegovim suradnicima, treba pogledati i usporediti dosta
sličnu situaciju u drugim europskim zemljama koje su bile okupirane. Naprimjer u Francuskoj
su Nijemci doveli na vlast i uspostavili dosta samostalnu vladavinu marala Petaina u Vichyu,
na velikoj teritoriji june Francuske. Međutim francuska Privremena Vlada, tj. general De Gaulle,
nije priznavala tu vlast niti su dozvolili francuskom narodu da s njom surađuje. Osuđeno
je bilo svako kolaboriranje i saveznitvo s vladavinom marala Petaina. Ne samo da je bilo
osuđeno, nego je kolaboracija najotrije kanjavana. Slično je bilo i u Norverkoj, Holandiji,
Belgiji, Poljskoj i drugim okupiranim zemljama Europe. Čehoslovačka Republika je diktatom
Berlina kao drava razbijena. Osnovana je kvislinka vlast u Slovačkoj pod Jozefom Tisom.
Ali vladavina Tisoa je osuđena kao zločinački čin, pa su pripadnici Pokreta otpora likvidirali na
stotine kvislinga. Vladavina Tisoa, kao i drugih kvislinga na teritoriju okupirane Europe, nije
bila izraz tenji okupiranih naroda, pa su se svi ti narodi svestrano angairali u borbi protiv tuđinca,
za slobodu i za svoju dravu bez prisustva tuđinskih faističkih postrojbi.
Na kraju, kad se govori o drutvenom odnosu jednog naroda prema tuđincu, to onda vai i
za nas u Hrvatskoj, postavlja se pitanje kojeg se kriterija treba drati u odmjeravanju odnosa
prema agresoru, okupatoru, tuđincu? Odnosno da li su ti kriteriji isti za sve situacije i za svako
vrijeme ili nisu? Preciznije kazano, mogu li vaiti isti kriteriji kada je u pitanju dalja ili blia prolost?
Ili vai li to samo za jedne, a drugi kriteriji za druge? Mislim da bi odgovor, u svakom slučaju,
morao biti isti kriterij za svakoga, za sve situacije i u svim vremenima. Ista mjerila, bez
obzira tko je stajao ili stoji iza toga. Već smo kazali da je povijest hrvatskoga naroda u Dalmaciji,
i općenito, po tome pitanju jasna. Nikad, ba nikad, hrvatski narod u svojoj povijesti nije odobravao,
nego je osuđivao i kanjavao, suradnju s tuđincem, a najotrije se postavljao prema izdajnicima.
Ondje nikad nije bilo u pitanju tko je tuđinac, otkud je i zato doao. Mislimo da taj povijesni
kriterij treba biti vaeći i za stanje u Drugom svjetskom ratu na ovim prostorima, potpuno isto
kao i za stanje u Domovinskom ratu od 1991. do 1995. godine. Nikad se ne moe odobravati kvislintvo
i suradnja s tuđom vojskom, s okupatorom, kao to je bilo u Dubrovniku od 1941. do 1945.
godine. Takva se suradnja osuđuje i kanjava, isto onako kako se osuđuje i kanjava svaka suradnja
i saveznitvo s agresorom i tuđinskom vojskom u Domovinskom ratu 1991. 1995. godine.
Mislimo da je to alfa i omega problematike koju razmatra ova knjiga. Zato je neprihvatljiv svaki
pokuaj rehabilitiranja onoga sustava kojeg je na puci donio tuđinac, kao i svaki pokuaj pravdanja
kolaboracije i saveznitva s tuđincem. To mora biti i kod nas neprihvatljivo, isto kako je bilo i
u Francuskoj, Norvekoj, Poljskoj i drugim okupiranim zemljama Europe u kojima nema pokuaja
rehabilitacije poraenih snaga nacifaizma. Opće je poznato da je zadatak povijesne znanosti da
ne dozvoli rehabilitaciju onih drutvenih snaga koje je sama povijest porazila. To se, u konačnici,
nikada i ne moe ostvariti jer povijesna znanost počiva na sudu činjenica.
Jo neto treba dodati. Je li bio moguć pozitivan odnos Dubrovčana prema vlasti NDH, ako
je ta vlast tijesno surađivala s četnicima Drae Mihailovića, najljućim protivnicima hrvatskoga
naroda? Poznato je da su četnici činili najgnusnije zločine nad Hrvatima, da su stalno isticali da
je Dubrovnik srpski i da je dio Velike Srbije. Povijesna je istina da su u Dubrovniku, Cavtatu,
po Konavlima i drugdje u okolici, četnici legalno boravili i djelovali. U Dubrovniku je ponekad
znalo biti i nekoliko stotina naoruanih četnika; tu su dolazile četničke vojvode i drugi visoki
64
Kameno poprsje Duana Todorovića u predvorju upravne zgrade DTS-a (Uklonjeno je nakon 1990.)
četnički časnici, o čemu smo ranije kazivali. Nisu oni bili samo pod zatitom talijanskih okupatora,
i kasnije njemačkih, nego podjednako i ustaa i vlasti NDH. To je jasno vidio svaki stanovnik
toga područja, pa se većina moralnih ljudi i odnosila odbojno prema vlasti NDH i okupatoru.
Jo uvijek ivi suvremenici tih događanja to znaju. Tko se onda toliko zduno moe na razne
načine zalagati za dokazivanje nevinosti i za rehabilitaciju kvislinga, suradnika okupatora i neprijatelja
hrvatskoga naroda u Drugom svjetskom ratu? To se čak pojačano radi poslije svega
to je Dubrovnik i okolica doivio od 1991. naovamo od strane novovremenih četnika, nasljednika
idejâ i djelâ onih iz Drugoga svjetskog rata, a koje zagovara srpstvo Dubrovnika; onih četnika
s kojima je tako zduno surađivala ustaka NDH. A tu vlast, njene izvritelje i suradnike,
dananji istomiljenici od izdajnika i zločinaca pokuavaju prometnuti u rtve, dok istovremeno
istinske rtve toga vremena, poginule i preivjele narodnooslobodilačke borce, Titove partizane,
doivljavaju i označavaju zločincima. 69
69
U novije vrijeme neki pojedinci proizvode razne negativne aluzije o Hrvatima s obalnog i otočnog dijela Dalmacije, tj.
o dalmatinskim antifaistima koji da su ustali i borili se protiv hrvatske drave (NDH). Takvi zaboravljaju povijesnu tradiciju
hrvatskoga naroda koji se nikada nije svrstavao uz tuđinca okupatora. To je općenito bilo uočljivo u Dalmaciji, naročito u
obalnom dijelu i na otocima, pa u Istri, na Kvarneru i u Hrvatskome primorju. U tim su krajevima Hrvati uvijek listom ustajali
protiv vjekovnog neprijatelja talijanskog osvajača, uvijek s istim ciljem: da ga oruanom borbom zauvijek izbace sa svoje
grude, sa svoga ognjita. tovateljima NDH, Pavelića i njegovih ustaa nitko nije kriv to su se u Drugom svjetskom ratu
zajedno s talijanskim okupatorom hrvatskim neprijateljem kroz stoljeća nali na istoj crti sramotne borbe protiv stoljetnih
stremljenja hrvatskoga naroda za slobodom.
65
66
Spomenik palim borcima NOR-a s područja Konavala. (Neznatno je otećen nakon 1990.)
GLAVA III.
FAISTIČKI ZLOČINI I
STRADANJE ANTIFAISTA
68
6. OPĆI POGLED NA RATNE ZLOČINE
NA DUBROVAČKOME PODRUČJU
Već smo u prethodnom dijelu nagovijestili da se u Dubrovniku i na njegovu području događalo
masovno stradanje naroda sklonog antifaizmu i da su počinjeni nečuveni ratni zločini
od strane okupatorâ (Talijana i Nijemaca) i njihovih pomagača (ustaa i četnika). Tako neto
nije se na tome području dogodilo nikad u povijesti.
Dravna komisija za utvrđivanje ratnog zločina okupatora i njihovih pomagača koja je utvrđivala
ratne zločine okupatorâ i njihovih pomagača u dubrovačkom okruju, tj. na području grada
i kotara Dubrovnik (Dubrovačko primorje, Konavle, Mljet i Peljeac) i kotara Korčula, radeći
na tomu od 1944. do 1947., prikupila je, kako je već navedeno, ogromnu dokumentaciju,
propisno vođenu preme uputama Međunarodne komisije OUN-a u Londonu. To su tisuće stranica
dokumenata, a u njima se nalaze imena nekoliko stotina osoba koje su okrivljene za ratne zločine.
Najvie su ih prijavili obični građani raznih profesija i konfesija. Sva se ta dokumentacija,
kao elaborat, nalazi u HDA u Zagrebu, a jedan primjerak i u Arhivu Jugoslavije u Beogradu, koji
je počeo objavljivati zbornike tih dokumenata. Posebna je dokumentacija za osobe koje su proglaene
ratnim zločincima. Treća je grupa dokumenata za ratne zločince koji su pobjegli u inozemstvo
i za kojima je raspisana tjeralica, bilo da se radi o dravljanima Hrvatske ili o inozemnim
dravljanima. Četvrta grupa dokumenata nalazi se u raznim drugim arhivima. Kad bi se sve to
sabralo, i uzelo samo ono to se odnosi na Dubrovnik i njegovo okruje, pa pripremilo za tisak,
bilo bi tu desetak debelih knjiga. Greka znanstvenih povijesnih ustanova u bivoj SRH bila je u
tomu to se ova dokumentacija nije obradila i objavila. Tad bi javnost bila potpuno upoznata s
počinjenim zločinima u Dubrovniku i njegovu okrugu, kao i s imenima vie stotina osoba koje
su te ratne zločine počinile. To se nije uradilo ponajvie radi toga da njihovi nasljednici ( koji nisu
krivi za grijehe svoje braće, očeva ili djedova) ne budu čitav ivot osjećali, i na leđima nosili,
neugodnu hipoteku prolosti. To je, sigurno, bio human, razumljiv i donekle opravdan odnos.
Međutim od uvođenja viestranačja 1990. pa do danas pojedinci i grupe iz novouspostavljenih
vladajućih desnih struktura vrlo često, uz otvoren poticaj i podrku dravnih i lokalnih vlasti i
drugih struktura, zlonamjerno i s najprizemnijim političkim ciljevima, provodeći rehabilitaciju
nacifaizma, ustatva i NDH, koriste to to iz ranije navedenog razloga građani Dubrovnika i
okolice, naročito oni mlađi, nisu detaljnije upoznati s ratnim zločinima koje su počinili okupatori
i njihovi pomagači na njihovu području tijekom Drugoga svjetskog rata, pa putem kola i velike
većine osvojenih medija sustavno obasipaju neistinama i laima o NOB-i i Titovim partizanima.
Sa aljenjem se mora zaključiti kako se kod većine mladei u tomu i uspjelo, pa već sada
stasaju generacije s potpuno krivim saznanjima o nacionalnoj povijesti. Neki su pokuaji, naročito
iz dugo vremena vladajuće HDZ, ili dotle da se pravdaju, pa čak i veličaju, ratni zločini i
zločinci koje su takvima označila velika trojica iz Drugoga svjetskog rata, OUN i demokratska
svjetska javnost. Jo i danas traju pozivi na kanjavenje onih koji su uhitili i kaznili ratne zločince
koji su prema odlukama vrha antifaističke koalicije i zahtjevima međunarodnih konvencija
bili duni kazniti izvritelje ratnih zločina i njihove naredbodavce.
Polazeći od toga da je ovdje riječ o većem broju ratnih zločina u Dubrovniku i njegovoj okolici,
u ovom dijelu zadrat ćemo se samo na najkarakterističnijim zločinima i nekim imenima
počinitelja tih zločina. Naprosto je nemoguće pobrojiti sve ratne zločine i počinitelje zločina.
Da bi preglednost bila bolja, zadrat ćemo se najprije na ratnim zločinima ustaa i vlasti NDH,
jer su oni u Dubrovniku prvi i otpočeli, zatim će biti prikazani zločini talijanske i njemačke okupatorske
vojske i na kraju četnički zločini.
Meni je kao autoru ovih redaka psihički preteko o tome pisati jer sam kao učesnik NOR-a,
kao partizanski borac, osobno vidio mnoga teka zlodjela to su ih počinili faisti; izgubio sam
majku u ustakom logoru, mnogu rodbinu i prijatelje. I sad mi je u dui duboko usječena mučenička
smrt mladog Dubrovčanina Marka Stjepovića Petrova sa ipana kojega su kao ratnog zarobljenika
zvjerski masakrirali njemački vojnici na koti iznad Ilirske Bistrice u Slovenskom
primorju, i to posljednjeg dana rata na tom dijelu fronta, 6. svibnja 1945. godine. Bio je u ratu
posljednji poginuli borac 12. dalmatinske (otočke) brigade u sastavu 26. dalmatinske divizije. 70
Komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njegovih pomagača prikupila je (izgleda) samo
podatke o jednom broju ubijenih, ranjenih, zatvorenih i interniranih Dubrovčana i stanovnika
dubrovačkog područja. Najvie su zločina počinili njemački okupatorski vojnici ubili su 299
osoba, ranili ili na druge načine tjelesno povrijedili 173 osobe, a internirali ili prognali 1 646
osoba. Talijanska okupatorska vojska ubila je 183 osobe, 180 ranila i 870 internirala. Ustae su
ubili njih 128, ranili ih 57 i 161 poslali u logore. Četnici su ubili 23 Dubrovčanina, 3 su ranili i
jednog zatvorili.
Ukupno su prema tomu tuđinci i domaći kvislinzi u gradu i kotaru Dubrovnik (Konavle, Dubrovačko
primorje, Mljet i Peljeac) i kotaru Korčula ubili 633 osobe, ranile 413, a deportirali
i u logore poslali 2 678 osoba. Ovime se Dubrovnik s okolicom svrstava među gradove i područja
u Hrvatskoj i bivoj Jugoslaviji s razmjerno najvie rtava u borbi za oslobođenje od okupatora.
Sve su to bili civili, najvie starci, ene i djeca koji su u ratu inače zatićeni haakim i
enevskim konvencijama.
Dravna komisija za utvrđivanje ratnih zločina u dubrovačkom okrugu prikupila je i brojnu
dokumentaciju o materijalnim tetama koje je počinio okupator, ustae i četnici, i to: na stambenim
objektima, voćnjacima, usjevima, umama, stoci, industrijskom bilju, poljoprivrednim
alatima, motornim vozilima, pokućstvu i namjetaju, tetama na robi, gotovu novcu, vrijednosnim
papirima, zlatnom i srebrenom nakitu, imovinskim pravima i ostaloj pokretnoj i nepokretnoj
imovini. Dubrovačkom području pričinjene su matrijalne tete u iznosu od 309 187 333
američka dolara, prema stanju 1945 godine. (Vie detalja o ukupnim ratnim rtvama i materijalnim
tetama na kraju ovoga dijela knjige.)
70
Nikola Anić, Dvanaesta dalmatinska (otočka) brigada, Supetar na Braču, 1983., str. 365
69
70
7. ZLOČINI USTAA I VLASTI NDH
Zločini ustaa počeli su čim je u Dubrovniku 10. travnja 1941. uspostavljena vlast NDH. Najvi-
e ih je počinjeno u lipnju, srpnju, kolovozu i do 7. rujna 1941., kad su Talijani preuzeli svu
vojnu i civilnu vlast. Međutim i nakon toga, sve do oslobođenja Dubrovnika 18. listopada 1944.,
ustaki zulum nije jenjavao. Zločini su otpočeli nad Srbima i idovima, zatim nad komunistima,
Hrvatima antifaistima i rodoljubima, sve u skladu s rasnim i drugim nacifaističkim zakonima koje
je obznanila vlast NDH čim je uspostavljena u Zagrebu. Tako neto ne poznaje povijest Dubrovnika,
makar je nečeg sličnog bilo u dubrovačkom zaleđu, ali dosta ranije, u doba Turskog Carstva.
Radili su ustae prema uzoru na faiste u Italiji i naciste u Njemačkoj. Ubijalo se, masakriralo, bacalo
ive ljude u jame i ponore, rijeke i more, pojedinačno i u skupinama. Rijetko je kome za ta
djela suđeno, a nije bilo ni govora o sudskoj tubi, obrani, a jo manje o albi ili prigovoru. Negdje
su djelovali pokretni prijeki sudovi osnovani l7. travnja 1941. koji su odmah izricali smrtne kazne.
Najvie se ubijalo na licu mjesta ili prema trenutačnom raspoloenju ubojice. Neke rtve ubijane
su nakon uhićenja i kraćeg zadravanja u zatvoru, a neki uhićenici otpremani su u koncentracijske
logore. Sve je to bilo regulirano zakonom od 25. studenoga 1941., a odnosilo se na sve nepoćudne
osobe. Iz logora se rijetko tko vraćao. Počinitelji zločina nisu imali nimalo ljudskosti, ni trunka morala.
Da je to bilo upravo tako, vidjet ćemo na primjerima zločina koje su Počinile ustae i vlast NDH
u Dubrovniku i na dubrovačkome području, a to je samo mali odraz stanja u čitavoj tadanjoj NDH.
Čim su i formalno doli na vlast u travnju 1941., ustae su odmah, uz blagoslov vlasti NDH, a po
uputama ustakog pukovnika Jure Francetića, koji je radi toga bio iz Zagreba doao u Dubrovnik u
travnju 1941., počeli s pljačkom i otimačinom te s hapenjima i ubijanjem Dubrovčana. Upadali su u
srpske i idovske stanove, trgovinske radnje i druga dobra; na očigled vlasnika ili nakon njegova uhićenja,
odnosili sve vrijedno na to su nailazili. Najvie su otimali za sebe osobno, a govorili su da sve
to rade za vlast NDH. Tako su naprimjer ustae Stjepo Petričević i Niko Trojanović sredinom travnja
1941. u Trstenomu upali u kuću Vida Miljasa i opljačkali sve dragocjenosti. Ustaki stoernik Ivo
Rojnica 7. svibnja iste godine uhitio je Manojla Vlatkovića, sluitelja kotarskog suda u Dubrovniku,
koji je poslije ubijen. Zatim slijede uhićenja u Oracu, Trstenomu, Zatonu i po drugim mjestima. Tad
je uhićeno osam građana uglavnom srpske, ali i drugih narodnosti, a rijetko koji je ostao na ivotu.
Kad su 25. svibnja 1941. ustae preuzeli vlast od Talijana, odmah su počeli krvavi pir kakav
se u Dubrovniku ne pamti. Kolo su vodili ustaki stoernik Ivo Rojnica, logornik Mladen Ka-
telan, ef redarstva Ivković, a izvritelji su bili Ante Matić, Mirko ivković, Dario Bracanović,
ustaki poručnik Ante Duević i drugi. Zločin je legaliziran uredbom broj 7 od 3. lipnja
1941. koju je objelodanio Ivo Rojnica, ali i drugim aktima. idovi nisu smjeli posjećivati javne
lokale, kavane, kupalita, oduzete su im radnje, imovina, osobni automobili, radioaparati, čamci
i sve ostalo vrijedno to su imali. Na vratima kavana je pisalo idovina i psima ulaz zabranjen!
71 Isto se odnosilo i na Srbe. Ako bi naprimjer idov ili Srbin ostao vani nakon 20 sati,
mogli su biti odmah ubijeni. Dubrovački Krugoval, kao i mnogobrojni zvučnici postavljeni po
ulicama, prenosili su antisemitske i antisrpske propagandne poruke.
71
Elaborat Dravne komisije o ratnim zločinima za Okrug Dubrovnik (Dalje: DKZURZ). Jedan se primjerak nalazi u HDA, a drugi,
kojeg sam koristio, u Arhivu Jugoslavije (Dalje: AJ), Beograd, fas. 29, A. jed 51, str. 29 116; AJ br. 454, 1110 i br. 29, 300 -320.
Početkom lipnja 1941. uhićena je prva grupa uglednih Dubrovčana: liječnik dr. Milivoj
Venzilović, trgovac Miho Ercegović, odvjetnik i komunist Mato Jakić, pomorski kapetan Ivo
Hadija, pravoslavni pop Boko Mitrović i pomorski kapetan Mirko Mandl. Poslije mučenja u
Dubrovniku otjerani su u kazamate Sarajeva.
7.1. NA KRI RAZAPETI
Ustae su u Dubrovniku 4. i 5. lipnja 1941. uhitili bankarskog slubenika Nikolu Maanovića,
općinskog blagajnika Branka Hope-a, trgovca Branka Radonića i novinara Jau Miloslavića.
Odvedeni su u Sarajevo. Tu su izdvojili Nikolu Maanovića, Branka Hope-a i Jau Miloslavića,
odveli ih prema rijeci Lavi i razapeli na kri, masakrirali i bacili u rijeku. To tvrde talijanski
časnici koji su zločin vidjeli, fotograrali ga i slike donijeli u Dubrovnik. Slike je u Dubrovniku
vidio i apotekar Stijepo Barbijeri. Govorilo se da te slike ima i načelnik Dubrovnika dr. Josip
Baljkas. Za ovaj zločin su okrivljeni Ivo Rojnica, Mladen Katelan, Ante Duević, Mirko
ivković, paleta, Podgorski, Herman Katić, Petar Stavinić i Ante Matić, redom glavni
ustaki dunosnici u Dubrovniku. Svim uhićenim oduzeta je imovina, a trgovcu Branku Radoniću
ustaa Ante Kirchmayer oduzeo je radnju. 72 (Vidi prilog br. 2.)
Nikola Maanović, istaknuti partijski i sindikalni rukovodilac Dubrovnika.
Ustae su ga strijeljale na rijeci Lavi 26.VI.1941.
Nastavljaju se novi zločini. Tako su 6. lipnja iste godine ustae uhitile Petra Gluevca i uputili
ga u ustaki logor Jadovno kod Gospića, gdje je ubijen. Nova je skupina Dubrovčana u kojoj su
bili dr. Stjepo Kneević, dr Ivo Grcić, Josip Soldat i Pero Stijepić uhićena 12. lipnja 1941. godine.
Soldat je bio ponovno uhićen 9. srpnja 1941. i 22. ujka 1944. godine. Njegova supruga Marija
izjavila je: Za progone moga mua najvie je kriv Pero Stadt i njegova supruga, koji su bili nai
osobni neprijatelji. Pero Stadt je bio ef njemačke manjine u Dubrovniku i mogao nam je napakostiti.
Proglaen je za ratnog zločinca. 73 Ustae su 17. lipnja iste godine uhitile dubrovačkog
72
Isto, AJ DKZURZ br. 454-1118/1 119
73
Isto, AJ, dok. br. 454-1079 i 29-321
71
Ivo Bučić, napredni omladinac, rođen 1921. u Blatu na Korčuli, 24. lipnja 1941. je na Stradunu za vrijeme
davanja radiovijesti i dizanja talijanske zastave uzviknuo: ivjela Sovjetska Rusija! Ustaki pokretni prijeki
sud u Zagrebu osudio ga je na smrt 5. VII. 1941. Strijeljan je istog dana u 16,30 sati u Lapadu.
odvjetnika dr. Antu Buconića, trgovca Jova Banđura, fotografa (idova) Josipa Bernera, trgovca
Josipa Fucha, domaćicu Fridu Mandel Albahari, trgovca Leona Kleina, enu mu Adu i sina im
Đura te ih odveli u logore. Za mnoge je to bio put bez povratka. Josip Berner je ubijen u logoru
Jasenovac, Leo Klein je ubijen u logoru Stara Gradika, Frida Albahari ubijena je u logoru Đakovo,
Ada Klein je umrla u logoru Đakovo, dok je njezin sin Đuro odveden u Osijek u koncentracijski
logor za djecu, gdje mu se zameo svaki trag, kao i stotinama druge djece u tomu logoru. 74
Uhićenja se nastavljaju 21. i 22. lipnja 1941, u prvom redu komunista, a povodom napada Njemačke
na Sovjetski Savez, u čemu su kao legionari sudjelovale i neke postrojbe NDH, odakle su
se rijetki vratili. Nova su uhićenja uslijedila nekoliko dana kasnije, 23. i 25. lipnja. U Gruu, kod
remize uhićen je Venceslav Fier kojega su ustae odvele u zatvor Ispod Sv. Marije, gdje je zatekao
jo devet uhićenika. Među njima je bio i Ante Anić, bivi katolički svećenik iz Blata na Korčuli,
a i ostali su bili većinom Hrvati. Najvie ih je transportirano u zloglasni logor Jadovno kod
Gospića, neki u Jasenovac, Staru Gradiku i Danicu kod Koprivnice. Tko je tamo dospio, u Dubrovnik
se nikad nije vratio. Spominjem komunistu Josipa Miloslavića koji je nestao u logoru
Stara Gradika, dok su Đorđo i Niko Derikuko, Aleksa Kurtović, Đuro Ćorović i Kosta Stojanac
ubijeni u logoru Jadovno. Tad su ustae uhitili i trgovca Iva Agazzija, pomorskoga kapetana Dra-
u Bolića i jo pet uglednih Dubrovčana. Pogubljeni su piro Kurbelavili sa sinovima Nikolom i
Vjekom te Đorđe Miliić. Uhićenja su nastavljena u Oracu, Grbavcu, Makoima, Konavlima i
Cavtatu. Nije moguće točno utrvrditi broj uhićenih, ali svakako prelazi stotinjak, najčeće uglednih
Dubrovčana. Vie od 70% ih je ubijeno. Uz to je uvijek slijedila pljačka imovine i otuđivanje stanova
ubijenih opći grabe u kojem su se nadmetali ustaki glavari i agenti. Kad su uhitili Blagoja
Čoroliju, gostioničara iz Dubrovnika, ustae su mu opljačkali vino, rakiju, likere te u gostionici
organizirali pijanku, a sve je predvodio ustaki stoernik Ivo Rojnica. 75 (Vidi prilog br. 2.)
74
Vidi prijavu grupe Dubrovčana, AJ, dok. br. 454-1076 i 454-1091
75
Mato Jakić, n. d., str. 71; Dubrovnik u NOB-i..., Split, 1985., str. 76/77 i 200
72
Kad su putem zvučnika objavljivane vijesti s fronta, poslijepodne 24. lipnja iste godine, na
Lui, pored Orlandova stupa, dok se uz prisustvo vojnika i časnika pompozno sputala talijanska
faistička zastava, radnik iz Blata na Korčuli, omladinac Ivo Bučić, je pred masom naroda povikao:
Sve laete! Dolje faizam! ivjela sloboda! ivio Sovjetski Savez! Ustae i Talijani odmah
su ga uhitili. Ustaki prijeki sud u Zagrebu ga je 5. srpnja 1941. osudio na pogubljenje, to je
izvreno istog dana u 15:30 sati u Lapadu. 76
Ovaj primjer najbolja je potvrda ustakog sustava i bića NDH. U slučaju Iva Bučića bila je
riječ o verbalnom deliktu, o javno izraenu miljenju mlada čovjeka koji se nije slagao s vladajućim
poretkom. Treba uočiti kako mu je suđeno u Zagrebu, a da se nalazio u Dubrovniku, i to
bez tube, bez obrane, a kamoli prava na prigovor. Točno je da su bili ratni uvjeti, ali izgovorene
parole nisu naruile stanje na frontu. Tako se ostvarivala narodna izreka: Kadija te tui, kadija
ti sudi! Obnovljeno je stanje koje su u zaleđu Dubrovnika prakticirali Turci u razdoblju od
15. do l7. stoljeća.
7.2. KRVNITVO NA LISAČKIM RUDINAMA I
OSTALI USTAKI ZLOČINI TIJEKOM 1941. GODINE
Dubrovačke ustae su 1. srpnja 1941. godine na Lisačkim rudinama u zaleđu Stona na uasan
način izmasakrirali devet Dubrovčana (gostioničara Marka Iličkovića, vozača Milana Vučića,
trgovačkog pomoćnika Jova Medana, gostioničara Murata Hajdarhodića, pomoskoga kapetana
Boa Batinića, vozača Rista Kosovića, strojovođu Jova Pravicu, mesara Ivana Lečića i postolara
Joza Marića), dvojicu Metkovčama (pravoslavnog popa Vasilija Kovačinu i trgovca Boka Popovca,
a učitelj Mirko Popovac pobjegao je dok su ih provodili u Ston, da bi 6. srpnja ponovno bio uhićen,
izubijan i iv bačen u provaliju kod Brsečina) i jednog Trebinjca (andarskog podnarednika Ranka
Mladenovića), većinom pripadnike srpske narodnosti. Uhićeni su 22. lipnja i strpani u improvizirani
zatvor u bivem samostanu Sv. Marije. U Ston ih je provodio ustaki poručnik Ante Duević.
Potresno je bilo kazivanje Danice Jovanović, kćeri ubijenog Marka Iličkovića, to ga je 27.
travnja 1945. predočila Gradskoj komisiji za utvrđivanje ratnih zločina u Dubrovniku. (Vidi
prilog br. 3.) Bila je učiteljica u Crnoj Gori, a kad se u srpnju 1941. vratila u Dubrov nik, nije
76
Isto
Ustake rtve na Lisačkim rudinama 1941. (Snimak nakon ekshumacije)
73
nala oca, ali je čula za njegovu uasnu smrt. Otila je u Ston i od upnika don Marka Tomaića,
rodom s Korčule, svećenika u Dolima, saznala to se dogodilo s njezinim ocem i grupom zatvorenika.
upnik joj je priopćio kako su ih pijane ustae proveli Stonom, zatim ih odveli i sve na
najstraniji način poubijali na Rudinama. Don Marko ju je zatim odveo do mjesta zločina, gdje
su se oboje uasavali nad prizorima koje su vidjeli, kazuje Danica. Nakon toga se vratila u Dubrovnik
i sve ispričala generalu Amicu, zapovjedniku divizije Marche. On joj je za zatitu osigurao
karabinjere; uzeli su mrtvačke lijesove i vozilom otili na Rudine. Danica kazuje da je
slika pobijenih bila stravična svi su bili izmasakrirani, čavle su im zabijali u glavu, nije se
moglo nikoga prepoznati niti izvriti identikaciju ubijenih, to je pokuavala uraditi ekipa talijanskih
liječnika. Kad su rtve htjeli dovesti u Dubrovnik i ondje ih sahraniti, to je, i pored
intervencije spomenutoga talijanskoga generala, zabranio veliki upan dr. Ante Buć. Bojao se
revolta naroda jer su mnogi ljudi u Gradu čuli o krvavom zločinu na Rudinama. Mrtvačke sanduke
s leevima zatim su dovezli do Zavale i smjestili ih u jednu jamu na tamonjem groblju.
Danica Jovanović kazuje da su je kasnije ustae progonile, majku su joj utamničili, a ona se
skrivala u jednom grobu na katoličkom groblju u Dubrovniku. Dravna je komisija utvrdila, uz
ostalo, da je zločin počinjen po nalogu Velikog upana dr. Ante Buća (osuđen je 25. oujka
1945. godine u Zagrebu i pogubljen), a neposredni izvritelji bili su ustaki poručnik Ante Du-
ević (pobjegao u inozemstvo, za njim je bila raspisana tjeralica) i njegov pomoćnik, ustaa Ante
Glavan (osuđen je i pogubljen u Dubrovniku 1947. godine) s jo 5 6 ustaa iz Dubrovnika. 77
Ustaki zločin nad civilnim rtvama na Lisačkim rudinama brzo se nadaleko pročuo. Narod
je bio prestravljen, ali i ogorčeno je reagirao, s prezirom i protestom. O zločinu na Rudinama se
i među talijanskim okupatorskim vojnicama govorilo s krajnje negativnom konotacijom. Ipak,
bez obzira na proteste Dubrovčana, Pelječana, Primoraca; bez obzira na prosvjede talijanskoga
okupatorskog generala Amica, ustaki zločini ne jenjavaju. Već 7. srpnja 1941., po nalogu iz
Zagreba, dubrovačke ustae od vlasnika su otele lijalu Srpske banke i uhitili sve namjetenike,
s upraviteljom na čelu. Neke su pustili, a nekoliko dana kasnije (4. kolovoza) odveli su i ubili
Stjepana Murattija, dr. Nikolu Raetu, Anku Njirić i Bosu teger. Za ovaj zločin bili su okrivljeni
dr. Baldo Poković, koji je postao novi ravnatelj spomernute banke (suđeno mu je i pogubljen
je u Dubrovniku 25. listopada 1944. godine.) i Karlo Stulli, kasnije također ravnatelj iste
banke. (Dokumenti kazuju da na toj dunosti nije bio lo, pa mu nije suđeno. 78 )
Vrhunac ustakog terora u Dubrovniku zabiljean je krajem srpnja i početkom kolovoza 1941.
godine. Ustae su bili rijeili odreda poklati sve Srbe, idove i ostale koji su im bili nepoćudni
(muko, ensko, staro, mlado, bez razlike). Hapsili su sve odreda. 79 U Makoama su 27. srpnja
uhitili Milku Miloslavić i transportirali ju u logore u Gospiću i Koprivnici; 28. srpnja u Prijevoru
je uhićen Aleksandar Protić koji je ubijen u logoru u Jablanici; 31. srpnja u Dubrovniku su
uhitili trgovca Jova Tasovića, enu mu Milku i sinove Bogdana i Duka i odveli ih u logore u
Jablanici i Gospiću (vratila se samo Milka, ostali su ubijeni); 31. srpnja u Dubrovniku je uhićen
gradski blagajnik Ante Korčulanin, supruga mu Katica i kćer Ateja (odvedeni su u logor Stara
Gradika, gdje je Ante od batina i zlostavljanja umro 18. listopada 1943. godine); krajem srpnja
na Jakljanu su opljačkali ing. agronomije Vasa Srdića i oduzeli mu isprave, a kad je 5. kolovoza
doao u Grad po oduzete isprave, uhapsili su ga GESTAPO i ustae i otjerali u logor Banjicu kod
Beograda, gdje je ubijen; 4. kolovoza u Dubrovniku je uhićen Savo Ljubibratić i jo 20 Hrvata i
77
Svjedočenje Danice Jovanović rođene Iličković. Nalazi se u Elaboratu DKZURZ, inv. br. 190 002, str. 156, 157 i 606,
zatim isti izvor dok. br. 29-304, str. 325; Mato Jakić, n. d. str. 72; Dubronik u NOB-i..., str. 1080
78
Dokumenti DKZURZ, sig. 110, dos. 3737, str. 828 832
79
Mato Jakić, n. d., str.75
74
Srba, a istog dana hapen je i trgovački pomoćnik Blagoja Vukičević, odveli su ga u Gospić gdje
je ubijen; 5. kolovoza u Dubrovnku je uhićena obitelj Ivanković (otac Todor, ena mu Milka,
sinovi Milan, Gojko i Petar i kći Bosiljka) i Zagorka Toović (svi su idućih dana ubijeni u Gospiću);
4. i 5. kolovoza uhićen je trgovac Todor Sparavalo, ena mu Milka i sin Milenko (vidi
prilog br. 4.), zatim Mile Munislić, Blagoje Čorlija i sestra mu Obrenija (vidi prilog br. 2.), svi
su odvedeni u Gospić i ondje pogubljeni; 8. kolovoza u Cavtatu su ustae uhitili 13 osoba, zatvorili
ih u garau Banac u Dubrovniku, potom ih otpremili u logor u Jablanici; 8. kolovoza
uhićen je Jovo Arbutina, ena mu Darinka, sin Milorad i kći Milica (odvedeni su u logor u Gospiću);
8. kolovoza uhićeni su zidar Martin Klarić, profesor Ante Dulčić, Vinko Hančević i Nikola
Čokljat i deportirani u logor u Jablanici. 80
I tako u nedogled, sve po istom receptu: pija, uhićenje, zatvor, deportacija u koncentracijski
logor, sigurna smrt. Nije bilo ni suda ni pravde potpuno jednako za Srbe, idove, Hrvate, obične
građane, profesore, doktore, liječnike, odvjetnike, trgovce, mornare, pomorske kapetane
Sve nepodobne, zbog rasne ili vjerske mrnje, loih susjedskih odnosa, pakosti, mrnje, sujete
i tko zna kakvim su se sve tobonjim kriterijima sluili, i kojih su se načela pridravali. Za sve
su toboe imali zakonsko pokrića, zapovjedi i sugestije iz Zagreba, ali i iz Dubrovnika (od velikog
upana, redarstvenika, raznih stoernika, logornika ili logornica i kojekakvih drugih).
Imovina rtava je pljačkana, obiteljske knjinice paljene ili otimane, oduzimano zlato i ostali
dragocjeni predmeti. Od toga su iza rata, uz ostalo, ivjeli ustaki emigranti u Argentini, panjolskoj,
Kanadi, Australiji, dakle od na desetke kilograma opljačkana idovskog i srpskog (ali
i hrvatskog) zlata. Stanovi i kuće ubijenih naseljavani su podobnim ustaama i dunosnicima
vlasti NDH.
Čak je okupatoru (Talijanima) u Dubrovniku bilo teko sve to sluati i gledati, pa su neke
rtve uzeli u zatitu, a od Rima su zahtijevali da se ustaama oduzme svaka vlast, vojna i civilna.
Talijani su se pravdali govoreći sve to čine vai Hrvati, zaboravljajući da su ih upravo oni
doveli, i da su ih kolovali u svojim faističkim kampovima. Tamo se nije moglo čuti nita dobra,
nita dobra vidjeti, samo masakr talijanske vojske u Etiopiji, neljudsku upotrebu bojnih
otrova i masovno ubijanje Etiopljana, zatim zločine u Albaniji, Grčkoj... i svuda gdje je zagazila
njihova faistička čizma, kao i zločine nad dijelom vlastitog naroda, već od dolaska faista na
vlast 1922. godine.
Ustaku strahovladu Talijani su prividno prekinuli 7. rujna 1941., kad je zapovjednik 2. talijanske
armije general Ambrosio Proglasom pučanstvu objelodanio da toga dana preuzima vojničke
i civilne ovlasti u tzv. obalnim zonama, pa i na području ustake Velike upe Dubrava.
Ostao je samo ustaki povjerenik za vezu između Talijana i vlasti NDH. Vojska NDH tako je
stavljena pod talijansko zapovjednitvo. Talijani su uveli coprifuoco (policijski sat) od 22 do 5
sati ujutro. Otad su ustae uhićenike morali predavati Talijanima, a oni su ih slali na posebne
faističke sudove u ibenik, Zadar i Split ili u logore na Mamuli i Prevlaci.
Stanje se, na prvi pogled, kao malo smirilo. To je trajalo dokraja 1941. i početka 1942., ali
ne zadugo. Iz Dubrovnika je u Zagreb otiao Ivo Rojnica i mnogi njegovi pomoćnici. Neki među
njima bili su od vlasti NDH nagrađeni novim dunostima, prvenstveno u diplomatskoj slubi.
U Dubrovniku su ostali neki od onih koji su od 25. svibnja do 7. rujna 1941. okrvavili zemlju
dubrovačku, kao nitko dotad u povijesti Grada.
80
Elaborat DKZURZ, dok. br. 29-302, str. 325 329. Posebni dokumenti uz Elaborat (sasluanja i prijave), dok. br. 454,
str. 1086 1110
75
7.3. USTAKI ZLOČINI TIJEKOM
1942., 1943. i 1944. GODINE
Nije moguće opisati sve ustake zločine, pa ćemo za ratno razdoblje nakon 1941. prikazati
samo najkarakterističnija događanja vezana uz to. Krvavo orgijanje ponovno je počelo krajem
oujka 1942., nakon to su mladi dubrovački antifaisti po Gradu ispisali parole u povodu
27. oujka 1941., kad je od naroda bilo osporeno pristupanje Kraljevine Jugoslavije Trojnom
(faističkom) paktu. Tad su ustae kroz nekoliko dana uhitili 19 dubrovačkih mladića i strpali
ih u policijski zatvor u dananjem Labirint-baru nasuprot crkve Sv. Dominika i Dominikanskog
samostana. Postupanje ustaa nad zatvorenicima bilo je krajnje zločinačko. Agent Vid Redo,
kako opisuju uhićenici zatvorenike je drao za ruke i noge, začepio im nos i onda u usta ulijevao
po dvije litre salamure. (Tijekom prvih uhićenja nakon oslobođenja Dubrovnika uhićen je i osuđen
na smrt i ubijen na Daksi 25. listopada 1944. godine.) Ustae su među zatvorenike ubacivali
pijune da sluaju i pijuniraju im. Takav je naprimjer bio neki Maksim Kneević, pokr-
teni idov. Među uhićenicima bio je i Ivo Vukuić koji je u zatvoru prebijen, pa je dospio u
bolnicu. Oko 3. svibnja 1942. ilegalci su ga oslobodili i otiao je u partizane, ali su ga kasnije
zarobili četnici i vratili ga Talijanima u Dubrovnik. Zatvorili su ga u zloglasni Kazbek u Lapadu,
potom u tvrđavu Lovrjenac i ondje ga ubili.
Ćelija u ustakom zatvoru u Dubrovniku sa sredstvima kojima se policija sluila
u istrazi za iznuđivanje priznanja.
Ostale uhićenike je Specijalni talijanski sud u ibeniku osudio na vremenske kazne, pa su
dospjeli u razne logore po Italiji (Parma, Pizza, Venecija). Za zločin nad ovim dubrovačkim uhićenicima,
po prijavi Gradskoj komisiji za utvrđivanje ratnih zločina, okrivljeni su ustae Ante
Tasovac, Mirko ivković, Vid Redo i Maksim Klapper, svi ogrezli u krvi već 1941. godine. 81
81
Elaborat DKZURZ, dok. br.736-364-382, 736-273
76
Val uhićenja se nastavio 7. travnja l942., kad su ustae u talijanski zatvor u tvrđavi Lovrjenac
strpali 14 Dubrovčana. Uhićeni su da ne bi remetili proslavu godinjice osnivanja NDH, 10.
travnja. Nastupilo je vrijeme kad zajednički hapse Talijani i ustae, naprimjer Iva Burića (29.
svibnja 1942.) i Petra Grubiića (14. lipnja 1942.). Zatvorili su ih u Kazbek, u ćeliju gdje je već
bilo 40 zatvorenika. Grubiića su zatim sprovodili u logor na Prevlaci, ali su ga na putu ubili. 82
Veća grupa ustaa iz Ljubukoga i Vrgorca prebačena je na Peljeac, gdje su zajedno s Talijanima
i domaćim izdajnicima činili nečuvene zločine u Janjini, Kuni i drugim mjestima na Peljecu
(o tome vie kasnije). Sredinom lipnja 1942., na osnovi tzv. Zagrebačkog sporazuma između
vlasti NDH i Talijana, regulirano je da u akcijama mogu zajednički sudjelovati ustae i četnici,
pa su tako udrueni činili zločine i oko Dubrovnika. 83
*
Kad je 8. rujna 1943. godine kapitulirala Italija, na dubrovačko područje stigao je novi okupator
njemačka vojska koja je po Dubrovniku otpočela s pljačkom idovskih dućana (Lea
Kleina, Emila Tolentina, Davida i Alberta Kabilja i drugih). Sve idovske nekretnine (zgrade,
polja, livade... kao i zgrada idovske općine s hramom) u zemljinim knjigama upisane su na
vlasti NDH. Ustaki povjerenik, neki Egremija, prisvojio je trgovinsku radnju idovke Laure
Landau. Flori ud. Tolentino ustae su opljačkali stan sa dragocjenim namjetajem. Ustae nastavljaju
uhićenja, samostalno ili zajedno s
GESTAPO-om. U prosincu 1943. Ustaka redarstvena
oblast u Dubrovniku uhitila je devet
Dubrovčana, među kojima i glumca Đuraevića,
i deportirali ih u koncentracijski logor
Stara Gradika, gdje je četvero njih ubijeno
(Mojmir Mudrađa, Nikica Franić, Maks Golub
i Risto Miročević), dok su ostali pobjegli prilikom
likvidacije logora. U logoru Stara Gradika
ubijen je i Stjepan Kovačević, uhićen u
Dubrovniku l4. prosinca 1943. godine. 84
Kad su se 21/22. prosinca 1943. njemačke
postrojbe iz 118. lovačke divizije, podrane
ustaama, iskrcale na Korčulu, u Račiću su
upali u kuću pomorskoga kapetana Ivana Dreča
Lelekovića. Prema izjavi njegove supruge
Katice ubili su ga pred kućnim vratima i bacili
u more, gdje je ostao tri dana dok ga more
nije odnijelo ne znam kuda 85 , jer Nijemci i usta-
e nisu dozvolili da ga se izvadi iz mora i pokopa
prema katoličkom običaju. U veljači 1944.
u Dubrovniku su uhićeni Ivo eparović i Duan
Todorovrić. Odvedeni su u logor Stara Gradika,
gdje je Duan ubijen, a Ivo deportiran na
prisilni rad u Njemačku.
Duan Todorović, sekretar Mjesnog komiteta
KPH Dubrovnik, ubijen u ustakom logoru
u Staroj Gradiki u kolovozu 1944.
82
Isto, dok. br. 736-277
83
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1040
84
Elaborat DKZURZ, dok. br. 29-307
85
Dokument, zapisnik br. 25/46. Općinske komisije Korčula. Nalazi se u Elaboratu DKZUZR dok. br. 463-995.
77
U Dubrovniku su 12. travnja 1944. uhićeni dr. Ivo Kolbe, pomorski kapetan Niko Baule i liječnik
dr. Niko Moretti. Ustaki su ih pijuni iz Dubrovnika teretili da su četnici (o čemu je već bilo
riječi). Supruga dr. Iva Kolbea u izjavi Gradskoj komisiji za utvrđivanje ratnih zločina u Dubrovniku
22. kolovoza 1945. navodi: Svakako da moj pokojni mu nije imao nikakve veze s četnicima.
(...) 86 Isto su tvrdila Kolbeova kći Mira i Ivanka Baule. Postoji jedan dokument upske redarstvene
oblasti Dubrovnika od 19. travnja 1944. u kojem ravnatelj ustaa Mato Roko javlja u Zagreb da su
dr. Ivana Kolbea uhapsili i poslali k njima u Zagreb, to je u vezi sa depeama ustakih pijuna iz
Dubrovnika koji su traili od Zagreba da ih se tamo dovede i likvidira. (Vidi prilog br. 12.)
Kako se počeo nazirati kraj Drugom svjetskom ratu i neizbjean poraz faističkog bloka, a
time i vladavine NDH, među njemačkim i ustakim vlastima u Dubrovniku zapaena je nervoza,
poduzimane su jo otrije represivne mjere, povećavana ubojstva. Tako je svim institucijama
civilne i vojne vlasti NDH 26. travnja 1944. iz Velike upe Dubrava upan dr. Ante Buć poslao
uputstvo u kojem su zahtijevane jo otrije mjere odmazde protiv osoba koje se suprotstavljaju
reimu. Uputstvo se oslanjalo na zapovijed glavnog njemačkog zapovjednika jugoistoka koji je
to zahtijevao u svrhu suzbijanja komunističke opasnosti. Mjere odmazde bile su rigorozne. Zahtijevano
je strijeljanje a njihove nastambe unititi 87 , pa tek onda oglasom javno objaviti njihovu
krivnju. Druga je uputa izdana 4. kolovoza 1944. od upne redarstvene oblasti Dubrovnik,
a vezivala se uz zapovijed ustakoga generala Vilka Begića od 22. lipnja 1944. kojom se reguliraju
obveze i pravo ustaa i drugih vlasti NDH da kao taoce mogu hapsiti bilo koga sve ih likvidirati
ukoliko uslijedi koja partizanska aktivnost ili antidravna djelatnost, bilo u mjestu događaja,
bilo u blizini mjesta otkuda su taoci. 88 Ove zapovijedi, uz one ranije, zapravo su
značile jo jedno pokriće za zločine koji su postali masovniji. To se vidjelo u slučaju Draga
Botice, sedamnaestogodinjeg mladića iz Račića na Korčuli, učenika Trgovačke akademije u
Dubrovniku kojega su ustae uhitili 25. svibnja 1944., samo zato to je odbio upisati se u ustaku
mlade. (Vidi prilog br. 9.) Odveli su ga u Zagreb, pa u logor u Sisku, odakle je, ipak, uspio
pobjeći i danas ivi u Parizu. Uhićenje su obavili ef policije u Dubrovniku Mato Roko i Grgo
Ilić, a sve po uputama ustakog stoernika prof. Mladena Katelana. 89 S Boticom je u Zagreb
sprovedeno jo pet dubrovačkih antifaista, među kojima i Vinko Spaventi koji je zatvoren u logor
Stara Gradika i ubijen u kolovozu 1944. godine.
U izvravanju zločina ustaama su se pridruili i neki domobrani iz 9. posadnog zdruga, zatim
neki orunici NDH i drugi. Uhićenja i ubijanja su uslijedila samo ako se u nekoga sumnjalo da
surađuje s partizanima ili ako je netko od njegovih u redovima NOVJ. Tako je 13. lipnja 1944. u
zatvor poslana potanska slubenica u Čilipima Jelka Rose. U Lovornu i Grudi uhićeno je 12. i 20.
lipnja osam seljaka, a prema zapovijedi ustakog zastavnika Nikole Dragičevića. U Rijeci dubrovačkoj
je 29. lipnja uhićeno sedmero osoba, a u Braini Jure Svetin. U selo Trnovicu u stonskom
zaleđu 23. srpnja 1943. upala je skupina ustaa iz Hercegovine, kojom prilikom su opljačkali i
zapalili vie seoskih kuća. U Dunavama je uhićeno 18 mjetana i skoro svi su internirani u logor
Stara Gradika. U Vodovađi je ustaka patrola 8. kolovoza ubila Petra Lazarevića zato to mu je
nećak bio u partizanima. Nakon toga 15. kolovoza ustae su u Pridvorju ubili Mata ukovića jer
su posumnjali da je surađivao s partizanima. U selo Pločice je 22. kolovoza dolo13 ustaa i bez
ikakva razloga i povoda ubili domobrana Petra Budmana. 90 Sutradan su u selu Popovići ustae
78
86
AVII, k. 301, reg. br. 5-14/1
87
Zapisnik, dok. br. 898/45 u Elaboratu DKZURZ br. 737-272 i AVII, k. 157, reg. br. 17/15-1
88
AVII, k.151a), reg. br. 31/14-1
89
Zapisnik sa sasluanja Ante i Marije Babić, Elaborat DKZURZA, sig. 110, dos. br. 2758, str. 828 832
90
Taj dokument objavila je domobranska provinijencija. (Vidi izvjeće zapovjednika 9. posadnog zdruga pukovnika Stjepana
Zuecha, odaslano u Zagreb 27. kolovoza 1944., AVII, k. 110, reg. br. 30/15-1.)
ubili seljaka Nika Petrova, a nedaleko Grude teko ranili Nika Monkovića koji je bio od ustaa pobjegao
partizanima kako je javilo zapovjednitvo 9. posadnog zdruga, a obavijest je potpisao
njegov zapovjednik pukovnik Stjepan Zuech 28. kolovoza 1944. godine. 91 U rujnu 1944. povećan
je broj zločina. Tako su 5. rujna ustae na predjelu između Mrcina (dananje Dubravke) i Dunava
ranili domobrana Gaja Primića iz Dunava zato to su mu sinovi u partizanima, a već su mu ena i
kći bili zatočeni u logoru Stara Gradika 92 , javio je novi zapovjednik 9. posadnog zdruga pukovnik
Milan Čudina. Istoga dana grupa ustaa pod zapovjednitvom rojnika Vinka Zovka upala je u konavosko
selo Gabrile i kod jame Velova napala četvoricu seljaka, od kojih je Andro Bokarica, iako
ranjen, pobjegao. Stoer 9. domobranskog posadnog zdruga izvrio je očevid, a utvrđeno je da su
svi :
ubijeni bili odjeveni u civilnu odjeću te da nisu bili naoruani. 93 Do ovolikih zločina u Konavlima
dolo je radi toga to je iz Dubrovnika ustaki stoernik prof. Mladen Katelan naredio domobranima
i ustaama da otro nastupaju u Konavlima da ih se prisili da stupe u domobrane ili u
ustaku miliciju. 94 Teak se zločin dogodio 10. rujna 1944. u selu Dunavama, kad je pijani ustaki
zastavnik Nikola Dragičević dao ubiti osam ljudi i zapaliti desetak kuća. O tome zločinu dosta kazuju
očuvani dokumenti Stoera 9. domobranskog posadnog zdruga i orunitva NDH u Dubrovniku.
Prema domobranskim dokumentima ustaki zastavnik Dragičević ondje je pao s motocikla,
ozlijedio se i potom uzbunio cijeli vod 13. ustake satnije iz 9. ustakog stajaćeg zdruga. Inscenirajući
da su ga ranili partizani, naredio je ustaama da napadnu i pobiju sve u tome selu. (Vidi priloge
br. 13 i 14). Zapovjednik 9. domobranskog zdruga pukovnik Čudina opisuje cijeli slučaj i navodi
da je ustaki zastavnik Nikola Dragićević bio pijan i da je zločin počinjen nad seljacima koji su se
zatekli u selu Dunavama, dok su ostali pobjegli čim su primijetili ustae kako idu prema selu. Ubijeni
su starci i bolesne osobe koje nisu mogle pobjeći. U drugom izvjeću 9. posadnog zdruga ponovno
se tvrdi da su ustae bile pri piću kao i sam zastavnik Dragičević, pa da je radi toga to je
bio pijan pao sa motorkotača te da se domobranske posade nisu mogle suprotstaviti naoruanim i
pijanim ustaam). Pukovnik Čudina također navodi da je radi učinjenog zla raspoloenje naroda
prema ustaama vrlo slabo.(...) Njegov zamjenik dopukovnik Ciole javio je 20. rujna da ne samo
to su ustae u kući cestara Nika Obradovića ubili četiri člana obitelji, nego su jo opljačkali: 11
zlatnih prstena, 1 zlatni sat s lancem, 1 zlatni sat bez lanca, 8 pari rećina, 2 para mindjua, dvije
zlatne kolajne i drugu robu. 95 Međutim ovaj ustaki zločin je zatakan od strane vlasti NDH. Pijanim
ustaama i njihovu zapovjedniku Dragičeviću nije se nita dogodilo, dapače nisu pozvani niti na
odgovornost. To je najbolja slika sustava NDH. Stoga nije čudno to je iz Konavala i drugih mjesta
oko Dubrovnika te iz samoga Grada mnogo domobrana pobjeglo u partizane ili su se skrili u kućama.
Bjeali su u partizane i domobranski časnici. Tako je 21/22. rujna 1944. iz Čilipa partizanima
prebjegao natporučnik Frano Metrović, zapovjednik 3. satnije 5. bojne iz 9-og posadnog zdruga,
o čemu je izvijestilo upno orunitvo u Dubrovniku s potpisom bojnika Zvonimira Sporčića. 96
Ustae i hrvatski legionari iz Vraje divizije su 20. rujna 1944. godine između umeta i arkovice
uhitili, ubili i potom kamenjem zatrpali Toma Kurilića te Nika i Mariju Kolendić iz Brgata
Donjeg, a 23. rujna ustae iz Dubrovnika na Dupcu su ubili staricu (72) Anu Simatović iz
Čibače koja je na magarcu gonila povrće na prodaju u Dubrovnik 97 , javio je 26. rujna već spominjani
bojnik Zvonimir Sporčić.
91
AVII, k.110, reg. br. 43/16-1
92
AVII, k.110, reg. br. 30/3-1
93
AVII, k. 111, reg. br. 30/3-1
94
Elaborat DKZURZ
95
Izvorni dokumenti nalaze se u AVII, k.110, reg. br. 46/18-1-2; k.110 reg. br. 7/18-1; k. 110, reg. br. 8/18-1 i k. 110, reg.
br. 9/19-3
96
AVII, k. 110, reg. br. 9/19-1
97
AVII, k.110, reg. br. 9719-2
79
Moda posljednji, ali svakako jedan od teih, zločina to su ga počinili ustae, GESTAPO i hrvatski
legionari iz Vraje divizije u Dubrovniku, dogodio se dan prije negoli su ga partizani oslobodili
l8. listopada 1944. godine. Zločinci su l6. listopada uhitili Josipa Spitzera (60), idovskog hotelijera
koji je imao lokal u Lapadu i koji je ranije bio preao na katoličku vjeru. (Vidi prilog br. 15.)
O tomu zločinu je 30. studenoga 1944. pokojnikova supruga Marica izjavila Gradskoj komisiji za
utvrđivanje ratnih zločina u Dubrovniku kako su ga ustae uhitili i predali GESTAPO-u, a kad su se
Nijemci i hrvatski legionari povlačili iz Dubrovnika ubili su ga na putu iz Komolca za umet. Bio
je izmrcvaren, glava mu je bila odsječena, na le je navaljeno kamenje.(...) Tvrdila je da se to dogodilo
zato to smo ja, pokojni mu, brat mu i nevjesta, vraćajući se 10. listopada iz Pridvorja u Konavlima,
iz zasjede dočekani od partizana i odmah puteni. Na Zvekovici smo sreli fratre iz dubrovačkog
samostana Male braće, koji su nas pitali kako smo proli, a moj im je mu kazao: dobro ako
nemate oruje, to su dobri ljudi. Moj je mu jo nekome to rekao pa je dolo do uiju ustaa i Nijemaca
i zato su ga uhitili 16. listopada po ustakom agentu Tasovcu, Jakai i drugima. (...) Isto je
potvrdio i grobar Baldo Belanović iz Dubrovnika koji je pokopao Spitzera. On navodi da su mu dva
seljaka u Rijeci dubrovačkoj rekli gdje se nalazi ubijeni, pa sam ga naao s june strane ceste Komolac
umet, na kru i na njega je bilo nabačeno oko 300 kg kamenja, bio je izmrcvaren.(...) To
su potvrdili i ostali svjedoci. 98 Sa Spitzerom je uhićen i akademski slikar Alois Kohout, Čeh iz Praga
nastanjen u Dubrovniku. Međutim njega su inretvencijom spasili prijatelji. 99 (Vidi prilog br. 15.)
Kada se 17. i 18. listopada 1944. nakon borbenih uspjeha NOVJ njemačka vojska povlačila,
legionari, ustae i drugi, a prema izvjeću 6. oruničke pukovnije u Mostaru od 30. listopada
1944. ruene su, po saveznicima (tj. Nijemcima i legionarima, prim. N. A.) ceste i mostovi, to
je kod naroda uzrokovalo paniku i veliko nezadovoljstvo. (...) Dozapovjednik pukovnije dr. Marijan
Puić jo navodi da su na zaposjednutom području partizani uveli svoju vlast i organizirali
narodne sudove, koji su dobili iskaze osoba s kojima treba obračunavati. (...) 100
Na kraju opisa ustakih zločina u gradu i kotaru Dubrovnik Okruna komisija za utvrđivanje
ratnih zločina u Dubrovniku obznanila je imena 31 osobe koje su od strane ustaa bile internirane
iz Grada i imena 14 osoba s područja kotara Dubrovnik. Najvie ih je bilo internirano u
logore Jasenovac (12) i Staru Gradiku (5), zatim u Jadovno kod Gospića (10), dok su ostali
otjerani u logore Danica kod Koprivnice, Kerestinec, Slavonski Brod, Đakovo, Sisak, Mostar,
Jablanicu, Sarajevo, Zemun i Banjicu.
Ustae su ubili ukupno 87 Dubrovčana, ranili njih 22, dok su zatvorili i internirali 104. osobe.
Osim njih na području kotara Dubrovnik ubili su jo 32 osobe, ranili 34, a zatvorile i internirali
56 osoba. Na Korčuli, gdje su boravili kratko vrijeme, ubili su 9 osoba, 1 ranili i 1 internirali.
(Ovdje nisu uračunati oni koji su pogubljeni od hrvatskih legionara iz 369. Vraje divizije. Prema
podacima Okrune komisije za utvrđivanje ratnog zločina, ustae i vlasti NDH na irem dubrovačkom
području ubili su 128, ranili 57, a internirali 161 osobu. 101
Za ove i druge zločine neki su poslije oslobođenja Dubrovnika uhićeni, neki pogubljeni, dok
u većinu njih nije dirano. Osim toga Dravna komisija za utvrđivanje ratnih zločina, a na osnovi
prikupljenih dokumenata s područja Dubrovnika, sudbenim je postupkom ratnim zločincima
proglasila 15 osoba. Bilu su to:
98
Izvorni dokumenti nalaze se u AVII, k. 110, reg. br. 46/18-1-2; k.110 reg. br. 7/18-1; k.110, reg. br. 8/18-1 i k. 110, reg.
br. 9/19-3
99
Isto, br. 736-321/322
100
AVII, k. l49, reg. br. 37/13-1. (Nijemci su se prilikom povlačenja bili pripremili za ruenje niza objekata u Dubrovniku koji
su od velike kulturne vrijednosti, ali radi djelovanja ilegalnih organa NOP-a, u suradnji sa nekim njemačkim i domobranskim
časnicima, u tome nisu uspjeli. Ruenja koja su obavile njemačke postrojbe na putu od Dubrovnika do Metkovića istovjetna su
s onima u Sućurju na Hvaru, Makarskoj, Splitu, ibeniku, a iznad svega u Rijeci, po Slavoniji i na ostalim područjima.)
101
Elaborat DKZURZ, br. 29-30-315, str. 346 348
80
Ivo Rojnica koji je prema tvrdnjama Dravne komisije za utvrđivanje ratnih zločina okupatora i
njihovih pomagača bio najkrvaviji ustaki zločinac kojeg poznaje povijest Dubrovnika. Podrijetlom
je iz Imotskog, inače prodavač u jednoj obućarskoj radnji u Dubrovniku, ustaki stoernik Velike
upe Dubrava koji je rukovodio svim ustakim organizacijama. Bio je glavni organizator i naredbodavac
masovnih zločina hapenja, ubojstava i odvođenja u logore smrti. (Na toj dunosti bio je od
uspostave NDH do rujna 1941, a zamijenio ga je Vlado Herceg.) Postao je poručnikom Ustake
vojnice. Pavelić ga je odlikovao Ordenom reda za zasluge II. stupnja. Dravna komisija za utvrđivanje
ratnih zločina okupatora i njihovih pomagača nije mogla pouzdano utvrditi točan broj osoba
koje je dao pogubiti, ali taj broj svakako je velik. Neke rtve spomenuli smo u prethodnom dijelu
teksta. U Arhivu Jugoslavije njegov dosje (F. br. 22 659) predebeo je od izjava svjedokâ, rodbine i
prijatelja osoba koje je dao pobiti, i niza drugih dokumenata. Uz ostalo tu je i svjedočenje Dubrovčanina
prof. Milovana Posedela iz svibnja 1945. o ubojstvima Dubrovčana. Jele mok iz Mokoice
dala je optunu izjavu protiv Rojnice o ubojstvu Josipa Miloslavića s kojim je 20 godina vanbračno
ivjela. (Vidi prilog br. 2.) U dosjeu se nalazi i spisak 58 rtava koje su prema nalogu Rojnice ubili
ustae. Proglaen je ratnim zločincem, ivi u Argentini. 102 Dolazio je u Zagreb za vladavine Franja
Tuđmana; nikada nije hapen. Bio je čak imenovan za veleposlanika RH u Argentini(!).
VIado Herceg, ustaki dopukovnik Pavelićeve vojnice, ustaki stoernik u Dubrovniku i
povjerenik Glavnog ustakog stana u Zagrebu, propali student veterine iz Travnika. Kako rekosmo,
zamijenio je Iva Rojnicu u rujnu 1941. godine. Kad je iz Zagreba doao u Dubrovnik,
ustae su okitile grad zastavama i cvijećem a uvečer je organiziran prijem, pisano je listu Hrvatski
narod broj 301/191. Odmah nakon dolaska posjetio je velikog upana dr. Antu Buća i
talijanskoga generala. Imenovao je pomorskoga kapetana elimira Milića ustakim pouzdanikom
za Peljeac i naloio mu da organizira ustaki pokret u općinama Janjina, Kuna i Orebić.
Nastavio je sa zločinima u Dubrovniku. U suradnji s talijanskim generalom Amattiem, zapovjednikom
divizije Messina, vie mjeseci vrio je zločine po Peljecu (paljenje sela, ubijanje
nevinih ljudi, ena i djece, bombardiranje naselja itd). I njegov dosje je podebeo od mnogih
izjava i drugih dokumenata na osnovi čega je i proglaen ratnim zločincem. 103
Mladen Katelan, profesor dubrovačke Gimnazije, četrdesetogodinjak. Bio je među glavnim
krvnicima u Dubrovniku; ustaki logornik koji je zamijenio Hercega. U rujnu 1944. imenovan je
ustakim stoernikom. Odmah je pristupio ustakom pokretu i bio je među onima koji su 17. travnja
1941. u Kneevu dvoru srdačno dočekali i pozdravili talijanske i njemačke okupatorske časnike
i stavili im se na raspolaganje. Hapsio je brojne Dubrovčane, naprimjer Jau Miloslavića, Branka
Hopea i Nikolu Maanovića koji su razapeti na kriu u dolini Lave. Sudjelovao je u hapenju
Josipa Miloslavića koji je umro u logoru u Austriji, zatim učenika Nautike, dvadesetjednogodinjeg
mladića Bogdana arića, Hrvata iz Orebića, koji je umro u logoru u Norvekoj. Optuen je i za
uhićenje i ubojstvo Aleksandra Kurtovića i ene mu Anke itd. Početkom 1944. omladinci Dubrovnika
(bacivi bombu) izvrili su na nj neuspio atentat. Proglaen je ratnim zločincem zbog sudjelovanja
u svirepim i krvavim zločinima nad idovima, Srbima i Hrvatima. 104
Ante Duević pok. Ante, star 38 godina, rodom iz Korčule, slastičar, ustaki emigrant iz Pavelićeve
grupe na Liparima u Italiji. U Zagrebu je bio razvodnik vojnice Ustakog stoera. Bio je glavni
egzekutor svirepa ubojstva nedunih civila na Lisačkim rudinama u zaleđu Stona 1. srpnja 1941.
102
Dubrovnik u NOB-i..., str. 241, 1029, 1030 i 1066. Elaborat DKZURZ u AJ, F. br. 22659, dos. br. 4405. Rojnica je u
Argentini izjavio da je na toj dunosti bio do rujna 1942. U rujnu 1941. pozvan je u Zagreb. Preao je na novu ustaku dunost
agent UNS-e, pa funkcionar u Ministarstvu vojske NDH (Vie o Rojnici u knjizi dr. Bernarda Stullija idovi u Dubrovniku.
Saetak je objavljen u Globusu, Zagreb, 26. oujka 1999., str. 84 87; i Rojnica I., Susreti i doivljaji, Zagreb, 1995. str. 202.)
103
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1135 1137, 1064, 1070; Elaborat u AJ, F. 21855
104
AJ, dos. F. br. 8940; Dubrovnik u NOB-i..., str. 1053
81
(Vidi prilog br. 3.) Također je dao uhititi Miu Galjufa pok. Vlaha iz Grbavca, Mata Kurajicu,
Miha Miloslavića i vie drugih iz Makoa. Spominje se i oko uhićenja i ubojstva Todora Sparavala,
ene mu Milke i sina im Miljenka, zatim Blagoja Čorlije i ene mu Obrenije. Hapsio je
i po Cavtatu i drugim mjestima. U Dubrovniku se isticao kao glavni koljač. ena mu je bila Talijanka,
nastanili su se na Wilsonovu putu, a imali su dvoje djece. Pobjegao je u inozemstvo.
Proglaen je ratnim zločincem. Zemaljska komisija Hrvatske je 12. travnja 1945. dostavila je
Beogradu tjeralicu jer je bio u bijegu. 105
Dario Bracanović iz Dubrovnika bio je u Pavelićevoj tjelesnoj gardi, sin je dr. Ruđera Bracanovića
koji je kao ustaa bio na dočeku i pozdravio talijanske i njemačke okupatorske časnike
u Dubrovniku 17. travnja 1941. i stavio im se na raspolaganje. Od ustanovljenja NDH dokraja
1942. sluio je u Gradskoj policiji u Dubrovniku u svojstvu zamjenika upravitelja
Redarstva i političkog referenta. Uhitio je novinara Jau Miloslavića i učinio brojne zločine. Bio
je glavni vinovnik uhićenja i ubojstva Aleksandra Kurtovića i supruge mu Ane. Proglaen je
ratnim zločincem. 106 (Vidi prilog br. 28.)
Dolores Bracanović, prof., kći i sestra već spomenutih Bracanovićâ, dr. Ruđera i Daria,
ustaica, od 14. listopada 1941. postavljena na čelo enske ustake mladei u Dubrovniku kao
stoerna upraviteljica. Krajem studenoga 1941. ona i prof. dr. Marko Scattalini objavljuju proglas
prepun antisemitizma, antisrpstva i faizma, s pozivanjem omladine Dubrovnika u ustake
redove. Sredinom svibnja 1942. pred dubrovačkom crkvom Sv. Vlaha, zajedno s ostalim ustakim
funkcionarima u Dubrovniku, organizirala je proslavu ustake mladei na kojoj se prikazala
najljućim protivnikom svih Dubrovčana koji ne misle kao ona. Proglaena je ratnim zločincem.
107
Ante Glavan, aktivni ustaa u Dubrovniku od 1941. godine. Bio je inkasant Osiguravajućeg
drutva. Mato Jakić iz rukovodstva antifaističkog pokreta u Dubrovniku navodi da se u Dubrovniku
ističu naročito zloglasne ustae, koljači: Glavan, Matićević, Duević. (...) Jo 26. lipnja
1941. sudjelovao je pri uhićenju devetero Dubrovčana. Uhitio je i esnaestgodinjeg mladića
Mila Muninića, koji je kasnije ubijen u logoru u Gospiću, kao i Taborku Toović, također
kasnije ubijenu u logoru; uhitio je i čitavu obitelj Toović koja je kasnije pobijena u logoru;
uhitio je i Jakova Hančevića iz Brusja s otoka Hvara. Pored Duevića bio je glavni ubojica Dubrovčana
na Lisačkim rudinana u zaleđu Stona 1. srpnja 194l. godine. Po dubrovačkim krčmama
hvalio se i ponosio tim uasnim zločinom. Svjedok Jozo Vekić je Gradskoj komisiji za utvrđivanje
ratnih zločina izjavio da je u jednoj kavani sluao Matičevića i Glavana kako su se,
pijani i posve poprskani krvlju, hvalili zločinom i pokazivali velike, jo okrvavljene, noeve
kojima su na Rudinama zaklali l3 osoba. Glavan nije uspio pobjeći iz Dubrovnika, pa je 1947.
doao u ruke narodnog suda. Kada je na raspravi ugledao svjedoka Joza Vekića, dobacio mu je:
Kad si ti doao, ja odavde nikada neću izići. 108 Proglaen je ratnim zločincem i osuđen na smrt.
Dr. Vlaho Buko bio je javni biljenik u Stonu i odmah 1941. postao ustaom. Prisustvovao
je 17. travnja 1941. dočeku u Kneevu dvoru, pozdravio talijanske i njemačke časnike, čestitao
im na izvojevanoj pobjedi i stavio im se na raspolaganje. Ubrzo je napustio Dubrovnik. Otiao
je u Zagreb i bio u diplomatskoj slubi NDH kao savjetnik njezina Veleposlanstva u Rimu. Proglaen
je ratnim zločincem. 109 (Vidi prilog br. 29.)
105
Korčula u radnčkom pokretu..., str. 210; Mato Jakić, n. d., str. 60; AJ, dos. F. br. 849
106
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1053 i 1076; AJ, dos. F. br. 3393; AVII, k. 225, reg. br. 3/12-1
107
AJ, dos. F., br. 166391; Dubrovnik u NOB-i..., str. 1072 1077
108
AJ, dos. F., br. 166 391; Mato Jakić, n. d., str. 60 i 73
109
AJ, dos. F., br. 8885; Mato Jakić, n. d., str. 60 i 73
82
Dr. Stijepo Perić, odvjetnik rođen u Stonu, bio je predani mačekovac i preko noći postao
istaknuti ustaki funkcionar. Pavelić ga je početkom travnja 1941. postavio za ustakog povjerenika
u Dubrovniku. Ured mu se nalazio u Kneevu dvoru. I on je bio među onima koji su izrazili
dobrodolicu talijanskim i njemačkim časnicima 17. travnja 1941. i stavio im se na raspolaganje.
Zagrebački list Hrvatski narod 25. travnja 1941. pisao je da je ustake ideje u
dubrovačkom kraju irio dr. Stjepo Perić, koji se, nakon povratka iz emigracije u zemlju, nalazio
uz bok Paveliću, neposredno ili preko Iva Rojnice i Luke Butigana stalno bio u vezi sa dr.
Milom Budakom, dr. Milovanom anićem i Slavkom Kvaternikom. (...) Dolaskom Talijana
napustio je Dubrovnik i preselio u Zagreb. Bio je imenovan za veleposlanika NDH u Rimu. Zajedno
s Pavelićem prisustvovao je svim razgovorima o predaji Dalmacije Italiji. Prije kapitulacije
Italije u rujnu 1943. sukobio se s talijanskim diplomatom Casertanom; bio je na strani
Lorkovića. Kad se vratio u Zagreb, postao je ministrom vanjskih poslova NDH. Podaci kazuju
i o njegovu sukobu s talijanskim ministrom Bastianijem koji mu je otvoreno rekao: Nećete dobiti
Dalmaciju; prije će između Italije i Hrvatske gruvati topovi nego to će Split postati Hrvatski.
Perić je razgovarao i s tzv. hrvatskim kraljem vojvodom od Spoleta. Vojvodu je zanimalo
njegovo miljenje o statusu hrvatske obale Jadrana, na to mu je ovaj odgovorio da potuje Rimski
ugovor od 18. svibnja 1941. godine. Vojvoda mu je tada priopćio: Kad jednom budem kralj
Hrvatske, zatrait ću čitavu obalu. Emigrirao je u Argentinu, odakle je jednom napao Pavelića
radi toga to je Dalmaciju predao Talijanima. Zbog njegove ukupne djelatnost proglaen je ratnim
zločincem iako za njim nije bila raspisana tjeralica. 110
Dravna komisija za utvrđivanje ratnog zločina okupatora i njihovih pomagača proglasila je
ratnim zločincima jo neke osobe koje su bile vezane za Dubrovnik i okolno područje. To su:
Vlaho Bogiić iz Mrcina (dananja Dubravka) u Konavlima, ustaa sa Lipara 111 , Franko Boglić,
potalijančeni Hrvat, karabinjer u Blatu na Korčuli 112 , Jure Brodarica, Hrvat, ustaki policajac
u sastavu talijanske divizije Perugia 113 , Ivo Bojanovski, profesor, Hrvat, logornik, komesar
Srpske patrijarije i tiskare u Sremskim Karlovcima. 114 Temeljem sudske presude 1946. konscirana
mu je imovina. (Vidi prilog br. 27.) Tu su također bili Drago Veramenta iz Dubrovnika
i dr. Josip Berković, liječnik iz Splita koji se spominje na Korčuli kao narodni zastupnik s liste
HSS-a. Pavelić ga je bio imenovao dopredsjednikom Hrvatskoga dravnog sabora, a kasnije je
bio veleposlanik NDH u Bratislavi. 115
To, sigurno, nisu sve ustae koje su pravile zločine u Dubrovniku i na njegovu okolnom području.
Dravna komisija za utvrđvanje ratnog zločina okupatora i njihovih pomagača i sudski
organi izdvojili su prije spomenutih 15 osoba i proglasili ih ratnim zločincima, sukladno Statutu
OUN-a za kanjavanje ratnih zločinaca iz Drugoga svjetskog rata. Obrađeni su izrazito teki ratni
zločinci. O drugima koji su pravili zločine, a bilo ih je mnogo u Dubrovniku i na njegvu području,
objelodanit ćemo sudske presude i na kraju spomenuti i one ustake zločine koji nisu ni tueni, pa
nisu mogli biti ni kanjeni. Uistinu je veliki broj onih koji su se bili svrstali na ustaku stranu, ali
koji na dui nisu imali toliko grijeha da bi bili proglaeni ratnim zločincima. (Treba se na kraju
podsjetiti da su ustae u Dubrovniku i na njegovu području arili i palili puna 42 mjeseca. Svakog
su mjeseca prosječno ubijali 3 4 građanina; odnosno ubili, ranili, zatvorili ili poslali u logore
smrti prosječno 12 15 građana. To je bio zločinački teror prepun krvi; teror za svaku osudu.)
110
AJ, dos. F., br. 8935; Dubrovnik u NOB-i..., str. 1027, 1043, 1053 i 1063
111
AJ, dos. F., br. 3148
112
AJ, dos. F., br. 3865
113
AJ, dos. F., br. 12563
114
AJ, dos. F., br. 25048
115
AJ, dos. F., br. 9139
83
84
8. RATNI ZLOČINI VOJSKE
KRALJEVINE ITALIJE
Vojska Mussolinijeve faističke Italije, kako je prethodno navedeno, ula je u Dubrovnik
17. travnja 1941. godine. Svečano ih je dočekao i pozdravio u Kneevu dvoru gradonačelnik
Dubrovnika dr. Josip Baljkas s grupom viđenijih Dubrovčana. Skoro svi su se odmah stavili
u slubu talijanskog okupatora i vjerno mu sluili sve dok su drali Dubrovnik, tj. dok nisu
kapitulirali 13. rujna 1943. i predali Grad novom okupatoru nacističkoj vojsci Wehrmachta. Dio
dubrovačkog okruja (istočni dio Konavala, otoke Korčulu i Mljet) Talijani su dobili na poklon
od Pavelića 18. svibnja 1941. i pripojili ga Italiji, dok su grad Dubrovnik, zapadni dio Konavala,
Dubrovačko primorje i Peljaac okupirali i zaposjeli velikom vojskom, karabinjerima, crnokouljaima
koji su za vrenje zločina posebno dovedeni iz Italije. Bilo je tu topnitva, ratnih
brodova i svakojake opreme, a vojska je uzalud troila dane, jer neke druge velike (neprijateljske)
vojske nije bilo ni nadaleko. Jeli su ribu, koju su ubijali bombama, krali su kokoi i mačke
koje su im bile poslastica. Sjekli su ume, krali po kućama i ukradeno nosili u Italiju. Uz blagoslov
domaćih izroda Talijani su 979 dana haračili po dubrovačkom području, iza sebe ostavivi
jedino zločine, pale i prolivenu krv nedunih Dubrovčana. Ista nedjela i zločine vrili su i drugdje
po Dalmaciji svugdje gdje su stizali. Nita dobroga u Dubrovniku i na njegovu irem području
prekomorski susjedi nisu ostavili za tih okupatorskih 979 dana. Ostao je, kako rekosmo,
samo zločin kao credo vladavine talijanskog faističkog okupatora. Zločini svih vrsta, pa čak i
gori od onih to su ih ranije vrili u Etiopiji, sjevernoj Africi, Albaniji i Grčkoj.
Dravna komisija za Okrug Dubrovnik istragom je od 1944. do 1947. utvrdila da su talijanske
okupacijske trupe, crnokouljai, karabinjeri, rizničari, mornari i tajne obavjetajne slube u Okrugu
Dubrovnik ubili 183 građanina, ranili njih 180, dok su uhitili, internirali i poslali u logore smrti
870 osoba. Za vrijeme boravka na dubrovačkome području Talijani su u prosjeku skoro svakog
petog dana ubijali po jednog građanina, odnosno svakog su dana ubili, ranili ili internirali prosječno
vie od jednoga. Najvie civila ubili su na Korčuli (113), odnosno svakog osmog dana po jednog,
a prosječno svakoga drugog dana ubili su, ranili ili internirali po jednog Korčulanina. Bio je
to zločin, jedan gori od drugoga, i to samo nad Hrvatima. Rijetko su ubijali kojeg Srbina ili idova,
tj. među njima samo one koji su bili izraziti antifaisti, komunisti, rodoljubi. Takvu bilancu
zločina ne pamti ni povijest Albanije i Grčke, gdje su talijanski faisti također pravili zvjerstva. U
svojoj povijesti Dubrovnik i okolno dubrovačko područje nikad nisu imali krvoločnijeg okupatora
negoli su bili Talijani, a nakon njih i Nijemci, tijekom Drugoga svjetskog rata.
Teko je, skoro i nemoguće, opisati sve zločine talijanskog okupatora nad civilima, a i materijalne
su tete bile goleme. Spalili su ili na druge načine poruili i otetili preko 1 500 kuća. A
gdje su jo počinjene materijalne tete na vinogradima, maslinicima, voćnjacima, umama, motornim
vozilima, brodovima itd. Dravna komisija za utvrđivanje ratnog zločina okupatora i
njihovih pomagača procijenila je da su talijanski faisti dubrovačkom području nanijeli tetu u
vrijednosti od preko 180 milijuna dolara. Najveću su materijalnu tetu nanijeli Dubrovniku;
mnogo veću negoli Nijemci i ustae.
Talijanski zločini nad civilnim stanovnitvom Dubrovnika i njegova područja izvan su svakog
razuma. Nemoguće je pojmiti da neto tako zločinačko moe učiniti vojska susjedne drave;
vojska naroda koji je u svojoj povijesti odnjegovao jednog Dantea i druge velikane, humaniste
i znanstvenike svjetskoga glasa. Da je to, ipak, bilo moguće, obistinilo se i na primjeru
Dubrovnika, cijele Dalmacije i Istre, zapravo svugdje kuda su dospjeli talijanski faistički vojnici.
To je najbolji primjer to moe od gotovo svakog vojnika i časnika napraviti jedan naopaki
i zločinački sustav kakav je bio faizam. Zapravo, kakav je drutveni sustav drave takva je
i njezina vojska, njeno sveukupno ponaanje i djelovanje. Zločinački faistički sustav morao je
proizvesti zločine i zločince.Vojska faističke Italije bila je klasičan primjer toga, bar u osnovnoj
masi generala, časnika i običnih vojnika. To naprimjer najuvjerljivije ilustriraju dva zločina koje
su talijanski okupatori počinili na Peljecu i Korčuli.
Na Peljecu je krajem 1942. i početkom 1943. boravio talijanski 102. bataljun crnih koulja
pod zapovjednitvom pukovnika Armada Rocchia. Oni su, zajedno s odredom ustaa iz Ljubukog
i Vrgorca, te orunicima i domobranima, po Peljecu vrili raciju. U Janjini, Kuni, Trpnju i
Orebiću uhitili su 30 civila i pobili ih. Samo u Janjini, Pod ipkom, u studenomu i prosincu 1942.
ubili su nekoliko osoba, i to: Iva imića Vlahova iz Tomislavca, Iva Jaspricu pok. Petra iz Janjine,
Filu Katić ud. Ivana iz Stinive, Nika Buru Nikova iz Potomja, Nika Kalafatovića pok.
Ante, sedamdesetjednogodinjeg starca iz Janjine. Jo gori bio je primjer pogubljenja 17-godinjeg
učenika iz Sresera Miće Marinovića Antina i njegove majke. On je pred zločincima pobjegao
iz kuće Brajkovića u Pijavičinu, ali je uhićen i zvjerski ubijen. Mrtvoga su na mazgi dopremili
u Janjinu, Pod ipak, i tu ostavili da ga narod gleda kao prijetnju i zoran primjer kako se
obračunava s antifaistima. Kasnije su uhitili Mićinu majku Milu Marinović (37), domaćicu iz
Sresera, doveli ju u Janjinu do mrtva sinova
tijela. (Vidi prilog br. 5.) Oaloćena majka
stala je naricati i ljubiti mrtvo tijelo sina jedinca.
Zlikovac Rocchi izvadio je pitolj i ustrijelio
ju nad mrtvim djetetom. 116 Dogodilo se to
11. oujka 1943. godine.
Skoro u isto doba dogodio se jo jedan zločin
kojega su počinili Talijani u Lumbardi na
otoku Korčuli. Talijanski vojnici, prepuni mr-
nje prema Hrvatima u Dalmaciji, ondje su
ubili velikoga hrvatskog kipara mlađe generacije,
docenta Umjetničke akademije u Zagrebu,
Iva Lozicu, rođena 1910. godine. Lozica je
studirao u Zagrebu i Parizu, a najvie je slikao
portrete i motive iz narodnog ivota, djela mu
se odlikuju njenoću i lirizmom (...), zabiljeio
je njegov biograf. Jo tokom rata, u zbijegu u
El Shattu, njegov otac Ante, zvani Čići, dao je
17. kolovoza 1944. izjavu o ubojstvu sina Iva.
Istu potresnu priču potvrdila je i Ivova sestra
Marija 19. lipnja 1946. dr. Krstu Grbinu, rukovoditelju
Kotarske komisije za utvrđivanje
Miće Marinović, prvi sekretar OK SKOJ-a
za junu Dalmaciju; ubijen 11. III. 1943.
od strane talijanskih vojnika u Pijavičinu.
116
AJ, Elaborat o zločinima Talijana, sig. 110, dos. 14-19, str. 491 514
85
Akademski kipar Ivo Lozica u svom atelijeru za vrijeme rada
ratnih zločina u Korčuli. Iz dostupnih dokumenata razvidno je da je kipar Ivo Lozica od strane
talijanskih karabinjera uhićen u Lumbardi 9. oujka 1943, zajedno s učiteljom Stipanom estanovićem,
Nikom Krinićem i Antom Jurjevićem. Odvedeni su u zatvor u Korčulu, mučeni su,
zatim ponovno dovedeni u Lumbardu, gdje su ih (pred roditeljima) strijeljali 27. oujka 1943. godine.
Ante Lozica tvrdio je da je za njegova sina Iva kod zapovjednika karabinjera u Korčuli intervenirao
upnik don Pavo Poa traeći da ne ubiju mladog kipara svjetskog glasa (...), ali da mu
je zlikovac odgovorio: Beskorisno traite i molite, hoću ih strijeljati za primjer ostalima i na mjestu
strijeljanja ću ih ostaviti četiri dana da ih svi gledaju. Anti Lozici je fra Vid Mihićić, fratar s
Badije, kazao da su 26. oujka faistički prvaci iz Korčule na čelu s Lorenzom Stekom donijeli odluku
da Iva Lozicu treba ubiti te da je Steka tom prilikom izričito kazao: Treba svakako strijeljati
svih, a osobito kipara Lozicu. Za ovaj zločin Dravna komisija za uzvrđivanje ratnog zločina okupatora
i njihovih pomagača okrivila je naredbodavca, karabinjerskog kapetana Alfreda Roncoronia
iz Ferrare i karabinjerskog brigadira Vincenza Puglia. Međutim Ante Lozica u svojoj izjavi iz El
Shatta najvie optuuje profesora Vicka Lipanovića iz Lumbarde koji je Talijanima pijao kipara.
To je potvrdio i Ivan Padovan izjavivi da je on ponio pismo talijanskoj komandi u Korčulu to su
mu dali Vicko Lipanović i Frano Nobilo te da su u pismu bila naznačena imena Iva Lozice i druge
trojice koje su Talijani strijeljali. Lipanovića su nakon oslobođenja Dubrovnika uhitili partizani
i, uz ostalo, optuili za pijunau i smrt mladoga hrvatskog kipara Iva Lozice, pa je radi toga
i radi jo nekoliko drugih zločina osuđen na smrt. Bio je, među prvima pogubljen u Dubrovniku
(na Daksi) 25.1istopada 1944. godine. 117 (Vidi prilog br. 7.)
117
AJ, navedeni Elaborat, dok. br. 545-923; Korčula u radničkom poketu..., Korčula, 1989., str. 293, 588 i 794
86
Ovaj z1očin na Korčuli ubrzo se pročuo po srednjedalmatinskim otocima, Dubrovniku i po
čitavoj Dalmaciji. Jedino ga nije registrirao ustaki tisak. Kad je ef Britanske vojne misije pri
Vrhovnom tabu NOVJ general Fitzroy Maclean u studenomu 1943. doao na Korčulu, otiao
je u Lumbardu i na grobu se poklonio zemnim ostacima ubijenoga mladog kipara. Ujedno je
obećao da : će po Italiji traiti ratnog zločinca kapetana Roncoronia. Tjeralica za njim izdana je
u Zagrebu, odmah nakon rata. Cijeli je predmet poslan Međunarodnoj komisiji za utvrđivanje
ratnih zločina pri OUN koja je djelovala u Londonu, ali sve je bilo uzalud Italija ga nikad nije
predala narodu Korčule da mu sudi. Opisano uboistvo bilo je sračunato kako bi Hrvati ostali bez
jednog od svojih potencijalnih velikana, ali i jo vie od toga htjeli su satrti i zatrti ne samo
Korčulu, nego sve to je hrvatsko.
8.1. OSTALA ZLOČINAČKA DJELA VOJSKE KRALJEVINE ITALIJE
Već je naglaeno kako ovdje uopće nije moguće opisati sva zločinačka djela koja je u Dubrovniku
i na okolnom području počinila talijanska faistička vojska od 17. travnja 1941.
do 13. rujna 1943. jer bi to bila građa barem za jednu, ako ne i dvije, pozamane knjige. Dokumenata
ima na stotine. Najvanije dokumente je zaplijenila NOVJ, a dobilo ih se i na druge načine.
Nemali broj dokumenata je dobiven iz ratnog arhiva u Rimu. Stoga ćemo se zadrati samo
na karakterističnim slučajevima, da bi bar mlađe generacije koliko-toliko dobile sliku o zločinstvu
to su ga, uz svesrdu podrku i pomoć ustaa i četnika, počinili talijanski okupatori u Dubrovniku
i na njegovu irem području za vrijeme Drugoga svjetskog rata.
Dubrovčani su među prvima čuli i vidjeli da je Italija napala Kraljevinu Jugoslaviju 6. travnja
1941. godine. Toga ranog nedjeljnog jutra probudile su ih talijanske avionske bombe. Nad Gradom
su, kao rojevi, letjeli talijanski zrakoplovi i ruili grad pod Srđem iako nije bio nikakav
vojni objekt. Tukli su po urbanim dijelovima, po civilima. I tako zaredom jo nekoliko puta (10.,
12. i 15. travnja). Tresli su se Gru, Lapad, Pile, Ploče i drugi dijelovi Grada. Dubrovkinja Tonka
Stjepović Dabrović, koja je s obitelji stanovala u ulici Petra Zrinskog broj 1, u izjavi Dravnoj
komisiji za utvrđivanje ratnog zločina okupatora i njihovih pomagača navodi da se samo
pukim slučajem spasila, a da je sve u stanu stradalo 118 od talijanskih bomba. U svome stanu su
12. travnja poginule Stefanija Nardelli i njena kći Vesna, sedamnaestogodinja učenica, a u stanu
je sve uniteno. Prije toga, 10. travnja 1941., talijanske su bombe pogodile kuću Nikole Ma-
ića, kojom prilikom je poginula njegova supruga Anta (28). Na Pilama su talijanske bombe
pogodile kuću Toma Glavinića, a stradale su Ida Kivardy i sestra joj Malvina Wenzilović. Prva
je odmah umrla, a druga teko ranjena umrla je u bolnici. Talijanske su bombe 15. travnja u
Gruu pogodile kuću Marice Đivanović, kojom prilom su poginula četiri civila, među kojima i
dvoje djece. Bili su to Pero Brunsko pok. Petra, Pero Brunsko pok. Iva, Ivo kare pok. Mata
(učenik od 14 godina) i njegov brat Mato (dijete od 9 godina).
Talijanske su namjere bile jasne bombama iz zraka sruiti kulturno blago drevnoga grada i
ubiti to vie civila. Zato su toliko puta i tako estoko tukli Dubrovnik iako su putem svoje obavjetajne
slube dobro znali da ondje nema nekih značajnih vojnih objekata. 119 Učinjena je velika
materijalna tetana kulturnoj batini Dubrovnika. Teko su otećene tvrđave Minčeta, Revelin
i Sv. Ivan. 120
118
AJ, navedeni Elaborat, dok. br. 736-316
119
Isto, str. 17/18
120
Isto
87
Dva dana nakon ovih talijanskih zločina, 17. travnja 1941, neki ugledni Dubrovčani ustake
orijentacije, zajedno s talijanaima, imali su toliko podlosti da u Kneevu dvoru upriliče svečani
doček i da pozdrave vođe talijanskog okupatora i da im potom prirede pijanku. Bio je to klasičan
primjer moralne bijede uglednika, bez presedana, koju je organizirao i predvodio gradonačelnik
dr. Josip Baljkas, raniji zastupnik s Mačekove liste HSS-a. Uza nj su, samo da se
podsjetimo, bili dr. Stijepo Perić, već imenovan za ustakog povjerenika u Dubrovniku, dr. Ante
Sugja, dr. Vicko Svilokos, dr. Ruđer Bracanović, dr. Anton Buć (ubrzo imenovan za velikog
upana Velike upe Dubrava), dr. Miho Kisić, dr. Vlaho Buko, prof. Mladen Katelan i drugi.
Oni su iskazali zahvalnost zločincima, ubojicama devetorice Dubrovčana i stavili im se na
raspolaganje, uz čestitku na izvojevanoj pobjedi. Kojoj pobjedi? zapitat će se svatko normalan.
Kakva je to bila pobjeda za onodobne Dubrovčane? Zar zato to su bombama iz zraka ubili devetero
njihovih sugrađana, to su poruili ili otetili na desetke kuća i vrijednih spomenika kulturne
batine? Tragedija događanja toga dana u Kneevu dvoru jo je veća utoliko to su okupatora
srdačno dočekali redom najugledniji dubrovački Hrvati. 121 I ne samo to. Ubrzo nakon
toga mnogi od njih, u svibnju 1941., predvođeni gradonačelnikom dr. Josipom Baljkasom,
ustakim stoernikom Ivom Rojnicom, dr. Antom Sugjom i drugima, etali su Stradunom, veseli
i razdragani, s glavnim ubojicom devetorice nevinih Dubrovčana, talijanskim generalom
Giusseppeom Pafundijem, zapovjednikom XVII. armijskog korpusa. To je bio ba onaj talijanski
general iz ueg rukovodstva Vrhovne komande u Rimu koji je zagovarao bombardiranje
Dubrovnika iako je dobro znao da u Gradu nema kraljevske jugoslavenske vojske, i da će jedino
ubijati civile i ruiti kulturnu batinu. To je bio isti onaj general koji je, čim se 17. travnja
vratio iz Kneeva dvora, građanima Dubrovnika proglasom i plakatima prenio zapovijed Uga
Cavallera, vrhovnog zapovjednika talijanskih oruanih snaga, da se uvodi ratno stanje, a u skladu
sa zakonom iz 1938., temeljem kojeg se ubijalo po Africi, Albaniji i Grčkoj. Time je u Dubrovniku
uvedeno ratno stanje. Nakon toga su Talijani mogli slobodno hapsiti i ubijati, bez suda
i pravde. Svakako je suvino i otuno komentirati činjenicu da su ugledni Dubrovčani s ubojicom
koji je u Grad uvodio ratne zakone etali najljepom gradskom ulicom u slobodarskom gradu
pod Srđem. Tako su mogli postupati jedino oni koji su se poistovjećivali s talijanskim okupatorima.
Uto ćemo se vrlo brzo i uvjeriti.
Postupajući prema ratnom zakonu neograničenih ovlasti, to ga je Dubrovniku darovao general
Pafundi, a kojemu su se poklonili ugledni Dubrovčani, započeli su strani zločini. Prema
zapovijedi karabinjerâ prvo uhićenje izvreno je 9. svibnja 1941., kad je zatvoreno 7 Dubrovčana,
i to: odvjetnik dr. Matija Vidojević, bivi guverner Narodne banke dr. Melko Čingrija, sudac
Nikola Vrečić, prof. Roko Mietić, učitelj Ivo Kresić, pravoslavni svećenik Boo Pindović i trgovac
Vlaho Kolić. Talijanski esuli oblikovali su krilaticu kako se radilo tek o simboličnu pritisku
zbog upozorenja, a ustvari to je bilo uljuljkavanje oportunustičkih dubrovačkih gradskih
krugova (...), onih istih koji su se neto ranije u Kneevu dvoru poklonili tuđincu. 122 Naime u
početku su se Talijani lukavo ponaali. Na jednoj su strani govorili da su oslobodioci i zatitnici,
naročito Srba, od ustakog progona, da donose kulturu starog Rima, a s druge strane prikazivali
su se kao vukovi u ovčjoj koi pripremali su se silom zločina talijanizirati hrvatski puk
Dalmacije i trajno zadrati od Pavelića dobiveni dalmatinski prostor.
Zajedno s GESTAPO-om i ustaama 2. lipnja 1941. uhapsili su 6 dubrovačkih domoljuba, od
kojih se mnogi nikad nisu vratili. Tvrđavu Lovrjenac, bivu gostionicu Kazbek u Lapadu i Karmen
(raniji sudski zatvor), pretvorili su u najkrvavije kazamate, skoro uvijek pune uhićenih antifaista
i drugih domoljuba iz Dubrovnika i okolnog područja. Među prvim rtvama talijanskog
121
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1029, 1053 i 1099
122
Mato Jakić, n. d., str. 38 i 48
88
Istaknuti dubrovački antifaisti u talijanskim zatvorima.
Miho Mrnarević
u talijanskom zatvoru
Nikola Čelebić u talijanskom zatvoru
u travanju 1942. Borac NOV od 1942.
Poginuo 1943.
Ivan Baleta
u talijanskom zatvoru u travnju 1942.
Ivo Kresić
u talijanskom zatvoru u travnju 1942.
okupatora bio je Pavao Đurić s Osojnika kojega su 25. studenoga 1941. uhitili karabinjeri, a koji
je ubrzo umro u zatvoru. Bio je tèāk, otac estero djece. 123 U oujku l942. Talijani su osnovali
koncentracijski logor u tvrđavi na otočiću Mamuli na ulazu u Boku kotorsku. Također su osnovali
logore na Prevlaci i u Janjini. Kroz njih je prolo na stotine uhićenika iz Dubrovnika i ostalih
dijelova Dalmacije, Boke kotorske i Crne Gore. U Mokoici su 22. prosinca 1941. uhapsili
6 seljaka, zapalivi im i kuće, a isto su uradili i na Gornjem Brgatu 27. prosinca 1941, pa
123
AJ, navedeni Elaborat, br. 29-136-142, str. 30
89
ponovno u Mokoici 22. siječnja 1942, zatim u Grbavcu 3. veljače 1942, te u Martinovićima i
umetu. U Dubrovniku 28. oujka 1942. Talijani su, zajedno s ustaama, uhitili 18 omladinaca,
među kojima i Iva Vukuića kojega su kasnije ubili, nakon to su im ga četnici izručili. Na ulazu
u Dubrovnik blizu sela Čibače 3. oujka 1942.
Ivo Vukuić, član Partije i MK SKOJ-a. Ubijen je od talijanskih okupacijskih vojnika 1942.
Talijani su ubili gluhonijemu staricu Anu Vlaić Petak koja je nosila mlijeko na prodaju u
Dubrovnik. U Cavtatu su krajem svibnja 1942. uhitili Dadu Novaković suprugu dr. Vlaha, odveli
ju u Kazbek i drali potpuno nagu pred drugim zatvorenicima i vojnicima. Na otoku Lopudu,
nakon to su 1. lipnja 1942. uhitili Katicu Gluhaić, djeci su nudili lire i bombone samo da
kau gdje im je otac. (Vidi prilog br. 25.) U kolovozu 1942. u Dubrovniku su uhitili dr. Ivana
Sacha, liječnika kojega su kasnije otrovali u zatvoru. Za idove, kojih je u Dubrovnik bilo dovedeno
oko 1 700, zajedno s dubrovačkim, u studenomu 1942. na Lopudu, u Gruu i u Kuparima
osnovali su tzv. prolazne logore. Logori su rasputeni u lipnju 1943., a idovi su internirani
u logor na Rabu, otkud su mnogi nakon kapitulacije Italije otili u partizane i osnovali svoj partizanski
bataljon. U srpnju 1943. u Konavlima su uhitili svećenika don Marka Herendiju rodom
iz Mrcina -- dananje Dubravke. (Vidi prilog br. 8.) Zatvorili su ga u Herceg Novom, a oslobođen
je 15. rujna 1943., nakon kapitulacije Italije. Uz uhićenja Talijani su po Lapadu unitavali maslinike,
voćnjake i sjekli borovu umu. U lipnju 1942. zapalili su Veliku i Malu Petku, a za to
su lano optuili i uhitili Antuna Stankovića i Miha Matića te ih zatvorili u zloglastni Kazbek.
Opljačkali su gorivo ranijeg jugoslavenskog Schella u Sustjepanu i tota drugog. 124
124
Isto, str. 31 45
90
U Konavlima, na okupiranom području (sjedite Općine bilo je u Cavtatu), Talijani su u početku
dosta taktizirali, ali ne zadugo. U rujnu 1941. uhitili su Antu Vidaka i jo 18 osoba i zatvorili
ih u Kazbek. U Cavtatu su uhapsili studenta Mira Bratoa i otjerali ga na robijanje u logor u
Parmi. U Čilipima su uhitili Vlaha Muhoberca i Petra Kocelja, a 23. kolovoza 1943. u Uskopolju
Ivana Dundića, samo zato to se usprotivio talijanskim vojnicima koji su mu krali grođe. 125
Dada Novaković je sa svojim suprugom dr. Vlahom Novakovićem radila za NOP. Posebno je bila aktivna u
sakupljanju i slanju sanitetskog materijala za NOP june Hercegovine, a koji je stizao i do Vrhovnog taba NOV i POJ.
U Oraacu su Talijani 7. rujna 1941. uhitili glavara sela Antu Bukvu i jo dvojicu suseljana
za koje su posumnjali da su unitili nalijepljene plakate. Kad su doznali da je to učinio mjesni
upnik don Kruno ilov, tad su njega uhitili. Hapsili su i ostale građane, a u susjednom Trstenomu
zapalili su park Vita Gozzea. Nekoliko su ribarskih brodova potopili ili zapalili. 126
U Slanomu su u prosincu 1941. uhitili 8 rodoljuba, potaknuti lanom prijavom trojice Nijemaca
koji su tada ondje boravili. 127 Građani Slanoga nisu smjeli ploviti i ribariti bez talijanske
dozvole iako je to bilo područje NDH. 128
Na ipanu i Lopudu karabinjeri su zabranili ribolov i plovidbu. Pokradeno je vie brodica,
a 2l. lipnja 1943. uhitili su 4 osobe i otpremili ih u logor na Mamuli. U travnju 1942. Lopuđani,
pomorski kapetani Petar i Ivan Uceelini i hotelijer Niko Krstelj, pred Talijanima su pobjegli na
125
Isto, str. 46 49
126
Isto, str. 50 52
127
Isto, str. 52/53
128
Isto, str. 53/54
91
Mljet, ali su tamo uhićeni i u ibeniku osuđeni na robiju. Na sudu ih je teko optuio i teretio veleposjednik
s Lopuda barun Felico Mayneri koji je na sudu tvrdio da su imenovani pobjegli kako
bi ondje preuzeli zlato i neku drugu robu to su poslali Enlezi. Partizani su ga uhitili u listopadu
]943. i pogubili na Korčuli. 129 O tomu zločinačkom barunu ima dosta dokumeneta koji ga terete
da je policijski denuncijant, pijun i suradnik Talijana, Nijemaca i ustaa. Bio je rezervni časnik
talijanske vojske, sin mletačkog plemića; oenio je Dubrovkinju iz roda Đurđević; pijunau je
smatrao svetom stvari talijanske iredente. Ivan Kreft kazuje da je spomenuti barun na Lopudu bio
najveća opasnost za antifaiste. Upravo je on 10. rujna 1943. motornim čamcem na Lopud doveo
karabinjere koji su tada uhitili Tonka Perčina i odveli ga u Kazbek i Lovrjenac. Vijeće Vojog suda
u Dubrovniku izvrilo je konskaciju Maynerove imovine jer je pogubljen kao ratni zločinac. 130
8.2. TALIJANSKI ZLOČINI NA PELJECU
Mnogobrojni su talijanski zločini na Peljecu.Vrili su ih zajedno vojnici, crnokouljai, karabinjeri
i ustae iz Ljubukog i Vrgorca, kao i orunici i domobrani NDH. Zločini su vreni
u općinama Ston, Janjina, Kuna, Trpanj i Orebić. Talijani su Peljeac zavili u crno, sve od Stona
do Lovita. Na tomu se bila angairala, i pomagala im, i cjelokupna vlast NDH. Povjesničari biljee
da su talijanski zločini na Peljecu vreni putem tzv. kaznenih ekspedicija, a one su radile
prema načelu ubij i spali. Za to su bile angairane postrojbe divizije Messina kojom je zapovijedao
general Amatti. Najgore zločine su činili crnokouljai iz 102. bataljuna koji su za to bili dovedeni
iz Cavtata, s već spomenutim zapovjednikom pukovnikom Armandom Rocchiem, ratnim zločincem
koji je bez dvojbe najveći okupatorski krvnik koji je djelovao na području dubrovačkog
okruja, kako je utvrdila Dravna komisija za utvrdjivanje ratnih zločina. Talijani su na Peljecu
bili angairali topnitvo, zrakoplove i ratne brodove. Planove čićenja Peljeca, tj. ubijanje civila
i paljenje kuća, sačinili su upan dr. Ante Buć i general Amatti. Podrobno su ih razradili u Stonu
l6. oujka 1942, a pridruio im se i ustaki stoernik iz Dubrovnika Vlado Herceg koji je neto
ranije bio zamijenio Rojnicu. upan dr. Buć tad je generalu Amattiu uručio spisak osoba s Peljeca
na koje se mogu osloniti kao na suradnike, pijune i agente. Ustae i pukovnik Rocchi angairali
su na tomu poslu i domobranskog poručnika Draga Veramentu, kojemu je radi počinjenih
zločina suđeno u Dubrovniku 27. lipnja 1945. godine. 131
Talijanska kaznena ekspedicija (izmjenjivalo ih se est) počela je djelovati krajem oujka
1942. i trajala je skoro godinu i pol, sve do kapitulacije Italije u rujnu 1943. godine. Počelo je
31. oujka 1942. kaznenim odredom talijanske vojske koji se iskrcao blizu Janjine. Uhićeno je
mnogo osoba u Kuni, Potomju, Janjini i Pijavičinu. Uhićenici su odvedeni u zatvore u Dubrovnik,
na Prevlaku i Mamulu. Suđeni su na sudu u ibeniku, a tko nije pogubljen prebačen je u
logore po Italiji. Da bi pomogla u zločinu, ustaka vlast u Dubrovniku dala je suglasnost talijanskim
zapovjednicima da mogu rekvirirati sve brodove i staviti ih u ustake garnizone. Zbog suradnje
s Talijanima partizani su 11. svibnja 1942. u Janjini uhitili ustakog logornika, pomorskoga
kapetana eljka Milića, dok je njegov brat, ustaki tabornik u Kuni, pobjegao. Ustae su tada
izdale nalog za uhićenje grupe omladinaca iz Janjine, ali su ovi bili obavijeteni od orunika
Đerasimovića i pobjegli su u umu, a zatim je isti odveo talijansku vojsku u Janjinu, gdje su počinjeni
zločini. Iz 14. oruničke pukovnije NDH iz Dubrovnika stigao je na Peljeac odred orunika
pod zapovjednitvom domobranskog natporučnika Branka Markotića. Zajedno s Talijanima
129
Isto, str. 55 57
130
Isto, str. 56; Mato Jakić, n. d., str. 16; Dubrovnik u NOB-i..., str. 950 i 970; Arhiv Vojnog suda Sarajevo (sada u
Beogradu), Dokumenti o ratnim zločinima i suđenju ratnim zločincima u Dubrovniku 1944./1945.
131
Dubrovnik u NOB-i, str. 1131 1135
92
nastavili su zločine oko Janjine, Kune Trpnja i uljane. U Potomju su 20. srpnja 1942. ubili
Nikolu Bojanovića Niga sekretara KPH za kotar Peljeac. Potom su uhitili 7 građana i silom
ih otjerali u domobrane, ali su svi pobjegli (to je bila opća praksa) i vratili se na Peljeac. U
upanjem Selu domobran Vid Vuletić pijunirao je Iva Jurovića, kojega su potom uhitili i otpremili
u logor. 132
Druga talijanska kaznena ekspedicija počela je
u rujnu 1942., s oko 5 000 vojnika 93. i 94. regimente
divizije Messina, a vodio ih je general Karlo
Tucci. Tu su bili i karabinjeri pukovnika Vocea i
faistička milicija. Doli su iz Metkovića u selo
Česvinicu blizu Stona, opljačkali i zapalili skoro
sve kuće. Istu sudbinu doivjela su sela Ponikve,
Zabrđe, Dubrava, Putnikovići i uljana, a zatim
su stigli u Janjinu. General Amatti smjestio se
kod liječnika dr. Fridriha Ziegerbauera koji im
je pijunirao dosta Pelječana. Njih su potom uhitili
u Janjini, Popovoj Luci, Sreseru i Osobljavi, uz
neopisivu pljačku i paljenje sela. Nijemac dr. Ziegerbauer
bio je općinski liječnik, ustaki i talijanski
pijun i agitator nacističke ideologije. pijunirao
je 13. rujna 1942. Stjepa egovića i 20 drugih
koji su uhićeni i deportirani u logore Prevlaka i
Mamula. Odmah zatim, prilikom napada na Janjinu
4. listopada 1942., dr. Ziegerbauera ubili su
132
Isto, str. 1130 1133
133
AJ, Elaborat o talijanskim zločinima, str. 65/66 i 333; Dubrovnik u NOB-i..., str. 1136
134
Isto, str. 61 65
Nikola Bojanović-Kadija, komandir 1. peljeke
partizanske čete; poginuo na Peljecu 1942.
partizani, zajedno s talijanskim pijunima Vickom Franićem i ustakim logornikom Mihom Bjelovučićem.
I Ziegerbauerova supruga Ana bila je pijunka, navodi Dravna komisija. Ona je
polovicom 1942. u Janjini prokazala ustaama partizana Nikolu Bojanovića, poljoprivrednika iz
Popove Luke kojega su u Potomju 20. srpnja 1942. uhitili i ubili orunici NDH. Poslije rata Ana
Ziegerbauer je uhićena i presudom Okrunog suda u Dubrovniku osuđena na smrt, dok je imovina
Ziegerbauerovih konscirana 133 , kao i imovina talijanskih pijuna Vicka Franića i Miha
Bjelovučića. 134
Nova talijanska ofenziva na Peljecu, jo krvavija od prethodnih, počela je 15. studenoga
1942. godine. Dobro je isplanirana u Dubrovniku u Velikoj upi Dubrava i Stoeru talijanskog
VI. armijskog korpusa. Glavnu snagu je činio zloglasni 102. bataljon crnih koulja pukovnika
Armanda Rocchia. On je na čelu crnokouljaa stigao iz Cavtata i iskrcao se u uvali Blaevo
kod Brijeste. Pridruili su im se pripadnici faističke milicije, rizničari i domobrani NDH koje
je vodio poručnik Drago Veramenta iz Dubrovnika. Crnokouljaima se priključio i odred usta-
a iz Ljubukog i Vrgorca. Kamogod je stigla, ova zločinačka druina za sobom je ostavljala krv
i pepeo. U Putnikovićima su uhitili mladog Ivana Simina. Od zločinačkog prebijanja umro je
Ivo Bačić iz Zaradea. U Dančanjima su uhitili seoskog glavara Frana Bautovića. Oko 20 uhićenika
iz peljeke Crne Gore vezali su konopima i vodili po selima. U Trpanj su stigli vojnici
divizije Messina, s ciljem da se pridrue već pristiglim crnokouljaima i ustaama. Okupatorske
vojnike te divizije napali su partizani na području između Oskoruna i Kune, ali im je u pomoć
pristigao 102. bataljon crnih koulja i 120 faističkih milicionara. Zločini su nastavljeni u
93
Potomju, gdje je pukovnik Rocchi bojom označavao svaku kuću slovom F, to je značilo zapaliti.
Deseci kuća bili su u plamenu, ubijen je Ivo Braenović, a od udaraca faista, dobivi nervni slom,
poludio je Ante Vuko iz Pijavičina, nakon čega je umro. Punih 15 dana trajalo je to talijansko-ustako
bezumlje.
Od 11. prosinca počinje novi zločinački pohod crnokouljaa. U Janjini, nasred sela, Pod
ipkom, ubijani su nevini ljudi Ivo Jasprica i drugi. U luci Drače ubijena je File Katić, majka
četvero djece. U Janjinu je doveden i ubijen Niko Bura, zatim Niko Kalafatović Matuko. (Vidi
prilog br. 5.) Druga skupina talijanske vojske zapalila je selo Stankoviće, a na putu su ubili Jakova
Kraljevića. (Vidi prilog br. 18.)
Spaljeno selo Stankovići u prosincu 1942.
U Orebiću, na obali kod pristanita, između 15 uhićenika ubili su Jakova Depola i ivka derića.
Na Badnji dan, 24. prosinca 1942, talijanski faisti upali su u Lovite i ubili Jurja Srhoja, Stjepana i
Berislava Bilčića, a selo zapalili (dim se vidio s Hvaru, Korčule i Biokova). Zatim su ubili Mandu
Bilčić iako su znali da je duevni bolesnik. Pukovnik Rocchi izdao je zapovijed da se za jednoga
ubijenog talijanskog vojnika strijeljaju 4 taoca, za jednoga ranjenog dvojica, a za prekinutu telefonsku
icu da se ubije jednog taoca. Osnovan je i logor u Janjini koji je ubrzo bio prepun uhićenika.
Kad su partizani u svibnju 1943. ubili učitelja u Potomju i talijanskog pijuna Grmeka, pukovnik
Rocchi pogubio je 4 taoca iz logora u Janjini. 135 Na Peljecu je tada bilo 1 518 talijanskih vojnika i
92 orunika i domobrana NDH. Zapalili su vie od 100 kuća, od 120 uhićenih civila ubili su 20. 136
135
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1133 1137. Spominje se i don Andrija Falator rođen 1916. u Prozoru. Prvu misu slavio
je 1941., do 1942. upnik u Donjoj Vrućici na Peljecu. Vojni duobrinik s činom ustakog satnika u Sarajevu 1944./1945.
Ubijen je na maru smrti kod Bleiburga, kako pie fra Petar Bezina u knjizi Franjevci provincije Presvetog Otkupitelja rtve
rata 1942. 1948., Split, 1995., str. 354.
136
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1139 1146; AJ, Elaborat o talijanskim zločinima, dok. br. 29-155, str. 67
94
Odmah nakon Nove 1943. godine crnokouljai pukovnika Rocchia i domobrani poručnika
Draga Veramente počeli su novi peljeki krvavi pohod.Veramenta je u Donjoj Vrućici uhapsio
Antu Klarića i Miha Čuljka i predao ih Talijanima koji su prvog ubili, a drugi im je, iako ranjen,
pobjegao sa stratita. Iz logora u Janjini izveli su Milu Lazić iz Gornje Vrućice i ubili je u blizini
Trpnja jer su ondje partizani bili prekinuli telefonsku icu. Iz logora u Janjini doveli su u Donju
Vrućicu članicu Kotarskog komiteta KPH Peljeca Dubrovkinju Mariju Radeljević i pogubili
ju 22. sječnja 1943. godine.
Marija Radeljević kao studentica u Beogradu 1940.
Član privremenog OK KPH za junu Dalmaciju. Ubijena je od Talijana 22. siječnja 1943.
U Kuni su uhapsili 12 mjetana i kao taoce odveli u logor u Janjinu. U to vrijeme dogodio se
i onaj strani, već spomenuti, zločin u Janjini, kad su u oujku 1943. ubijeni Miće Marinović,
sekretar SKOJ-a dubrovačkog okruja i majka mu Mile. Nakon toga su crnokouljai ubili i Katu
Radović iz Potomja, Boa Noicu iz Sresera, Franu Paković iz Kune i druge. Teak se zločin
dogodio u svibnju 1943., kada su Talijani svakog četvrtog dana ubijali po jednog taoca iz logora
u Janjini. Prilikom strijeljanja 18. svibnja Marija Vitković u ruci je drala krunicu i molila se
Bogu. Ipak, est je talijanskih vojnika pucalo u nju, ali ju nisu pogodili; vjerojatno ih je zbunila
pobona starica. Ni njihov zapovjednik nije ju mogao ubiti; i on je bio zatečen slikom ene s
krunicom na stratitu. No priao je i ubio ju drugi faistički zlikovac kojemu nije bilo stalo ni
do ene s krunicom ni do Boga kojega je molila čekujući smrtni pucanj. Uzalud je upnik iz
Trpnja don Spaso Korunić pokuavao intervenirati kod Talijana da ne ubijaju taoce.
95
Faistički okupatori nastavili su svoju zločinačku rabotu. U Orebiću su 23. svibnja ubili Balda
Krunajevića. Čak su bili iz logora doveli njegovu majku da gleda sinovo pogubljenje. Kod
Kune su ubili Stjepana eparovića, a u Dingaču Stjepa Mauna. Tada je s Peljeca otiao zloglasni
pukovnik Rocchi, a zamijenio ga je pukovnik Francesco Ballino koji je nastavio zločinačku
rabotu. On je 31. srpnja 1943. iz logora Janjina izveo i ubio 5 talaca. Neke su doveli u
Trpanj i pogubili ih na nogometnom igralitu. Dola je nova kaznena ekspedicija od 1 500 talijanskih
vojnika i ubijala svakoga na kog su nailazili. Neke su ive bacali u zapaljene kuće. Kod
upanjeg Sela sreli su Mariju Krstičević koja je jahala na mazgi i odmah ju ubili. Na povratku
s kupanja 10. kolovoza 1943. ubili su Mirka Bojanovića iz Popove Luke. Tad je Peljecem protutnjala
posljednja sedma kaznena ekspedicija s vie od 5 000 vojnika. Posljednja rtva talijanskih
faista pala je 9. rujna 1943., dan nakon kapitulacije Italije. U Malom Stonu faisti su
tad smrtno ranili Antuna Kralja, a teko ranili Frana Glunčića. 137
U prethodnom kazivanju navedena su samo neka imena Pelječana koje su zvjerski ubili vojnici
faističke Italije, ili sami ili zajedno s ustaama iz Ljubukog i Vrgorca, domobranima, orunicima
i rizničarima NDH. Pomagali su im, kako je istaknuto, domaći pijuni i agenti. Nisu
navedena imena onih Pelječana koji su bili pogubljeni i ranjeni, uhićeni i deportirani u logore
smrti, jer bi zahtijevalo znatno vie prostora da se o svima neto kae ili da ih se barem spomene.
Ne znamo točno koliko su Talijani počinili zločina na Peljecu. Postoje podaci da su okupatori
i kvislinzi strijeljali oko 200 osoba, spalili 516 stambenih zgrada i vie stotina gospodarskih
objekata. Opljačkano je vie od 900 domaćinstava. U logore su Talijani deportirali 64 Pelječanina.
Kroz zatvor i logor u Janjini prolo je preko 1 500 stanovnika Peljeca. Peljeka povijest
ne pamti gore zločince. No bez obzira na tolike rtve i stradanja Pelječani se nisu dopustili talijanizirati
niti faizirati, nego su ostali vjerni svome podrijetlu, svojoj hrvatskoj zemlji i naciji.
8.3. TALIJANSKI ZLOČINI NA KORČULI I MLJETU
Već je navedeno kako su faisti Korčulu i Mljet bili pripojili Italiji. Ova dva otoka, zajedno
s Hrvatima koji su ih isključivo naseljavali, kako je poznato, Ante Pavelić predao je Mussoliniju.
Bolje rečeno predao ih je na milost i nemilost stoljetnim neprijateljima hrvatske Dalmacije.
Za tu darovtinu Mussolini je Pavelića drao, hranio i titio, kad je poslije Drugoga
svjetskog rata pobjegao iz zemlje u Italiju, otkud je s ustaama i doao u Hrvatsku prije travnja
1941. godine. Hrvati s Korčule i Mljeta nisu prihvatili Pavelićevu prodaju, nego su Talijanima
pruili otpor, pasivni i oruani, sve dok ih nisu potpuno istjerali sa svoje povijesne grude. Znajući
dobro tko su i kakvi su Hrvati na Korčuli i Mljetu, i da ih neće tako lako odnaroditi, talijanizirati
i faizirati, tek to su koraknuli na korčulanski i mljetski prostor, puni mrnje prema
svemu to je hrvatsko, Talijani su započeli sa zločinima. Cilj je bio nasilno talijanizirati hrvatski
narod s ovih područja i na njima vječno ostati. Za zločinačko ostvarenje toga cilja doveli su najkrvoločnije
vojne sustave crnokouljae, karabinjere i druge specijaliste zločina, a vodili su ih
u zločinima provjereni časnici i generali s bogatim iskustvom stečenim u Albaniji i Grčkoj, a
jo ranije u Etiopiji i sjevernoj Africi. Sve se to zlo sruilo na potpuno nezatićeni narod Korčule
i Mljeta, ostavljenim i izdanim od vlasti iz Zagreba. Nisam naao nijedan dokument iz ustake
prijestolnice iz kojega bi se mogla vidjela neka zauzetost vlasti NDH na ublaavanju tegoba
i ugroenosti hrvatskoga narod na Korčuli i Mljetu. Nitko im iz Zagreba (razni doglavnici, tabornici,
logornici, stoernici, ministri, generali ili koji drugi visoki dunosnici) nije tijekom rata
ni priao niti u bilo čemu pomogao. Ali su im zato dosta često dolazili talijanski visoki slubenici
iz Rima, Splita i Zadra (guverneri, prokuratori, generali, admirali i sva ostala moguća
137
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1145 1152; AJ, isti Elaborat, str. 20 150
96
bulumenta) da vide dokle su stigli Roncoroni i deseci njemu sličnih koji su silom i zločinom
htjeli uguiti hrvatsku duu Korčulana i Mljećana, da ih ohrabre na jo krvavije zločine kako bi
u krvi i pepelu uguili i zički likvidirali sve to je na tim otocima hrvatsko. Uvijek su za to dobivali
blagoslov iz zagrebačke ustake prijestolnice. A domaći veliki Hrvati su se razbjeali po
Zagrebu, Osijeku, Karlovcu, Varadinu kako bi sačuvali vlastitu kou, dok za ostavljeni hrvatski
puk nisu marili. Međutim na Korčuli i Mljetu ostali su isti oni koji su branili sebe i svoj narod
u razdoblju od 1918. do 1921., u doba Kraljevine Jugoslavije. Oni nisu ustuknuli pred tuđinskom
čizmom i kamom i nisu se dali prestraiti. Bili su to komunisti i antifaisti koji su u sudbonosnim
trenucima svoje povijesti stali na čelo narodnog otpora protiv tuđina i talijanizacije, oni koji su
u vrlo tekim uvjetima za oba otoka organizirali narod i poveli ga u sveopći otpor protiv okupatora
bez ičega, gladni i nenaoruani, jer su Mačekovi zatitari već ranije pokupili i ono malo
oruja to je ostalo od vojske Kraljevine Jugoslavije i odmah ga predali Talijanima. 138
*
Na Korčuli je, prema nalazu Dravne komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača,
bez dvojbe, najveći krvnik bio kapetan Alfredo Roncoroni, zapovjednik karabinjera na
tom otoku. On je odmah dao sačiniti veliki zatvor u Korčuli, pa u Blatu i Veloj Luci. Već u prosincu
1941. uhitio je drvodjelca Pera Cvitkovića iz Korčule i otpočeo sa zločinima. U Račiću je dao uhititi
Desu Ivančević, zajedno s djetetom od 4 mjeseca. U srpnju 1942. u rnovu je uhitio starca Antu
Cebala (77) koji je od prevelika mučenja umro. Odmah nakon toga u Lumbardi su uhitili klesara
Frana Muića i vezanog ga razapeli oko jednog stola a u usta mu sipali gorku sol i ricinisovo ulje,
dok su Andriju Curaća pekli uarenim gvodjem, a Anu Unković iz Račita oiali do koe. (...) Isto
su uradili i Mili Unković koju su zatim deportirali u Dubrovnik, u tvrđavu Lovrjenac, gdje su je
svlačili golu i rugali joj se vojnici i karabinjeri. Pobjenjeli vicebrigadir Francesco Karus kroz
prozor je pucao i usmrtio Mariju imunović. Troje nezbrinute djece ostalo je u kući Boka Gugića
i ene mu Marije koje su uhitili u Račiću. Boko je umro u zatvoru u ibeniku. Na breuljku kod
tvrđave Sv. Vlaha u Korčuli strijeljano je mnogo Korčulana, među kojima i Mato Dumović kojega
su u zatvoru na velikoj hladnoći polijevali hladnom vodom, a Andriju Tvrdeića polili su benzinom
po trbuhu i zapalili ga, a igle mu zabadali pod nokte. Kad su u veljači 1943. u rnovu uhitili učenika
učiteljske kole Antuna Curaća i klesara Jakova Cebala, zločinac Roncoroni naredio je njihovo
ubojstvo. Nakon toga su ih mrtve vukli po kamenju i zemlji, a zatim nad njihovim mrtvim
tijelima upriličili gozbu. (Vidi prilog br. 10.) Uto su doba, kako je već spomenuto, u Lumbardi ubili
i mladoga kipara Iva Lozicu. Kasnije su u rnovu uhitili bolesnog studenta Antona Tvrdeića. Nakon
to je ubio Tugomira Matića, mornara iz Račića, krvnik Roncoroni mrtvome mu je ičupao
brkove. On je bio među posljednjima rtvama koje su Talijani ubili na području općine Korčula. 139
U Blatu stanje nije bilo nita bolje. Prva rtva bio je student Franko uvela. Ubili su ga na ulici,
iz zasjede, bez ikakva razloga. Maru Prizmić, domaćicu iz Blata, ubili su kroz prozor dok je
radila u kuhinji. U Blatu su, uz ostale, uhitili pomorskoga kapetana Marina Petkovića i ubili ga
blizu groblja. Polili su benzinom i zapalili postolara iz Blata Nikolu Stipanovića. Ručnom su bombom
raznijeli oca četvero nejake djece Marina uvelu. Karabinjeri zločinca Roncoroni-a uhitili
su Franka Bačića, mučili ga u zatvoru, izvadili su mu zube, razbili glavu, isjekli jezik i zatim ga u
Prigradici zaklali. Franka Petkovića su poslije mučenja bacili iva kroz prozor na ulicu, umro je
polomljenih ruku i nogu. Neto kasnije ubili su duevnog bolesnika Ivana Bosnića koji je ivio od
milostinje dobrih ljudi. Početkom srpnja 1943. u Blatu su ubili 7 mirnih građana. 140
138
Dubrovnik u NOB-i..., str. 1158
139
AJ, isti Elaborat, dos br. 29-172, str. 98 121
140
AJ, isti Elaborat, dos. br. 29-190, str. 131 137
97
U blizini luke Brna Talijani su prisilili Josipa Salečića da brodom vadi morske mine, a zatim
je naiao talijanski ratni brod i ubio ga. U Smokvici su ubili Jerka Tomaića i nisu dozvolili da
ga rodbina sahrani po katoličkom običaju, a zabranili su i pratnju iza lijesa. I to je bilo djelo
kapetana Roncoronia. U selu Čara uhitili su 24. lipnja 1943. 8 civila i sve ih pogubili, a tek trećega
dana dopustili su njihov ukop. Ponovno su u Čari 5. srpnja 1943. ubili 6 građana, a zatim
su ubijali rodbinu koja je dolazila da ih sahrani. Posljednjeg su ubili Nikolu Tomića koji je iz
straha spavao u poljskoj kućici. Talijanima su u ovim zločinima pomagali neki talijanai, pijuni
i izrodi. Neki od njih kasnije su uhićeni i kanjeni. 141
Vela Luka je također bila na udaru talijanskog okupatora i zloglasnog Alfreda Roncoronia.
Jo u studenome 1941. uhitili su Jakova Dragojevića, odveli ga u vojarnu i batinama prisilili da
faističkim pozdravom pozdravlja slike kralja Emanuela i Mussolinia. Drugi put mu hapse oca
i brata. Omladinci su u veljači 1942. odnijeli i pocijepali talijansku zastavu, pa su zato Talijani
uhitili 10 mjetana. U srpnju iste godine uhitili su 15 civila radi antitalijanske propagande. Ribara
Nikolu Bačića u zatvoru u Korčuli svukli su dogola i po tijelu mu bacali zapaljene igice,
a zatim su mu na trbuhu palili stupu namočenu naftom. U rujnu 1942. uhitili su 16 civila, a potom
su, u vinogradu, gdje je kopao, ubili Krista Marinovića. Od udaraca talijanskih faista umrla
je sedmogodinja Elza Oreb. Vjeanjem su mučili Franka Miroevića koji je umro u logoru
u Tarantu. Mirjana Curać, osamnaestogodinja djevojka, mučena je paljenjem svih dijelova
tijela, od čega je kasnije umrla. U lipnju 1943. u kući Ivana Udovičića pokuali su silovati njegovu
kćer Jakicu, djevojku od 23 godine, a zatim su je ubili. Ubili su pravnika Ivka Periića i
Ivana Prizmića, pa jo 3 pomorca i teaka, potom 5 civila i 3 internirana idova iz Sarajeva:
Abrama Romana, trgovca Lea Romana i činovnika Isaka Kabilja. U srpnju 1943. uhitili su Ćirila
Dragojevića, oca četvero djece, a u kolovozu konobara Ivana uvelu i Nedjeljka Bačića.
Na spavanju su zatekli Nikolu Dragojevića i njegovu enu, vezali ih, pokrili platnom pa iz kuće
pokrali sve dragocjenjenosti. Kao posljednje u Veloj Luci su uhitili Rosu Anić, Ivana Gugića i
njegovu enu Mariju, Katarinu uvelu i Antuna Andrića te ih zatvorili u zahod i tako mučili
sedam dana, a pokuali su silovati Mariju Gugić i Katarinu uvelu davanjem konjaka. No uskoro
su kapitulirali. Partizani su ih otpremili za Italiju. Nije bilo osvete. 142
Bilanca talijanskih zločina na Korčuli je strana i optuujuća. (Vidi priloge dokumenata broj
7, 9, 19, 20, 21, 22, 23 i 24.) Po raznim mjestima na Korčuli strijeljali su ili na druge načine
ubili 39 civila. Godine 1942. zatvorili su i internirali 337, a 1943. jo 400 civila. Malo tko od
tih interniraca se vratio. Toliki broj nevinih rtava na Korčuli najbolji je dokaz odnosa talijanskih
okupatora prema Hrvatima na tome otoku. Talijani su imali i suradnike. U dokumentima
se najvie spominje općinski redar u Korčuli Francesco Ivancevich, deklarirani talijana koji
je faiste vodio po kućama i tako izravno utjecao na njihove zločine. Uspio je pobjeći u Italiju,
talijanske vlasti nisu ga predale Jugoslaviji iako je za njim bila raspisana tjeralica. Jo je bilo
nekoliko pijuna i talijanskih agenata.Već je spomenut prof. Lipanović iz Lumbarde koji je kriv
za smrt kipara Iva Lozice. 143
Na Mljetu, čisto hrvatskom otoku kojega je Pavelić darovao Mussoliniu, bila je slična situacija
kao i na Korčuli. Ondje je otpor tuđincu bio neto tei nego na Korčuli. Relativno blizu je Dubrovnik,
Ston i cesta Metković Dubrovnik, pa su se talijanske postrojbe mogle bre i lake pojaviti.
Općinom Mljet je upravljao ratni zločinac komesar Guido Zamletti koji je pozivao građane u
svoj ured, tukao ih, prebijao i ubijao. Tako je u prosincu 1941. nanio teke tjelesne ozljede trgovcu
Nikoli Hajdiću. Drugi su ga put uhitili u rujnu 1942. i ponovno pretukli. U prosincu 1942. uhitili su
141
Isto
142
Isto, dos. br. 29-191, str. 138 146
143
Korčula u radničkom pokretu..., str. 509, 877. i 880
98
studenta Stanka Srena koji je zavrio na robiji u Italiji. Petar Stijepić prilikom uhićenja u obrani je
ubio jednog karabinjera i pobjegao u umu. Pava Hajdića su uhitili, odveli u ibenik i osudili na
kaznu smrti koju su kasnije preinačili u 30 godina robije. Konopom su vezali i mučili starca Petra
Nodila, a toljagama pretukli Petra Čumbelića i Petra Srena jer nisu dozvolili da im faisti kradu
kokoi. Zapovjednik karabinjera u Babinu Polju Antonio Carta ubio je Ivana Radulja, oca troje
djece, i to nakon kapitulacije Italije. Zločinca su uhitili partizani i ubili ga. Mljećani od davnina ive
od mora i ribolova. Talijani su to bili ograničili i zabranili, brodice im plijenili, ribarski alat krali ili
palili, a kako je Mljet bogat umom nemilosrdo su ju sjekli i na tisuće tona poslali u Italiju. 144
8.4. TALIJANSKI ZLOČINI U ISTOČNIM KONAVLIMA
istočnom (anektiranom) dijelu Konavala talijanski su zločini počeli već u listopadu 1941.,
U kad je u Ljutoj uhićeno 8 civila. U Sutorini su 10. listopada 1941. uhitili 5 građana jer nisu
prijavili nađeno mrtvo tijelo talijanskog povjerenika. Drugu grupu civila uhapsili su na Grudi. Sve
uhapenike zatvarali su u Herceg Novom i u logore na Prevlaci i Mamuli. Na Grudi su 17. listopada
1941. uhitili i potom ubili trgovca Nikolu Kordu, oduzeli mu automobil i opljačkali svu robu
iz trgovine. Kod Pločica su polili benzinom i zapalili kuću Iva Pećara. Od udaraca zadobivenih u
zatvoru u Herceg Novom umro je Nikola Trojanović. U travnju 1942. u selu Popovićima radi mr-
nje prema Hrvatima i hrvatskom jeziku talijanska učiteljica Roza Indrizzi zapalila je kolsku
zgradu jer nitko nije elio govoriti talijanski, kako je to ona zapovjedila. (O hapenju upnika don
Marka Herendije u Mrcinama vidi prilog br. 8.) U Mrcinama (dananjoj Dubravci) uhitili su Maru
Urlović, zatvorili ju, tukli pa pustili. Kako je nesretna ena u zatvoru zaboravila ključeve od kuće,
vratila se da ih uzme, ali bijesni talijanski faisti pucaju joj u glavu. Na Grudi su uhitili Marka Čupića,
enu mu Jelu, kćer Anu i sina Marka i drali ih na Mamuli kao taoce jer je drugi sin bio u
partizanima. Od udaraca u logoru na Mamuli umro je Pero Mijović iz Molunta. U Lovornom su
faisti tukli djecu koja u koli nisu htjela govoriti talijanski. Stravičan je bio zločin karabinjera koji
su u Vitaljini 10. lipnja 1943. uhitili Anu Peruko lano ju optuivi za krađu. Kako je bila pred
porođajem vezali su je između noga i kuka tako jako da je u utrobi dijele ugueno. Na Grudi su
ogradili logor oko groblja i crkve Sv. Ivana. Nitko nije mogao ući u crkvu, a u njoj su razbili oltare
i pretvorili ju u skladite streljiva. Otvarali su grobove i s mrtvaca dizali prstenje i zlatne zube,
a lubanje koristili kao mete za vjebe gađanja. Od nadgrobnih spomenika pravili su bunkere. Slično
se dogodilo i u crkvi Sv. Mihovila u Mrcinama i Sv. Ivana u Gunjini, odakle su ukrali i zvono.
Topnitvom su tukli po Grudi, a s mora mjesta oko Molunta. Od topovske granate na Grudi su
ranjene Ana Milković i kći joj Pave. Ana je od tekih rana umrla u dubrovačkoj bolnici. Kao posljednje
na Grudi su zapalili kuću Andra Karača u kojoj je ranije bilo talijansko zapovjednitvo. 145
*****
Talijanski je okupator masovno pljačkao kulturno blago u Dubrovniku i na njegovu irem području.
U Lastovu su ukrali i odnijeli u Italiju sliku Gospe sa svecima mletačkog slikara Francisca Bissola
iz XVI. stoljeća. Iz upne crkve u Lastovu ukrali su sliku Kristovo polaganje u grob. U Vrućici su
zapalili upni arhiv i matice iz XVI. st. Iz Dubrovnika su 3. rujna 1943. ukrali 74 sanduka arhivske
građe i poslali ih u Rim. Iz Korčule su odnijeli 21 svezak dokumenata iz XIV. st. itd. U Dubrovniku
su skinuli i namjeravali odnijeti u Rim Metrovićev reljef s vrata od Pila. U Trstenomu su devastirali
najljepi park arboretum, a iz dvorca Gozze opljačkali vie umjetnina i mnoge druge vrijednosti
kulturne batine. Dosta toga opljačkano je na Peljecu i na ostalom dubrovačkom području. 146
144
AJ, dos. br. 29-199, str. 147 151; Dubrovnik u NOB-i..., str. 942 948
145
AJ, dos. br. 29-202, str. 154 162
146
Dubrovnik u NOB-i..., str. 795/796; AJ, dos. br. 29-236, str. 210 i 212
99
8.5. SUĐENJE DUBROVČANIMA
Talijanski vojni sudovi u ibeniku, Kotoru, Zadru i Splitu osudili su 262 osobe iz Dubrovnika
i njegova irega područja objelodanila je Dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatora
i njihovih pomagača radeći na tome od 1944. do 1947. godine. Najvie ih je osudio Vojni
sud u ibeniku 228 osoba. Počelo je 1. listopada 1942. suđenjem Nikoli Cebalu, zidaru iz
rnova i trgovcu Ivanu Maglici iz Korčule. Sud je radio do 13. kolovoza 1943. godine. Posljednji
osuđenici iz Dubrovnika bili su Vicko i Donat Kapurso. Izvanredni sud u Kotoru osudio je
3 Dubrovčanina, Specijalni sud u ibeniku 10, Vojni sud u Zadru 13, a Vojni sud u Splitu 2 iz
Račića na Korčuli.
Bruno Radeljević, istaknuti partijski i sindikalni rukovodilac Dubrovnika;
uhićen je i nakon mučenja ubijen u logoru Stara Gradika početkom 1943.
Sudilo se svim profesijama i konfesijama, najvie Hrvatima, nekim Srbina i idovima
antifaistima. Brojni su ubijeni, rijetki su se branili sa slobode. Osim smrtne dominirala je kazna
robije, globe i gubitka građanskih časti. Tu je bilo ne samo građana Dubrovnika, nego iz
svih mjesta, a koji su na suđenje dovođeni iz zatvorâ u Dubrovniku i Korčuli te iz logorâ Prevlaka,
Mamula i Janjina.
Italija je, kako je već navedeno, bila prekrivena zatvorima, kazamatima i logorima. Sudovi
su slali na robiju u zloglasni Kopar u Istri (poznat naim ljudima jo iz doba Austro-Ugarske i
prve talijanske okupacije Dalmacije od 1918. do 1921. godine). Dubrovčani su robijali i u gradovima
San Sever, Foggia Fossamo, Venecija, Rovigo, Castelfranco Emilia, Parma, Trento, Pissa,
Trst, Firenza, Visco kod Udina, Taranto itd. Jedan se broj robijaa spasio kapitulacijom Italije,
rijetki su se vratili kućama, a veliki broj priključio se partizanima u Sloveniji, Istri i Italiji. Oni
iz june Italije pristupili su u prekomorske jedinice, doli na Vis i borili se na prostorima od Soče
do Istre, sve dokraja rata 1945. godine. 147
147
AJ, dos. br. 29-208, str. 163 188
100
Koncentracijski logori Prevlaka i Mamula osnovani su zapovijeću Stoera VI. armijskog
korpusa u Dubrovniku broj 1297 od 30. oujka 1942. godine. Logor Mamula osnovan je na istomenom
otočiću na ulazu u Boku kotorsku u staroj austrijskoj tvrđavi (forte Mamula). Onaj na
Prevlaci (Campo Prevlaka) bio je izgrađen od drvenih baraka. Logorae je odabirao Stoer talijanske
divizije Marche. Uvjeti su bili krajnje loi, teki, jezivi. Nije bilo hrane, zimi uasno
hladno u ćelijama punim vode, bez higijene i liječnika. Često se ubijalo. Mnogi su umrli.
Skica talijanskog logora za taoce u Janjini
Najbolju ocjenu logorâ Prevlaka i Mamula dao je talijanski obavjetajni časnik Valentin
Ogrizen koji se osobno uto uvjerio. On je zapisao: (...) Logor Mamula je najjadniji i najnečovječniji
to se moe zamisliti. Djeca masovno umiru. To je grobnica ivih ljudi.(...) Dr. Kristo
Grbin iz Korčule, logora na Mamuli, zapisao je: (...) Zatekli smo stanje slično onom, kakvo je
Dante opisao u Paklu. (...) 148
Dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača u priopćenju br. 3
od 30. svibnja 1945. objavila je da je predsjednik Izvanrednog vojnog suda u ibeniku bio general
Magaldi Gherardo, dok je Specijalni vojni sud u ibeniku vodio divizijski general Maggiaro
Vergamo. On je osudio vie od 5 000 uhićenika, od kojih njih 400 na smrt. Ostali su osuđeni
na zatvor ili internaciju, s ukupno 30 000 godina robije. 149
148
AJ, dos. br. 29-24, str. 188 210
149
AJ, Dokumenti iz istorije Jugoslavije, sv. III, Beograd, 1999., str. 33
101
8.6. JO PONETO O TALIJANSKIM ZLOČINIMA, LOGORIMA I
NAKANAMA RIMA PREMA HRVATIMA I DALMACIJI
Oblasni NOO Dalmacije poslao je 20. rujna 1944. Dravnoj komisiji za utvrđivanje zločina
okupatora i njegovih pomagača izvjeće o zločinima talijanskog okupatora na području
Dalmacije. U njemu se, uz ostalo, daju podaci i za područja Okrunog NOO Dubrovnik i navodi
da su u lipnju 1942. u Veloj Luci uhapsili i potom strijeljali 5 rodoljuba. Počinili su to karabinjeri
Giusti, Mariga Angelo, Moriti Guido, Scudetti i Marganiti.
U rnovu su 15. siječnja 1943. vojnici koje je su predvodili kapetan Alfredo Roncoroni,
maersalo (zastavnik) Guiseppe Banini i karabinjer (orunik) Bianchi upali i opljačkali kuće
Kate Laus pok. Antuna i Jake Laus udove Marka.
Kapetan Alfredo Roncoroni, maersalo Guiseppe Banini, brigadir Laborca i karabinjeri
Carmello Vacaro i Giovanni Sulas 20. veljače 1943. mučili su rodoljuba Mirka Kraljevića
Sardelčića pok. Martina probuivi mu uarenim eljezom desnu nogu, prelomivi mu desnu
ruku, uarenim pečatima pekli su mu tijelo, uarene igle zabijali pod nokte itd.
Kapetan Alfredo Roncoroni i brigadir Laborca 25. oujka 1943. nasred Smokvice ustrijeljili
su rodoljuba Jerka Tomaića Nikolina.
U Veloj Luci su 24. lipnja 1943. po naređenju komandira Giuseppea Giadanma strijeljani
rodoljubi Franko Petković, Boo Berković i Ivan Tabain.
Komandant Peljeca pukovnik Rocchi 31. srpnja 1943. sa svojom jedinicom zapalio je uljanu
i nasred mjesta strijeljao 14 rodoljuba i zatim javno spalio njihova tijela.
U izvjeću Oblasnog NOO Dalmacije navode se podaci i o zločinima u pojedinim logorima,
pa se tako navodi:
(...) Mučenja u domovini nastavljaju se nad naim rodoljubima i u logorima u Italiji. Zlostavljanja,
uvrede i ponienja bili su svakodnevna hrana interniraca. Mrnja prema naim ljudima
dola je do izraaja i u enskom logoru u Pollenzu provincija Macerata, kada je 26. svibnja 1943.
direktor logora Domenico Petricioni pored raznih narodnosti, naima bijesno rekao: Vi ste jedna
ciganska, poniena rasa i uvijek ste u povijesti bili takvi. Ja bih se stidio da pripadam takvoj rasi.
Kada su bolesne internirke traile liječničku pomoć, njegova ena je uzviknula: Neka crkne ova
praseća rasa, ne zasluuje drugo. (...) Navedeni zločini talijanskog okupatora tek su dio tisuća
drugih koje istraujemo, a koji nam najbolje pokazuju na koji je način talijanska vojska provodila
okupaciju Dalmacije, i kako je narod na okupaciju odgovarao. Predsjednik Vice Buljan s.r. 150
Dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njegovih pomagača jo je 1946. utvrdila
da su policijski zatvori, zloglasne kvesture vojske Kraljevine Italije (i ne samo njihove) bili
prava srednjevjekovna mučilita, gdje je pravo na ivot i smrt bilo preputeno samovolji svakoga
kaplara. Na tisuće ljudi, koji nisu u mukama umrli, izali su iz tih mračnih pilja osakaćeni.
(...) Zatim se iznose sljedeći podaci:
(...) Kroz razne talijanske zatvore prolo je 101.504 ljudi iz Dalmacije i ostalih dijelova Hrvatske
i među njima su najzastupljeniji Hrvati. Bilo je 5.929 ena, 1.295 staraca i 1.378 djece. Ustanovljeno
je 15.105 mučenja i zlostavljanja od kojih se čak 524 odnosi na djecu, a bilo je jo 8.128 zlostavljanja
koji su zavrili s lakom tjelesnom povredom. () Iz slubenih talijanskih dokumenata vide se
brojne pojave da su zatvorenici u strahu čak vrili samoubistva. Ljudi s dalmatinskog pa tako i dubrovačkog
područja bili su internirani u vie od 80 raznih logora irom Italije. Zapovjednik 2. talijanske
armije general Mario Roatta 5. oujka 1942. zapovijeda i diviziji Marche u Dubrovniku
150
HDA, Zagreb ZKRZ-GUZ 1945, kutija br. 6/306, spis 1651-1766. GUZ 1651 a/45
102
Tamo gdje nisu uspjeli pokuaji pacikacije i (talijanizacije) treba udariti zlo u korijenu i po samoj
sadnici Internirati u Italiju svih viđenijih osoba pa i onih iz skromnijih slojeva. () Ostalim obiteljima
koje su u srodstvu s osobama odbjeglim u umu treba reducirati izdavanje namirnica postaviti
načelo da se takvima uopće ne mogu izdavati namirnice i drugu dokumentaciju. 151
Zapovjednik spomenute Druge talijanske armije general Mario Roatta 1. oujka 1942. regulirao
je osnivanje i djelovanje logora na Prevlaci i otočiću Mamuli i stavio ih u nadlenost
prefekta u Kotoru. Prema toj zapovijedi svaki komandant talijanske divizije imao je pravo internirati
svakog Hrvata i druge osobe, napuniti logor to je moguće vie. (...) O ivotu logoraa
u tim logorima već je bilo riječi.
Takozvani dubrovački logori, o čemu je također već pisano, bili su u Kuparima, na Lokrumu i
Lopudu, a internirci su bili idovi. Talijanski logor na Lopudu osnovan je u prvoj polovici 1942.
godine. Tu su dovedeni internirci iz Dubrovnika, Makarske i Herceg Novog, bez obzira na narodnost.
Bilo ih je 373, a prema nekim drugim podacima 600 do 700 idova 1943. godine prebačeno
je u logor Kampor na Rabu. U logoru u Gruu, koji je bio smjeten u prostorijama hotela Wregg,
bilo je 70 idova iz Dubrovnika i 30 iz okolice. Potkraj svibnja 1943. prebačeni su na Rab. Logor
u Kuparima bio je u istoimenom hotelu za izbjeglice iz Gacka (njih 117) i za jo oko 800 izbjeglica
iz Bosne. Potkraj svibnja i početkom lipnja 1943. i oni su prebačeni na Pag.
Gore prikazani podaci, makar najmanji u ukupnom broju talijanskih zločina, dovoljno nam
govore o politici Rima prema Hrvatima, odnosno ljudima iz Dalmacije, naravno i Dubrovnika.
Dajemo samo neke natuknice takve osvajačke politike iz koje se rodio zločin.
List Corriere della sera u broju od 20. svibnja 1941. objavio je sljedeće: Italija se vraća ne
samo kao vladajuća na Jadran, nego ponovno u svoj dravni sastav prima one dalmatinske zemlje
i gradove koji su vjekovima sačinjavali batinu Venecije... Tamo gdje je lav sv. Marka raskrilio
svoja krila, Italija se vraća kao gospodar... Mussolini je jo 1936. rekao: Ako je za druge
Mediteran prometni put, pa i Jadran, za nas Talijane on je ivot. U travnju 1941. grof Ciano
o sudbini Dalmacije kazao je da Italija ne trai Dalmaciju iz etničkih razloga, nego na temelju
načela ivotnog prostora. Guverner Dalmacije Guiseppe Bastianini u proglasu u lipnju 1941.
navodi: Počinje novi vijek Vraća nas starodrevnoj majci gdje Imperij Savojske kuće obnavlja
slavna djela i obećanje neumrle povijesti... Drugom prilikom, 9. rujna 1941., isti je na smotri
dalmatinskih faista rekao: Sasvim sam siguran da će u dovoljno kratko vrijeme faizam dati
Dalmaciji novo lice i novu duu. List La domenica del corriere 4. svibnja 1941. pisao je: Danas
je čvor na Jadranu razrijeen i Dalmacija se zauvijek vraća Italiji. Na sjednici Faističke komore
1. lipnja 1941. Mussolini je istaknuo: Aneksijom gotovo svih otoka jadranskog arhipelaga,
stvaranjem dvaju pokrajina Splita i Kotora te proirenjem najvjernije pokrajine Zadra,
moe se smatrati da je rijeen dalmatinski problem. 152
Italo Sauro, prvak faističkih redova u Rimu, pisao je Mussoliniu 6. travnja 1941. godine: (...)
Povratak Dalmacije Italiji, zauvijek će istjerati strance iz jadranskih zemalja. (...) 153 Mussoli ni je
jo 2. travnja 1939. sačinio plan od 16 točaka za potpunu talijanizaciju Dalmacije i ireg područja
Hrvatske, pa je planirao onemogućiti Slavenima svako kupovanje ili preuzimanje zemljita. Na sve
moguće načine ukloniti Slavene s njihove zemlje Stvoriti brojne osnovne kole i vrtiće i drati
djecu pod talijanskim utjecajem cijeli dan U svim kolama i vrtićima postaviti za učitelje talijanske
svećenike i časne sestre Kontrolirati rad svećenika Slavena 154
151
Saoptenja, Beograd, str. 551 563
152
Navodi iz: Josip Grbelja, Talijanski genocid u Dalmaciji, Zagreb, 2004., str. 33 40
153
Isto, str. 57
154
Isto, str. 59
103
Mussolini nije bio zadovoljan tempom krvavoga kola kojeg je provodio guverner Bastianini,
pa je u veljači 1943. na njegovo mjesto postavio Francesca Giuntu, oprobana istrebljivača Hrvata
iz Dalmacije, pa i s dubrovačkog područja. On je u svibnju 1943. po Dalmaciji i po Dubrovniku
organizirao bacanje letaka iz zrakoplova, u kojima je pisalo: Za svaki oboreni i odrezani
stup (telegrafski ili telefonski) bit će na mjestu strijeljan. Za svaki čin sabotae povećat će
se broj strijeljanih osoba. (...)
Talijani su, kako smo spomenuli, Dalmaciji davali neotalijansko obiljeje. Traili su rimski
pozdrav, zabranili hrvatska drutva, otputali činovnike i učitelje dovodeći svoje, ruili spomenike
i svugdje isticali talijansku zastavu. Od dizanja i sputanja zastave napravili su ceremoniju,
ali su građani taj čin izbjegavali. Razlozi su jasni talijanska zastava nije im trebala, posebno
jer je ona simbolizirala zločin i teror kakav se rijetko biljeio u povijest Hrvata na obali Jadrana.
*
Na kraju nakon to je, barem u osnovnim natuknicama, prikazan teror i zločin talijanskog
okupatora, postavljaju se dva sljedeća pitanja:
Prvo, kako je bilo moguće da je jedan civilizirani narod u samom sreditu svjetske kulture
veliki talijanski narod u svojim njedrima odnjegovao suce, profesore, generale upravljače
i organizatore takvih i tolikih zločina dakle obrazovane ljude, pa i na najvioj znanstvenoj razini,
a da prihvate i organiziraju zločin i genocid, i da u tome sa zanosom i straću sudjeluju? A
upravo se to dogodilo. To dokazuju pohranjeni dokumenti o genocidu talijanskih faista u Hrvatskoj,
posebno na tlu Dalmacije. Tu je svakako na prvome mjestu bila drava, njezina uloga
i odgovornost. Drava je, istina, tvorevina, a u njezino ime to su radili ljudi. Talijanska drava
bila je izvor i organizator zločina. To se odnosilo i na Treći Reich, na NDH i druge zločinačke
drave. Ne moe se govoriti o zločinu faista i uopće o zločinačkom karakteru faizma, a izostaviti
pitanje odgovornosti drave i dravnih tijela Kraljevine Italije i drugih sličnih drutvenih
sustava. U konkretnu slučaju genocid u Dalmaciji, pa tako i na dubrovačkome području, planirala
je i provodila talijanska drava. Ideja je bila iz Dalmacije istrijebiti hrvatski puk i obnoviti
Rimsko Carstvo. Talijani su prihvatili takvu ideju, a faistički reim bio je sredstvo kojim
je to trebalo realizirati. Italija je izvrila okupaciju hrvatskog teritorija. Taj je čin istinit i kao
takav mora biti priznat i prihvaćen. Prikazani dokumenti to jasno pokazuju, potvrđuju i dokazuju
tu bitnu povijesnu istinu.
Drugo, tko je takvim zločincima pomagao, bio njihov suradnik, klicao im i odobravao genocid
nad hrvatskim narodom u Dalmaciji, Dubrovniku i na irem dubrovačkome području? Neka
se to zapitaju prvenstveno oni koji takve zločince rehabilitiraju, one koji su bili saveznici i pomagači
stoljetnog tuđina talijanskog okupatora. S kim si, takav si! stara je narodna izreka.
Ti saveznici i suradnici s talijanskim okupatorom u Drugom svjetskom ratu na dubrovačkome
području, u Dalmaciji i drugdje, poistovjetili su se dakle s talijanskim zločincima. Povijest ih
neće i ne smije opravdavati, nikada i ničim. Dapače, zavravajući obrazlaganje o talijanskim
zločinima na području Dalmacije i ireg dubrovačkog područja, treba zaključiti da ti genocidni
zločini nad Hrvatima i drugim stanovnicima istočne jadranske obale (osobito u razdoblju od
1918. do 1943.) nikad ne smiju biti preućivani i zaboravljeni ni pod kojim uvjetima. Hrvatski
građani općenito, pa tako i Dubrovčani, imali su pravo braniti se i obraniti svoja ognjita, a za
njihova stradanja u toj obrani mora se traiti odgovornost za ono jučer, danas i sutra.
104
9. RATNI ZLOČINI NJEMAČKE VOJSKE - WEHRMACHTA
Njemačke su postrojbe, kako je ranije kazano, u Dubrovniku bile dvaput prvi put nakratko
u travnju 1941., a drugi put su dole 13. rujna 1943. razoruati Talijane nakon kapitulacije
Italije i ostali su punih 400 dana, sve do oslobođenja 18. listopada 1944. godine. Tad su ih iz
Grada i okolice istjerali borci NOVJ. Nakon kapitulacije Italije u Grad su doli dijelovi 14. puka
7. SS Prinz Eugen divizije kojom je zapovjedao SS pukovnik August Schmidthuber.
Pukovnik August Schmidthuber, zapovjednik 14. SS puka Prinz Eugen divizije,
u kanjonu Sutjeske tijekom Pete neprijateljske ofenzive
Svečano ga je dočekao i proglasio počasnim građaninom Dubrovnika gradonačelnik dr. Ivo
Karlović. Kad su esesovci otili na Peljeac, u Dubrovnik su doli dijelovi 118. lovačke divizije,
ali ne zadugo jer su ih zamijenili legionari 369. pukovnije 369. Vraje divizije u kojoj su većinu
vojnika činili hrvatski legionari, dok su zapovjednici bili Nijemci i Austrijanci. (Ovdje se
također Pavelić postavio tako da su njegovi vojnici činili slugansku ulogu u njemačkim divizijama.)
I prije i poslije kapitulacije Italije u Dubrovniku je javno djelovala njemačka policija
GESTAPO koji je, uz pomoć domaćih izdajica, odlučivao o tomu koga uhititi, koga ubiti, a koga
poslati u zloglasne zatvore i logore. Osnovni im je oslonac dakle bila vlast NDH, ustae i tajna
ustaka sluba UNS-a. Pomagali su im i četnici, a i neke druge konfesije neki javno, a najvie
105
tajno. Cilj im je bio isti: silom zločina i na sve druge načine spriječiti antifaistički otpor i partizansku
aktivnost u Dubrovniku i okolici, naročito pregaziti onaj teritorij koji su partizani oslobodili
nakon kapitulacije Italije, tj. Peljeac, Mljet, Korčulu, dijelove Konavala i Dubrovačkog
primorja. Zločini su započeli odmah nakon dolaska, bili su krajnje surovi, zvjerski, a trajali su
neprekidno, punih 400 dana do kraja listopada 1944., kad su jedinice NOVJ porazile i istjerale
njemačke okupatore sa irega dubrovačkog područja.
106
*
Dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača za dubrovački okrug
(koja je djelovala od 1944. do 1947. godine) utvrdila je (koristim njene podatke) da su njemačke
postrojbe i GESTAPO za vrijeme okupacije u Dubrovniku ubili 299, a ranili 173 civila. To
znači da su prosječno svakog dana ubijali ili ranjavali po jednog Dubrovčanina. Uhitili su i u
logore poslali 1 646 civila, dakle prosječno četiri osobe dnevno. Najvie ubijenih bilo je iz grada
i kotara Dubrovnik (203) i s Korčule (96) civila. To je bio najveći zločin, veći od onog to su
ga počinili Talijani, ustae i četnici. Skoro sve pogubljene, uhićene i u logore deportirane rtve
bili su Hrvati antifaisti i domoljubi, a bilo je među njima i idova, Srba i ostalih.
Materijalne tete koje su počinili bile su goleme. Pored ostale tete u dubrovačkom okrugu nacisti
su zapalili ili na druge načine poruili 3 164 gradske i seoske kuće. Svakako će se i na ovome
mjestu čitalac zapitati zato su Nijemci ubili toliko ljudi i počinili toliku materijalnu tetu? Odnosno
zapitat će se zato su iz daleke Njemačke uopće doli u Dubrovnik i tako se zločinački pona-
ali prema nevinim civilima, prema njihovim materijalnim dobrima i kulturnoj batini? Svakako
da sutina odgovora lei u osvajačkoj politici Berlina, otkud je cijelo zlo i krenulo u osvajanje tuđih
teritorija, potaknuto nacističkom ideologijom Ubermenscha i neopisivom mrnjom prema
Slavenima koji trebaju, isticali su nacisti, sluiti kao robovi Velikoj Njemačkoj. Njihov dolazak i
ponaanje u Dubrovniku nije za prave vojskovođe imalo nekog rezona, a za običnog njemačkog
vojnika nije bilo logike da se vere po morskim grebenima Dubrovačkog primorja i otokâ. Iz svega
toga nameće se zaključak o tome kako je i koliko Hitlerov nacistički sustav utuvio u glavu i duu
toga njemačkog vojnika potrebu za zločinom, radi čega su se onako okrutno i zvjerski odnosili
prema nevinom stanovnitvu. Zato? Sve je bilo moguće, nacifaistički sustav proizveo je i odgojio
cijelu plejadu najgorih zločinaca, pretvorio ih u najgore Hune, kako ih je nazvao Churchill.
*
U nastavku slijedi prikaz najkarakterističnijih zlodjela to su u Dubrovniku i na njegovu irem
području počinile njemačke postrojbe. Kao klasičan primjer zločinstva navest ćemo na početku
samo jedan događaj. Već je kazano kako su Nijemci za 400 dana boravka na dubrovačkome
području uhitili i u razne logore smrti uputili 1 646 građana, od kojih oko 90% Hrvata. Zato?
Povijesna znanost suvremene Hrvatske jo nije valjano odgovorila na to pitanje. Zna se samo
povrno radi toga to nekima ne odgovara da se dozna prava istina, jer nije malo 1 646 građana
istjerati sa stoljetnih ognjita.
Dosta sam dugo za tim tragao i doao do nekih dokumenata koji ukazuju na sljedeće: U veljači
1944. glavni zapovjednik njemačkih postrojba u Dalmaciji, pa i za područje Dubrovnika,
general pukovnik Lothar Rendulic, zapovjednik 2. oklopne armije sa sjeditem u Vrnjačkoj
Banji u Srbiji, izdao je zapovijed broj 0975/44., u kojoj zahtijeva da se izvri evakuacija civilnog
stanovnitva iz oblasti koje se nalaze uz more, na obali. (...) To je objasnio obrambenim potrebama,
to nije točno. Istina, povod su bile obrambene mjere od eventualnog anglo-američkog
pomorskog desanta u srednju i junu Dalmaciju, ali to nije bio glavni razlog, jer bi u tom slučaj
trebalo raseliti i druge Hrvate iz Hrvatskog primorju i Istre, a oni nisu dirani. To se razaznaje iz
pisma od 25. veljače 1944., to ga je njemački opunomoćeni general za Hrvatsku uputio ministru
obrane Vlade NDH, zloglasnom ustakom generalu Anti Vokiću (njega je dao ubiti Pavelić pri
kraju rata u Lepoglavi jer je kao britanski pijun, zajedno s Lorkovićem, namjeravao izvriti dr-
avni udar i oboriti Pavelićevu vladavinu). U tomu pismu govori se o Hrvatima na dalmatinskoj
obali kao trajnoj opasnosti jer su masovno prili antifaističkom pokretu, a nagovjetava se i promjena
stanovnitva. I drugi izvori upućuju nato da je, osloncem na faiste, Pavelić namjeravao
iseliti hrvatski puk sa obale srednje i june Dalmacije i na to područje doseliti one iz Bosne, tj. iz
unutranjosti NDH, a to su oni, koje je Pavelić smatrao sebi odanima. Ovo je bila trajna ustaka
orijentacija. (...) 155 koja je mogla imati nesagledive posljedice, da u Drugom svjetskom ratu nisu
pobijedile antifaističke snage. Korijeni ovoga zločina ostali su dugo prisutni.
Pod udar Renduliceve zapovijedi nisu doli samo Dubrovčani, nego i ostali hrvatski ivalj u
srednjoj Dalmaciji potpuno iseljena olta, veliki dio Brača i Hvara, Makarskog primorja, dolina
Netvetve, Korčula, Mljet, Peljeac, Dubrovačko primorje itd. Izvrena je nasilna deportacija, najprije
svih mukaraca rođenih od l904. do 1927. godine, a zatim i drugih starca, ena i djece, bez
obzira na godine rođenja, zdrave i bolesne; ni mačka nije ostalo, u bukvalnom smislu riječi. Međutim
Renduliceva zapovijed stigla je za Nijemce kasno i prekasno jer je najveći broj stanovnika
mukog, dobrim dijelom i enskog, spola otiao u partizane, a ostali, koji god su mogli, pobjegli
su pred zločinačkim njemačkim postrojbama na slobodni Vis i Lastovo, pa u junu Italiju i na Sinaj,
u El Shatt, gdje se nalo oko 30 000 izbjeglica koje su 95% činili Hrvati.
Zbjeg s Peljeca u Blatu na Korčuli u studenom 1943.
Pred njemačkim okupatorom veliki broj Pelječana, naročito ena, djece i staraca, morao je napustiti poluotok.
Postupajući prema zapovijedi generala Rendulica, njemačke su postrojbe opkoljavale sela i
gradove i nasilno hapsile svakoga na koga bi naile, trpale ih u improvizirane logore i raznim
prijevoznim sredstvima, uz pomoć ustake vlasti NDH, transportirale prema Mostaru, Sarajevu,
Slavonskom Brodu i drugim logorima po Slavoniji, Podravini, Posavini. Neki su uhićenici usput
155
AVII, Mikroteka, reg. br. München, N. 10718-720. NAV-T. 313, f. 199/7461084
107
bjeali i ostajali kod rodbine ili prijatelja u Mostaru, Sarajevu, Zagrebu. Najgore su prolazili oni
koji su ostali u logorima ili po slavonskim selima, gdje su kao robovska radna snaga radili na
imanjima ustakih dunosnika. Dosta ih je umrlo, neki su zatvarani i ubijeni. Starije su osobe
teko podnosile to progonstvo. Tko je preivio tu golgotu, zahvaljujući NOVJ, u proljeće i ljeto
1945. vratio se kući. Bio je to teak egzodus hrvatskoga naroda iz Dalmacije. Nitko nikad u povijesti
nije nanio toliko zla hrvatskom narodu Dalmacije, pa i dubrovačkog područja, kao to su
to učinili Nijemci i, zajedno s njima, ustaka vlast NDH. Koliki su bili ti njemačko-ustaki zločini,
svjedoči činjenica da se o tomu govorilo na suđenju u Nüernbergu i na suđenju njemačkim
generalima nakon rata u Beogradu, kao i na suđenju nekim ustakim dunosnicima u Zagrebu
od 1946. do 1948. godine.
9.1. ZLOČINI NAD ZAROBLJENIM PARTIZANIMA
Neto prije nego to su Nijemci napustili Korčulu, u rujnu 1944. na otočiću Vrniku blizu Badije
nalazila se skrivena grupa od oko 7 partizana. O njima su Nijemci dobili informaciju
od fra Bernardina Sokola, pa su svi uhićeni i odmah pogubljeni iako su bili zatićeni kao ratni
zarobljenici. Rukovodilac OZN-e za Korčulu Ivan Jeričević Čompo u svojoj izjavi navodi da
je ta grupa partizana bila skrivena na Vrniku i nastavlja:
(...) Na Vrnik je doao drati misu fra Bernardin Sokol i na neki način saznao da se tu nalaze
skriveni partizani. Nije se, po običaju, poslije mise vratio na Badiju nego je otiao u Korčulu
u njemački komandu grada i ocire Abvera obavijestio o boravku partizana na Vrniku. Tumač
u tom razgovoru bio je Vilim, Nijemac, koji je kao brijač jo od prije rata ivio na Korčuli. On
je bio na suradnik na vezi sestre Manes Karninčić, predstojnice zavoda Anđela čuvara. Ona je
preko časnih sestara slala obavijesti u svoju ispostavu u rnovo sestri Ani koja je to prenosila
naem obavjetajcu. Međutim, Nijemci su u ovom slučaju bili bri, prvi stigli na Vrnik i zarobili
partizane te ih odveli izvan Korčule. Nai su onda poli na Badiju uhapsiti pijuna fra Sokola
ali je on kroz prozor vidio dolazak partizana i kako je bila noć sakrio se u nekoj upi u samostanaskoj
ekonomiji. Ostali fratri su se rastrčali okolo traeći ga i kada su ga nali odveli su ga
partizanima i predali im ga riječima: Evo vam ga, rijeite nas ovoga zla! 156
Međutim autor knjige Sve nae Dakse Joko Radica, kada govori o fra Bernardinu Sokolu,
sve ovo uopće ne spominje, a imao je dokument u rukama i, kako sam kae, razgovarao je s
Čompom, nego je napisao samo ovo: Dola je 28. rujna 1944. predvečer skupina partizana jednom
barkom na otočić Badiju i iz samostana odvela fra Sokola. () 157 Ovo je jedan od brojnih
primjera gdje spomenuti autor obmanjuje javnost ne dajući joj sve dokumente kako bi saznala
pravo stanje događaja. Naprotiv, čak na vie mjesta navodi da je nevin pogubljen itd.
9.2. OSTALI ZLOČINI NJEMAČKOG OKUPATORA
Njemački zločini u Dubrovniku nisu počeli sa kapitulacijom Italije u rujnu 1943., kad su njemačke
postrojbe uzele vlast u Gradu, nego daleko ranije organizirano jo u svibnju 1941. godine.
Prema pisanju Mata Jakića seriju je otvorio GESTAPO uhićenjem estorice rodoljuba. Ali uhićenja
nije provodio Gestapo. U taj lov na ljude uputio je izdresirane pse domaće izrode.(...) 158 Poslije
toga ustae i GESTAPO zajedno su hapsili i ubijali, o čemu je već pisano. I posljednja rtva u
156
HDA, Zagreb, KP 42/2847
157
Joko Radica, Sve nae Dakse, Dubrovnik, 2003., str. 130. i 789
158
Mato Jakić, n. d., str. 49
108
Dubrovniku, zvjersko ubojstvo idova Spitzera 18. 1istopada 1944., obavljeno je u duetu uhitile
su ga ustae, predali ga GESTAPO-u, a njemački časnici i hrvatski legionari iz 369. Vraje divizije
su ga, prilikom povlačenja iz Dubrovnika, zvjerski ubili kod Komolca.
Iz hotela Argentina, gdje je bilo sjedite dubrovačkog GESTAPO-a, poticao je najgori zločin,
a legalno se djelovalo preko tzv. Teilkomande osnovane 13. rujna 1943., najvie pod ravnateljstvom
Alberta Kynzlea iz Drezdena koji je ranije pripadao grupi za egzekucije u logoru Mauthauzen.
Tu je bio i August Zellner koji je doao iz logora u Katovicama. (Obojica su proglaena
ratnim zločincima.) Teilkomando GESTAPO u Dubrovniku bio je podčinjen gestapovskoj centrali
u Sarajevu, pa je dubrovačke rtve tamo usmjeravao, kao to su ih Talijani usmjeravali prema
Specijalnom sudu u ibeniku, Zadru i Splitu, a potom u logore po Italiji, dok su Prevlaka i
Mamula bile etapno logorite. U Dubrovniku je GESTAPO imao 20 agenata. Glavni je bio Pero
Stadt, Nijemac, hotelijer iz Dubrovnika, rodom iz Slavonije. On je bio na čelu njemačke manjine
u Dubrovniku. Pobjegao je pred osloboditeljima Dubrovnika, a proglaen je ratnim zločincem.
Dravna je komisija u istrazi utvrdila da je mnoge rodoljube prijavio Gestapu i ustaama,
a bio je odgovoran i za uhićenja dubrovačkog trgovca Josipa Soldata i za mnoge druge. 159
Osim Pera Stadta dokumenti spominju, kao drugog glavnog gestapovskog pijuna, nekog
Iva Duplicu koji je kasnije pobjegao u Italiju. Ustae su uz GESTAPO imali svoje agente i pijune,
tzv. dupljake koji su radili za vie obavjetajnih slubi. I četnici su pri dubrovačkom GE-
STAPO-u drali dva agenta Vanju Maanovića i nekog ilkuta iz Dubrovnika. pijunaom
za GESTAPO u Dubrovniku se bavio i četnički kapetan Kojo Slavković, raniji časnik kraljevske
jugoslavenske vojske.
Već 13. rujna 1943. GESTAPO je u Dubrovniku uhitio Mariju pinčić i 12 drugih građana,
zatvorio ih u tvrdjavu Lovrjenac i kasnije ih deportirano u Sarajevo. Na putu od Sarajeva do
Slavonskog Broda ubijen je idov Josip Mandl i ena mu Janka. U Zenici je ubijen Feok Salvadore,
a u Sarajevu zubar Josip Neumann. Na Bosanci su hrvatski legionari iz Vraje divizije
2. travnja 1944. uhitili osamnaestogodinjeg mladića Nedjeljka Matkovića, onda ga opili i tukli
traeći da uzvikuje Heil Hitler!, ali je on hrabro uzviknuo: Smrt faizmu Sloboda narodu!, nakon
čega su ga strijeljali i na poluiva nabacili kamenje. Potom je GESTAPO u Dubrovniku
uhitio 5 građana koje su nakon mučenja predali ustaama. U Dubrovniku je 22. svibnja 1944.
ubijen poljski liječnik iz Vilne dr. Waldemar Olstevsky, a zatim mu je iz stana i ordinacije sve
opljačkano. Uhićenja su nastavljena u svibnju, lipnju i srpnju, kad su u Dubrovniku uhićeni i
deportirani u Sarajevo prof. dr. Juraj laus i 38 omladinaca. Nakon toga u Cavtatu su uhitili
dr.Vlaha Novakovića i enu mu Dadu i otjerali ih u logor u Sarajevo. U Mostaru, Sarajevu i Zenici
bilo je zatvoreno mnogo građana iz Dubrovnika i irega dubrovačkog područja seljakâ iz
Čilipa, Brsečina, Trstenoga, Pločica, Oraca, Dunava, Grude, ipanske Luke, Mrcina, Brgata,
umeta, Čajkovića, Kneice i drugih mjesta. Na Jakljanu su početkom kolovoza u sklonitu
uhitili Melka Palunka sa ipana. Poto nita nije priznao, strijeljali su ga. U ipanskoj Luci
10. kolovoza 1944. uhapsili su Balda Glavicu i Nika Stjepovića, zatvorili ih u Dubrovniku, a
potom 19. listopada 1944. pogubili kod Slanoga, prilikom povlačenja. U Oracu su ubili učiteljicu
Mariju utić i ranili Karmelu Lučić. Orunički natporučnik Zvonimir porčić javio je 15. rujna
1944. Zagrebu da je odred njemačke vojske u Oracu uhitio učiteljicu Mariju utić. Nju su odmah
zaklali i ranili sestru Granicu i Karmelu Lučić i zapovjedili da pogrebu nitko ne prisustvuje osim
svećenika, obćinskog načelnika i osoblja koje će je nositi. Preodjeveni u civilna odijela, i lano se
predstavljajući da su partizani, na Brgatu su Nijemci upali u kuću Frana Kolendića, ubili
159
AJ, dos br. 454-1118, str. 217. i 223/224
109
Mariju i Nika Kolendića, a zatim i Frana Kolendića. Kasnije su na umetu ubili Toma Kurilicu
i Rada Saila. U selu Čajkovici gestapovci su doveli nepoznata čovjeka, ubili ga i zatrpali kamenjem.
Hrvatski legionari iz Vraje divizije 15. listopada 1944. topnitvom su bombardirali selo
Osojnik. Kako je 26. kolovoza 1944. izvjetavao domobranski pukovnik Stjepan Zuech njemačke
su postrojbe u Dubrovniku izvrile raciju po svim kupalitima i gradskim ulicama i uhitili dosta
gradjana. Neki su puteni, a 30 Dubrovčana je vlakom upućeno u Mostar. Ova je racija izvrena
bez znanja naih vlasti,, napominje pukovnk Zuech. 160 Potom su u selu Oljemu polili benzinom
i zapalili općinsku i kolsku zgradu, to je zapovjedio Karlo Koenny iz Vraije divizije. Dan prije
dolaska partizana u Dubrovnik gestapovci su u stonski zatvor prebacivali 10 zatvorenika, koje
su na Kovačevu brijegu kod Slanoga pobili hrvatski legionari iz njemačke Vraje divizije. Tad su
njemački ratni brodovi topovima tukli po selu Čajkovici u Rijeci dubrovačkoj. Zadnjeg dana boravka
u Dubrovniku, 18.listopada 1944., Nijemci su zapalili hotel Viktoriju, a u Rijeci dubrovačkoj
dinamitom bacili u zrak sve motorne čamce i jedrenjake. Ruili su cestu Dubrovnik Slano Metković
i poruili tunel i eljezničku prugu kroz Rijeku dubrovačku. U Grudi su bacili u zrak elektranu
i vodovod, skretnicu na eljezničkoj pruzi i vie kuća. Kad su se Nijemci i hrvatski legionari
iz Vraje divizije povlačili iz Cavtata, na obali su zapalili velebnu staru zgradu dr. teja Račića
koja je izgorjela do temelja, a čiji su vlasnici (nasljednici) bili u inozemstvu. Jo ranije, odmah
nakon to su Talijani doli u Cavtat, poručnik njihove vojske Amades Viggilio ukrao je Račićev
automobil marke Pakard. Sve je to Pave Račić ud. spomenutog doktora, putem svog odvjetnika
dr. Zvonimira Stojkovića, 28. prosinca 1944. prijavila Općinskom NOO u Cavtatu. 161
Dubrovnik bi bio jo vie stradao, i doivio bi mnogo veća materijalna razaranja, da nije njemački
časnik Maier od unitenja spasio brojne objekte, riskirajući vlastiti ivot. Nije se povukao
s ostalim Nijemcima; ostao je ivjeti u Dubrovniku.
Na Blagdan Sv. Vlaha 3. veljače 1944. upnik u selu Klievu kod Oraca don Ivo Juričić uobičajeno
je zazvonio prije sv. mise i uputio se prema stanu. Na putu su ga zaustavili njemački
vojnici, a bilo je tu i bradatih četnika, pa su ga htjeli ubiti jer ga je zapovjednik optuio da je
zvonjavom upućivao signale partizanima. Kad su ga stavili uza zid za strijeljanje, tuda je slučajno
naiao ribar Ivo Kvesić i traio da ga oslobode. Tad su htjeli i njega strijeljati. On je međutim
intervenirao kod jednoga hrvatskog legionara iz Vraje divizije koji je poznavao i hrvatski
i njemački jezik objasnivi mu da je upnik zvonjavom pozivao narod na sv. misu jer da je Blagdan
Sv. Vlaha. Tako su obojica spaeni. 162
Točno kad se vratio iz talijanskog zatvora, 12. rujna 1943., SS trupe su kraj Smokovljana susrele
Josipa Gujenču, kamionom ga odveli do Slanoga i ondje ga pogubili. U oblinjoj umi kod
Slanoga uhitili su Nikolu Miloslavića. Mnogim ribarima opljačkali su alate i brodice, a internirali
su 20 osoba to su 15. kolovoza 1944. potvrdili i orunici NDH iz Dubrovnika. Na ipanu
su opljačkali 50 obitelji, a 3. svibnja 1944. uhitili 6 civila i deportirali ih u Mostar i Beograd. Na
putu je umrla Kate Vlaić. 163
Na Mljetu, gdje je bio dosta aktivan partizanski odred, u svibnju 1944. njemački su vojnici postavili
zasjedu i ubili 7 civila. Prije toga uhitili su Petra Čumbelića iz Babina Polja, zatim Mariju Sren,
Frana Dabelića i ostale. Za ove akcije Nijemci su koristili nekoliko domaćih pijuna koji su ih dovodili
u zasjede. Njih su uhitili partizani i osuđeni su na smrt. Jedino je Pavao Market zvani Vlastelin,
160
AVII, k. 3, reg. br. 19/3-1
161
AJ, Elaborat o njemačkim zločinima, dos. br. 29-244, str. 224, 236/237 i 364
162
AJ, dos. br. 29-256, str. 244. (Don Iva Juričića ne spominje dr. fra P. Bezina, kao da i on nije bio rtva rata.)
163
Isto, dos. br. 29-257, str. 246 252
110
bivi gostioničar u Dubrovniku i povjerenik GESTAPO-a
za Mljetu, pobjegao u Zagreb pa u Italiju. Proglaen je ratnim
zločincem i za njim je raspisana tjeralica jer se znalo
da ivi u Milanu. 164
Peljeac je bio natopljen krvlju nevinih civila koji su
od Stona do Lovita pobijeni od SS trupa, postrojbi 118.
lovačke divizije i ustaa, od listopada 1943. do rujna
1944. godine. Pod zapovjednitvom zloglasnog SS pukovnika
Augusta Schmidthubera (kojega je gladonačelnik
Dubrovnika bio proglasio počasnim građaninom)
u listopadu 1943. njemački vojnici upali su u selo Koba
i uhitili 6 preteno starih osoba, zatvorili ih u dvorac obitelji
Milić i zapalili ga, nakon to su ga prethodno opljačkali.
(Vidi prilog br. 17.) Isti su esesesovci u zaseoku
Prine ubili 2 starca od preko 80 godina, a mlađe su deportirali.
Kod Solane u Stonu objesili su Vicka Bjelića,
partizanskog ratnog zarobljenika. U selu Dančanje oteli
su mazgu Đuru Prčeviću pa su ga, kada se protiv toga
pobunio, ubili. U Osobljavi su uhitili 34 osobe, među
kojima i dvoje djece od 3 godine, i zapalili selo.
Petar Čumbelić-Ilko, politički komesar
Mljetskog NOP odreda; strijeljan je od
Nijemaca početkom oujka 1944. na putu
prema Sobri, kod Babina Polja
Spaljeno selo Osobljava, u listopadu 1943.
164
AJ, sig. 110, dos. 4385, str. 261 267. (U Arhivu Jugoslavije postoji pozamana dokumentacija o zločinima toga gostioničara.
Tereti ga se za ubojstva osoba iz Babina Polja, s popisom osmorice ubijenih Hrvata.)
111
U Gornjoj Pijavičini uhitili su 26 civila i selo također zapalili. Kod Kune su zaklali Katu Tomelić,
a Teru Medović ivu spalili. U Kuni su spalili zgradu općine, kolu, upni ured i omladinski
dom. U selu Dubrava uhitili su 41 civila i doveli ih na stratite, ali na inzistiranje upnika
iz Janjine don Koste Selaka odustali su od egzekucije. Isti je upnik od sigurne smrti spasio
dr. Zvonimira Bjelovučića u Sutvidu, njegovu enu i dvije pomoćnice, ali su iz njegova stana,
uz ostalo, pokrali dva kilograma srebrenog novca.
Spaljeni zaselak Mirci-Lovite, u svibnju 1943.
U Dračama su uhitili 76-godinju staricu Katu Ivuić, sina joj Antu i jo nekoliko civila, vezali
im kamenje oko vrata i bacili ih u more. More je izbacilo le starice Kate, pa je pokopana,
dok se ostale more nije izbacilo jer su bili vezani tekim kamenjem.
112
Spaljena Gornja Pijavičina, u listopadu 1943.
Stanovnici Janjine su svjedočili Dravnoj komisiji za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih
omagača o tome kako su Nijemci uhitili 17-godinju djevojčicu Katu Parilo, na nju natjerali
velikog psa vučjaka koji ju je svu rastrgao, a zatim su je strijeljali. U Osobljavi su u crkvi
Sv. Martina ubili Nikolu Grbina, zapalili 42 kuće i crkvu Sv. Ivana. U Kuni je spaljeno 70 kuća,
u Oskorunom 56, a zatim su u kolsku zgradu zatvorili 16 osoba i u nju bacali ručne bombe.
Tom prilikom ubili su 9 i ranili 7 civila. Kod sela Pijavičina uhitili su 19 civila, među kojima su
bili i oni koji su na Peljeac doli kao sezonski radnici. U Pijavičinu su zapalili 80 kuća i ubili
6 civila. Na breuljku blizu Kune ubili su 8 seljaka. Iz Trpnja su skoro svi pobjegli prema Visu
i Africi, a ostalo je samo nekoliko starih osoba.
Spaljena Kuna - Peljeac, u listopadu 1943.
Gornja i Donja Vrućica bile su također skoro prazne. Pa i ono to je ostalo, Nijemci su pohvatali
i deportirali. Kod Gornje Vrućice ubili su duevnog bolesnika Bariu Talijančića. Kad su 31. kolovoza
1944. kod toga sela pljačkali grodje, zaklali su Pava Jerkovića. Nitko se nije smio pribliiti
obali od 300 metara do dva kilometra. Ako bi nali nekoga na moru ili u toj zoni, odmah su pucali.
Spaljeno selo Donja Vrućica, u rujnu 1942.
113
Nedaleko Nakovanja 24. kolovoza 1944. ubili su starca Juru Bilčića i Stjepana Srhoja iz Lovita,
a selo su zapalili. Među ubijenima bili su Ante Poljanić, predsjednik Kotarskog NOO-a
Peljeca i Ivo Mordin Crni, sekretar Okrunog komiteta KPH za Dubrovnik, koji je poginuo
18.veljače 1944. kod uvale Prapratno blizu Stona. 165
Ivo Mordin-Crni, sekretar OK KPH Dubrovnik i član Oblasnog komiteta KPH za Dalmaciju;
poginuo je od njemačke zasjede, u Prapratnome kod Stona, u veljači 1944.
Otok Korčula je također osjetio masovne krvave zločine njemačkog okupatora kojemu su
pomagale ustae i vlast NDH, kad je krajem 1943. uspostavljena na tome otoku. Nakon kapitulacije
Italije pa sve do njemačkog desanta 21./22. prosinca 1943. njemački su zrakoplovi izbacili
tisuće bombi po gradu Korčuli i drugim mjestima na otoku.
Talijanski okupatori su htjeli Korčulu zauvijek odvojiti od matice Hrvatske.
165
Dubovnik u NOB-i..., str.1135 1157; AJ, dos. br. 29-262, str. 254 275
114
Odmah nakon prebacivanja s Peljeca na Korčulu njemačke su postrojbe počele sa zvjerstvima.
Nitko nije smio stajati u poljskim kućicama niti se pribliiti morskoj obali. Čim su 22. prosinca
uli u Račiće, njemački su vojnici upali u upni ured, istjerali upnika i počeli silovati
ene koje su se bile ondje sklonile. U Račiću su ubili i u more bacili 6 civila, odreda pomorske
kapetane i mornare. U Pupnatu su u veljači 1944. uhitili 100 mjetana i otjerali ih na prisilni rad
i gradnju utvrda. Zatim su zapalili zaseok Brda kod rnova. U svibnju 1944. u rnovu su uhitili
5 ena, među kojima i Jaku Curać s djetetom od četiri godine i otjerali ih u logore.
Bombardirana Korčula od strane Nijemaca 1943.
Četiri se nisu nikada vratile. Izgubio se
svaki trag i starom 84-godinjem pomorskom
kapetanu Toniju Franiću iz Račića
kojega su uhitili l7. srpnja 1944. godine.
Na intervenciju mjesnog upnika iz Račića
spaena je od sigurne smrti starica Ivka Franić.
Uhitili su veću grupu itelja rnova i
odveli ih u Trpanj. Zatim su ih tijekom plovidbe
Neretvanskim kanalom od Trpnja
prema Metkoviću u kolovozu 1944. bacili
u more. U Blatu su ubili jo jednoga duevnog
bolesnika Antu Gavranića. U Smokvici
su zapalili upnikovu kuću, a u Veloj
Luci su opljačkali 60 kuća. Na ulici u Veloj
Luci, bez ikakva povoda, ubili su Mariju
Padovan, staricu od 73 godine. U svemu
im je pomagao ustaki poglavar za kotar
Korčulu Ante Mihović iz Dubrovnika. Njega
su kasnije uhitili partizani i osudili ga
na smrt. 166
Zgrada gradskog NOO-a u Korčuli bombardirana
od njemačkih aviona 1943.
166
AJ, dos. br. 29-275, str. 279 293
115
*
Zemaljska komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača prikupila je poimenične
podatke svih uhićenih od strane njemačke vojske koji su zavrili u Auschwitzu, Berger-Bolzenu,
Dachau i drugim njemačkih i ustakim logorima; neki u njemačkom logoru Staro
sajmite u Zemunu, zatim na Banjici u Beogradu itd. U te logore upućene su 293 osobe, i to: iz
grada Dubrovnika 11, iz kotara Dubrovnik 91 i s Korčule 191 osoba. 167 Nijemci su, to je već
spomenuto, također uhitili i deportirali vie od 1 600 osoba po logorima u Bosni, Slavoniji, Podravini
i drugdje. Samo s Mljeta deportirali su oko 600 civila. 168
Njemačke su postrojbe pljačkale i ruile kulturna dobra u Dubrovniku i na njegovu području.
I te je podatke prikupila Dravna komisija. U selu Kobau na Peljecu zapalili su dvorac Betandić
i u njemu slike Otona Postrunika. Zatim su zapalili zgradu u kojoj su se nalazila djela Mata
Celestina Medovića. Otetili su tvrđavu Sv. Ivana u Dubrovniku. Provalili su i u sinagogu, s
namjerom da ukradu tore i druge dragocjenosti, ali ih nisu nali jer su na vrijeme sklonjene.
Bombardiranjem Korčule otetili su dvorac Bakarić i gradsku vijećnicu iz XVI. st. Na Lokrumu
su otetili Benediktanski samostan, na Boninovu dvorac Skočibuha, dok su u Gruu otetili ljetnikovac
i kapelu Sorkočović. U Stonu su otetili crkvu Sv. Mihajla iz XI. st., u Sustjepanu crkvu
Sv. Stjepana, Franjevački samostan kod Stona. Opljačkali su ljetnikovac Gučetić u Trstenomu
i mnogo čega drugoga. 169
Za počinjene ratne zločine njemačke vojske na području Dubrovnika vojno-sudski organi
NOVJ proglasili su vie njemačkih generala i drugih časnika ratnim zločincima. Među prvima
je general major SS postrojbi August Schmidthuber, zapovjednik 7. SS divizije Prinz Eugen
koja je počinila velike zločine oko Dubrovnika i na Peljecu. Zatim su tu general major Fritz
Neidhaldt, zapovjednik legionarske 369. Vraje divizije, okrivljen za zločine oko Dubrovnika,
u Dubrovačkom primorju i na Peljecu (predali su ga Amerikanci, suđeno mu je u Beogradu,
gdje je 1947. i pogubljen); general major Joseph Kubler, zapovjednik 118. lovačke divizije,
okrivljen za zvjerstva počinjena na Peljecu, Korčuli i Hvaru (Amerikanci su ga predali Jugoslaviji,
suđen je i ubijen 1947.); pukovnik Guenther Tribukeit, zapovjednik 750. pukovnije
118. lovačke divizije, okrivljen za zločine počinjene na Peljecu, Korčuli i Hvaru (uhićen je i
1946. pogubljen u Beogradu); pukovnik August Zollner, ef GESTAPO-a u Dubrovniku, okrivljen
za uhićenja, progonstvo, slanje u logore smrti i ubojstva velikog broja Dubrovčana; potpukovnik
Rabi, ef tajne policije u Dubrovniku, okrivljen za ubojstva velikog broja Dubrovčana
(5. studenoga 1943. uhitio je i gradonačelnika dr. Iva Karlovića radi verca ećerom, ali ga je
iz zatvora izvukao ustaki veliki upan dr. Ante Buć.)
Zbog tolikih zločina i drugoga zla to su počinili pripadnici Wehrmachta u Dubrovniku i na
njegovu irem području, Nijemci su ostali u krajnje negativnu sjećanju Hrvatima, idovima i
Srbima. Zločine su (da sumiramo) pravili u Dubrovniku i na čitavom dubrovačkom području, u
Dubrovačkom primorju, Korčuli, Peljecu, Mljetu... Treba, tko zna po koji put, podsjetiti da
njemački okupator takva i tolika zla nije radio sam, nego uz pomoć, potporu i suučenitvo usta-
a i vlasti NDH, od velikog upana dr. Ante Buća pa dalje. Postrojbe NDH i hrvatski legionari
iz Vraje divizije pravili su zločine zajedno s Nijemcima. Sve su to znale vlasti u Zagrebu, redovito
su informirane od orunika, domobranstva i tajnih pijuna. Međutim nisam naiao na
nijedan dokument iz kojeg bi se vidjelo da je u to vrijeme iz Zagreba itko intervenirao kod njemačkog
Generaliteta da se ne prave takvi zločini nad Hrvatima i drugim građanima u NDH.
167
Isto
168
AJ, dos. br. 29-283, str. 293 308
169
AJ, dos. br. 29-288, str. 302 305; Dubrovnik u NOB-i..., str.795/796; Korčula u radničkom pokretu..., str. 873
116
Naprotiv, postoji velika dokumentacija iz koje se moe pouzdano zaključiti da je ustaka vlast
u Zagrebu sa svim tim bila suglasna, čak je i poticala njemačke časnike i generale da prave zločine,
potpuno jednako nad svima, bili oni Hrvati, idovi ili Srbi. To je Dubrovnik, kolijevka
hrvatske kulturne batine, snano osjetio. Ba su zato, uz ostalo, pripadnici Wehrmachta bili
takvi i toliki zločinci, a da ih nitko od legalne vlasti NDH u tomu nije sprečavao. 170
Nikad ranije u povijesti njemačka vojska nije bila u Dubrovniku (isključimoli razdolje Austrije),
a kad su kao okupatori doli u Drugom svjetskom ratu ostali su zapamćeni u najgorem
svjetlu. To će se dugo pamtiti i spominjati, jer svaki se zločin dugo pamti, bez obzira na različite
vjetrove koji puu.
Poprsje Miće Marinovića u Sreseru
170
Iz Glavnog ustakog stoera u Zagrebu upućena je zapovijed da se s njemačkim postrojbama angaira jedan odred
Ustake vojnice iz Ljubukog i Vrgorca i uputi na Peljeac radi zajedničkog djelovanja protiv odmetnika, tj. Peljekog
partizanskog odreda. (AVII, k. 111, reg. br. 17/15-2)
117
10. ČETNIČKI ZLOČINI
Četnici i njihove vojne postrojbe nisu često dolazili iz Hercegovine na dubrovačko područje.
S talijanskom vojskom, nekad i sami, upadali su u Konavle, Oraac i Slano. Dosta su pljačkali
i ruili imovinu Dubrovčana. Na brdu Slivnica kod Trebinja nalazio se četnički stoer. Postojao
je tzv. Dubrovački četnički odred kojim je zapovijedao kapetan Too Perović, odvjetnik iz
Trebinja. Često je dolazio u Dubrovnik kod Talijana i Nijemaca, a to su znale ustae i vlasti
NDH. Usporedno s njim tim je odredom zapovijedao i kapetan Ivo Svilokos, odvjetnik iz
Dubrovnika. Kasnije su ustrojili Dubrovačku četničku brigadu pod zapovjednitvom Iva
Svilokosa. S Talijanima su imali sporazum, kao i s ustaama, o zajedničkoj borbi protiv partizana
i antifaističkog pokreta u Dubrovniku. Dosta su bili opasni oni četnici koji su stalno boravili u
Gradu, koji su slobodno ivjeli i djelovali pod zatitom Talijana, kasnije Nijemaca i vlasti NDH.
Oni su ugroavali ivot Dubrovčana, progonili antifaiste i rodoljube, vrili atentate. Tako je u
prosincu 1942. sin pravoslavnog popa i četnika Boka Mitrovića pokuao atentatom ubiti
sarajevskog nadbiskupa dr. Ivana arića, kada je bio u svom dvoru u Dubrovniku javio je iz
Dubrovnika u Zagreb ustaki pijun.
118
Duan Grakalić, učitelj u Pločicama, ubijen od četnika 1943.
Svetozar Demirdić, član SKOJ-a od 1941. Ubijen je od četnika 16.IX.1943.
Prikazat ćemo neka karakteristična četnička zlodjela to ih je registrirala Dravna komisija
za utvrđivanje ratnih zločina. Grupa četnika je 24. studenoga 1941. opljačkala potu u Malom
Zatonu. U siječnju 1942. grupa hercegovačkih četnika u tri navrata je pljačkala seljake u Petrovu
Selu. Nakon toga četnici iz Poljica upali su u selo Gromaču kod Oraca, opet radi pljačke. U
listopadu 1942. u selu Osojniku opljačkali su stoku 16 seljaka. Ponovno su 19. srpnja 1943.
upali u Petrovo Selo, uhitili i namjeravali zaklati Katu Svičarević, ali su ih seljaci otjerali. U
svibnju 1944. grupa od 10 četnika, zajedno s osam njemačkih vojnika i hrvatskih legionara, dolo
je u selo Đurinići (Konavle) te iz 14 kuća opljačkali sve vrijednosti. 171
Najveći zločin to su ga počinili četnici nad Dubrovčanima bio je onaj kada su od 16. do 18.
rujna 1943. na putu u blizini sela Slivnice kod Trebinja uhitili 9 mladih Dubrovčana koji su bili
krenuli u partizane. Nakon zvjerskog mučenja bacili su ih 19. rujna 1943. u jamu Kremen dol.
Bili su to: Vojislav Bambaek, slastičar iz Dubrovnika; Svetozar Demirdić, postolar iz Dubrovnika;
Vjekoslav Ivančić, radnik iz Splita koji je ivio u Dubrovniku; Ivica Kresić, učitelj iz Cavtata;
Nikola Napica, đak Pomorske akademije u Dubrovniku; Ivica Rupčić, tipograf iz Dubrovnika;
Frano Tomić, brijač iz Dubrovnika; Pasko Vidak, radnik s Grude i Sveto aknić, soboslikar
iz Dubrovnika. 172
171
AJ, dos. o četničkim zlodjelima, br. 29-317, str. 349 352; AVII, k. 271, reg. br. 22/1-45
172
Dubrovnik u NOB-i..., str. 204, 987 993 i 1000 1002
119
U dokumentaciji se također spominje da su četnici
ubili ili predali Talijanima i sljedeće Dubrovčane:
Miu Simonija, studenta iz Dubrovnika (ubijen
od četnika na brdu Krvavice); Duana Grakalića,
učitelja iz Pule (ilegalno radio u Konavlima, zaklan
od četnika na Zupcima u srpnju 1943); Iva Keleza
iz Maranovića na Mljetu (uhićen od četnika i predan
Mie Simoni, član SKOJ-a i KPJ; ubijen je od
četnika na brdu Krvavice 2.VII.1942.
Jozo Paković partizansku zakletvu je poloio
21. prosinca 1941. Koncem 1941. ustae ga hapse i
sprovode u Dubrovnik. Pomoću ilegalaca bjei iz zatvora
te s Baldom Mekiićem i Miom Simonijem
odlazi u hercegovačke partizane. U srpnju 1942. u
Donjoj Vrbi kod Trebinja, nakon zvjerskog mučenja,
četnici su ga s M. Simonijem i jo jednim drugom
bacili u jamu Golubnjak.
Talijanima, logora u Italiji, drugi put uhićen od
Nijemaca u Rijeci i strijeljan u Trstu) i Joza Pakovića,
teaka iz Kune (zarobljen od četnika i
nakon mučenja u Donjoj Vrbi kod Trebinja 18.
lipnja 1942. bačen u jamu Golubnjak. 173
U Elaboratu Dravne komisije za utvrđivanje
četničkih zločina navedeno je da su četnici ubili
18 i ranili 1 Dubrovčanina, a da su u kotaru Dubrovnik
ubili 5 i ranili 2 civila. Međutim pronaao
sam podatke za 13 od četnika ubijenih Dubrovčana,
pa su moguća nesuglasja. Četnika nije bilo
niti su dolazili na Korčulu i Mljet, a nije ih bilo
ni na Peljecu.
173
Isto, str. 993, 999, 1005 i 1012
120
11. ZBIRNI PODACI O RATNIM ZLOČINIMA TALIJANA,
NIJEMACA, USTAA I ČETNIKA NA IREM DUBROVAČKOME
PODRUČJU U RAZDOBLJU 1941. 1945.
11.1. RATNI ZLOČINI VOJSKE KRALJEVINE ITALIJE
11.1.1. Na području grada Dubrovnika
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................13
b) Ranjeni ili povreda tijela ..................................................................................................39
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ..................................................................................117
Ukupno .........................................................................................................................169
d) Materijalne tete u dinarima
zgrade: uniteno 1, otećeno 212 gradskih i 18 seoskih kuća, tete ....13 827 410 dinara
tete na zemljitu voćnjaci, i ostalo ..........................................................10 249 668
tete na stoci: ....................................................................................................341 330
tete na itaricama i drugim kulturama ............................................................159 550
tete na poljoprivrednom alatu ...........................................................................21 020
tete na vozilima ........................................................................................199 720 642
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................10 320 130
tete na raznoj robi ......................................................................................16 313 051
tete u gotovu novcu ......................................................................................5 304 477
tete u papirima od vrijednosti ....................................................................11 064 951
tete u imovinskim pravima ........................................................................55 533 800
tete na ostaloj pokretnoj i nepokretnoj imovini .........................................11 926 700
Ukupno .............................................................................................. 334 782 729 dinara
11.1.2. Na području kotara Dubrovnik
(Konavle, Primorje, Mljet, Peljeac)
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................57
b) Ranjenih ili povreda tijela ..............................................................................................109
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ..................................................................................349
Ukupno .........................................................................................................................515
d) Materijalne tete u dinarima
zgrade: uniteno 252, otećeno 610, tete ...........................................37 642 155 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostalo .............................................................8 500 000
tete na umama ..........................................................................................22 500 000
121
122
tete na stoci ..................................................................................................3 334 870
tete na itaricama i drugim kulturama .........................................................1 500 000
tete na poljoprivrednom alatu .........................................................................870 000
tete na vozlima .............................................................................................4 744 483
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................11 136 000
tete na raznoj robi ......................................................................................13 169 000
tete u gotovu novcu ....................................................................................19 414 000
tete u papirima od vrijednosti ......................................................................1 205 000
tete u imovinskim pravima ..........................................................................4 687 000
tete na ostaloj pokretnog i nepokr. imovini ...............................................31 908 978
Ukupno .............................................................................................. 160 611 486 dinara
11.1.3. Na području kotara Korčula
a) Broj rtava lienih ivota ...............................................................................................113
b) Ranjenih ili povreda tijela ................................................................................................32
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ..................................................................................404
Ukupno ..............................................................................................................................549
d) Materijalne tete u dinarima
zgrade: 129 uniteno, a otećenih 325, tete .........................................5 363 551 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostalo .............................................................2 270 215
tete na stoci .....................................................................................................505 369
tete na itaricama i drugim kulturama ....................................................604 825 dinara
tete na poljoprivrednim alatima ......................................................................513 370
tete na vozilima ............................................................................................2 722 881
tete na pokućstvu i namjetaju .....................................................................2 510 299
tete u raznoj robi ..........................................................................................3 375 265
tete u gotovu novcu ......................................................................................2 515 193
tete u papirima od vrijednosti ......................................................................4 001 559
tete u imovinskim pravima ..........................................................................3 906 341
tete na ostaloj pokretnoj i nepok. imovini ...................................................6 034 481
Ukupno ................................................................................................ 34 323 349 dinara
11.1.4. Ukupni ratni zločini Talijana u gradu
i kotaru Dubrovnik i kotaru Korčula
a) Broj rtava lienih ivota ...............................................................................................183
b) Broj ranjenih ili povrede tijela .......................................................................................180
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobde ....................................................................................870
Ukupno ......................................................................................................................1 233
d) Materijalne tete u dinarima
zgrade: unitene 382 kuće, otećeno 1 165, tete ................................56 833 116 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostalo ...........................................................21 019 883
tete na umama ......................................................................................... 22 800 155
tete na stoci ..................................................................................................4 181 549
tete na itaricama i drugim kulturama .........................................................2 264 375
tete na poljoprivrednim alatima ....................................................................l 404 390
tete na vozilima ........................................................................................207 188 006
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................23 966 429
tete na raznoj robi ......................................................................................32 857 316
tete u gotovu novcu ....................................................................................26 933 670
tete u papirima od vrijednosti ....................................................................16 271 510
tete na imovinskim pravima .......................................................................64 127 141
tete na ostaloj pokretnoj i nepokretnoj imovini .........................................49 870 027
Ukupno .............................................................................................. 529 717 564 dinara
11.2. RATNI ZLOČINI NJEMAČKE VOJSKE WEHRMACHTA
11.2.1. Na području grada Dubrovnika
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................23
b) Ranjenih i povreda tijela ..................................................................................................37
c) Uhićeni, zatvarani lieni slobode ...................................................................................102
Ukupno .........................................................................................................................162
d) Materijalne tete u dinarima
zgrade otećenih 548, tete ...............................................................54 761 685 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostalo .............................................................2 470 700
tete na itaricama i drugim kulturama ............................................................250 700
tete na stoci .....................................................................................................227 300
tete na poljoprivrednim alatima ........................................................................70 870
tete na vozilima ...........................................................................................7l 077 280
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................20 650 260
tete na raznoj robi ......................................................................................16 785 550
tete u gotovu novcu ....................................................................................20 623 500
tete na papirima od vrijednosti ....................................................................7 177 180
tete na imovinskim pravima .......................................................................48 982 425
tete na pokretnoj i nepok. imovini .............................................................23 905 150
Ukupno .............................................................................................. 266 982 600 dinara
11.2.2. Na području kotara Dubrovnik
a) Broj rtava lienih ivota ...............................................................................................180
b) Ranjenih ili povreda tijela ..............................................................................................102
c) Uhićeni, zatvoreni, lieni slobode ..................................................................................614
Ukupno .........................................................................................................................896
d) Materijalna teta u dinarima
zgrade unitenih 219, otećenih 894, tete .......................................58 510 000 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostalo ...........................................................31 500 000
tete na itaricama i drugim kulturama .........................................................4 127 000
tete na stoci ..................................................................................................5 755 000
tete na poljoprivrednim alatima ...................................................................4 527 000
tete na vozilima ...............................................................................................991 615
123
124
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................19 955 000
tete na raznoj robi ......................................................................................20 676 000
tete u gotovu novcu ......................................................................................6 860 000
tete na papirima od vrijednosti ....................................................................3 096 000
tete na imovinskim pravima .........................................................................7 234 900
tete na ostaloj pokretnoj i nepok.imovini ..................................................45 246 000
Ukupno .............................................................................................. 208 478 515 dinara
11.2.3. Na području kotara Korčula
a) Broj osoba lienih ivota ..................................................................................................96
b) Ranjenih ili povreda tijela ................................................................................................34
c) Uhićeni, zatvoreni, lieni slobode ..................................................................................930
Ukupno ......................................................................................................................1 060
d) Materijalne tete u dinarima
zgrade uniteno 917, otećeno 1 722, tete ......................................25 880 551 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostalo ...........................................................16 937 346
tete na itaricama i drugim kulturama .........................................................4 443 418
tete na stoci ..................................................................................................1 920 112
tete na poljoprivrednim alatima ...................................................................1 747 143
tete na vozilima ..........................................................................................13 219 133
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................12 351 085
tete na raznoj robi ......................................................................................13 014 705
tete u gotovu novcu ......................................................................................1 991 784
tete na papirima od vrijednosti ....................................................................1 880 224
tete na imovisnkim pravima .........................................................................8 352 037
tete na ostaloj pokretnoj i nepokr. imovini ................................................17 907 542
Ukupno .............................................................................................. 119 645 080 dinara
11.2.4. Ukupni ratni zločini Nijemaca u gradu
i kotaru Dubrovnik i kotaru Korčula
a) Broj rtava lienih ivota ...............................................................................................299
b) Ranjenih ili povreda tijela ..............................................................................................173
c) Uhićeni,zatvarani,lieni slobode .................................................................................1 646
Ukupno ...........................................................................................................................2 118
d) Materijalne tete
zgrade uniteno 1 136, otećeno 3 164, tete .................................139 152 236 dinara
tete na zemljitu voćnjaci i ostaalo .........................................................50 908 046
tete na itaricama i drugim kulturama .........................................................8 821 118
tete na stoci ..................................................................................................7 902 412
tete na poljoprivrednim alatima ...................................................................6 345 013
tete na vozilima ..........................................................................................85 288 028
tete na pokućstvu i namjetaju ...................................................................52 956 345
tete na raznoj robi ......................................................................................50 466 255
tete u gotovu novcu ....................................................................................29 475 284
tete na papirima od vrijednosti ..................................................................12 163 404
tete na imovinskim pravima .......................................................................64 569 362
tete na ostaloj pokret. i nepokret. imovini .................................................87 058 692
Ukupno .............................................................................................. 595 106 195 dinara
11.3. RATNI ZLOČINI USTAA I VLASTI NDH
(BEZ MATERIJALNIH TETA JER NISU UTVRĐIVANE)
11.3.1. Na području grada Dubrovnika
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................87
b) Ranjeni ili povreda tijela ..................................................................................................22
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ..................................................................................104
Ukupno ..............................................................................................................................213
11.3.2. Na području kotara Dubrovnik
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................32
b) Ranjeni ili povreda tijela ..................................................................................................34
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ....................................................................................56
Ukupno ..............................................................................................................................122
11.3.3. Na području kotara Korčula
a) Broj rtava lienih ivota ...................................................................................................9
b) Ranjeni ili povreda tijela .................................................................................................... l
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ..................................................................................... l
Ukupno ................................................................................................................................11
11.3.4. Ukupni ratni zločini ustaa i vlasti NDH
a) Broj rtava lienih ivota ...............................................................................................128
b) Ranjeni ili povreda tijela ..................................................................................................57
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ..................................................................................161
Ukupno ..............................................................................................................................346
11.4. RATNI ZLOČINI ČETNIKA
(BEZ MATERIJALNIH TETA JER NISU UTVRĐIVANE)
11.4.1. Na području grada Dubrovnika
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................18
b) Ranjenih ili povreda tijela .................................................................................................. l
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ......................................................................................0
Ukupno ................................................................................................................................19
11.4.2. Na području kotara Dubrovnik
a) Broj rtava lienih ivota ...................................................................................................5
b) Ranjenih ili povreda tijela ..................................................................................................2
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ...................................................................................... l
Ukupno ..................................................................................................................................8
125
11.4.3. Ukupni ratni zločini četnika
a) Broj rtava lienih ivota .................................................................................................23
b) Ranjeno ili povreda tijela ...................................................................................................3
c) Uhićeni, zatvarani, lieni slobode ...................................................................................... l
Ukupno ................................................................................................................................27
11.5. SUMARIJ 174
Ukupan broj ratnih zločina koje su počinili okupatori i njihovi pomagači ustae i četnici u
gradu i kotaru Dubrovnik i kotaru Korčula iznosio je kako slijedi:
1. Talijanski okupator: ubijeno 183 ranjeno 180 zatvoreno 870
2. Njemački okupator: 299 173 1 646
3. Ustae: 128 57 161
4. Četnici: 23 3 l
Ukupno 633 413 2 678
126
Promatrajući izdvojeno grad Dubrovnik, kotar Dubrovnik i kotar Korčula, stanje je sljedeće:
1. Grad Dubrovnik: ubijeno 141 ranjeno 99 zatvoreno 318
2. Kotar Dubrovnik: 274 247 1 025
3. Kotar Korčula: 218 67 1 335
Zaključak. Od Talijana, Nijemaca, ustaa i četnika u gradu i kotaru Dubrovniku i kotaru Korčuli
ubijene su 633 civilne osobe, ranjeno ih je 413, a uhićeno, zatvoreno ili internirano 2 678.
Zločin je dakle izvren nad 3 714 osoba.To je bila bilanca vladavine NDH, talijanske i njemačke
okupacije i prisustva četnika u ovom dijelu june Dalmacije.
174
Sumarij je sačinjen na osnovi podataka Dravne komisije za utvrđivanje ratnih zločina okupatorâ i njihovih pomagača
za Okrug Dubrovnik, a nalaze se u AJ i HDA.
*
Kako bi se sagledali ukupni razmjeri zločina, potrebno je sumirati i materijalne tete na područjima
koje analiziramo. Prikazane tete bile su ogromne, a svakako su bile i znatno veće,
ukoliko bi se pribrojile i one koje su počinili ustae i četnici, a koje Dravna komisija za utvrdjivanje
ratnih zločina okupatora i njihovih pomagača nije utvrdila. Sumarij o materijalnim tetama
sadri sljedeće:
1. Materijalne tete počinjena na stambenim objektima
a) Talijani su unitili 382 kuće, otetili 1 165, ukupno 1 547
b) Nijemci su unitili 1 136 kuća otetili 3 164, ukupno 4 300
c) Uniteno je 1 518, a otećeno 4 329 kuća, ukupno 5 847
Od toga je u Dubrovniku uniteno i otećeno 779 stambenih objekata, u kotaru Dubrovnik
1 975, a u kotaru Korčula 3 093 stambena objekta, to je ukupno 5 847 stambenih objekata. Kad
se to preračuna u dinarsku vrijednost (prema stanju 1945.), tad proizlazi da su Talijani počinili
tetu na stambenim objektima u vrijednosti od 56 833 116 dinara, a Nijemci u vrijednosti od
139 152 236 dinara, to iznosi ukupno 195 985 352 dinara.
2. Ostale materijalne tete koje su počinili Talijani i Nijemci
a) Talijani su počinili materijalne tete na voćnjacima, umama, poljoprivrednim kulturama,
stoci, poljoprivrednim alatima, motornim vozilima, pokućstvu i namjetaju, na raznoj robi, u
gotovu novcu, vrijednosnim papirima, imovinskim pravima i na ostaloj pokretnoj i nepokretnoj
imovini u iznosu od 529 717 567 dinara.
b) Nijemci su na istim materijalnim dobrima počinili tete u iznosu od 595 106 195 dinara.
c) Ukupne materijalne tete počinjene u Dubrovniku i njegovu irem području, uključujući
i kotar Korčula, tijekom Drugoga svjetskog rata (ne računajući ustake i četničke za koje
nema podataka), iznosile su 1 124 823 762 dinara (prema stanju krajem 1945. godine.) Ako bi se
to preračunalo u američke dolare (prema tečaju krajem 2004. godine kad je ovaj rukopis dovren)
iznosilo bi to $ 309 187 333 (Pismo s proračunom S. H. od 24. 12. 2004. u arhivi autora). 175
Spomenik palim borcima NOR-a otoka Mljeta (Neznatno je otećen nakon 1990.)
175
Napomena urednika: Autor je bio vrlo neprecizan i nedosljedan u prikazivanju sumarnih brojčanih podataka, to mi je znatno
otealo posao, odnosno morao sam ga sâm obaviti jer sam primijetio da prikazani sumarni podaci nisu točni. Autor je naprimjer
naveo da su ukupne materijalne tete prouzrokovane talijanskim zločinima iznosile 700 202 808 dinara, a one počinjene od strane
Nijemaca 648 879 943 dinara, to bi zbrojeno iznosilo ukupno 1 349 082 751 dinar. Na kraju u zbirnim podacima navodi da su ukupne
materijalne tete od strane talijanskog okupatora iznosile 643 369 592, a one od strane njemačkog okupatora 509 927 734, pa to zbraja
i navodi novi (opet krivi) podatak o ukupnim materijalnim tetama od 1 153 297 426 dinara. Odmah zatim vraća se na ranije
utvrđeni podatak od 1 349 082 751 dinara i pretvara ga u dolarsku vrijednost prema tečaju dolara od 24. XII. 2004. i tako dolazi do
podatka o ukupnim materijalnim tetama u iznosu od $ 370 728 215,00. Čitava jedna zavrzlama s kojom sam se dobrano namučio.
Na temelju navedenih podataka o pojedinačnim tetama razvidno je da su ukupne materijalne tete počinjene od talijanskog
okupatora iznosile 529 717 567 dinara, a one počinjene od strane njemačkog okupatora 595 106 195, ukupno dakle 1 124 823 762
dinara. Dakle stvarni podatak o visini ukupnih materijalnih teta, izraeno u dinarima, grekom autora uvećan je za 16,6%.
Prema tome trebalo je za isti postotak umanjiti i od strane autora navedenu dolarsku vrijednost počinjenih ukupnih materijalnih
teta (umjesto navedenih $ 370 728 215 prikazati stvarno stanje od $ 309 187 333).
127
12. OSTALE RTVE I STRADAVANJA NARODA OD FAISTA
Kako je već rečeno, u ovoj prvoj knjizi prikazani su samo podaci o faističkim zločinima koje
je prikupila i obradila Okruna dravna komisija za utvrđivanje zločina okupatora i njegovih
pomagača u Okrugu Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu. Ti podaci nisu potpuni, uz ostalo, zato
to su nastali na kraju i neposredno poslije Drugoga svjetskog rata. Savez antifaističkih boraca
NOR-a i druge udruge i institucije nastavile su istraivanje o jo nepoznatim rtvama.
Najveći je pomak učinjen nakon 80-ih godina prolog stoljeća, kad je u Dubrovniku od 6. do
8. prosinca 1983. odran Znanstveni skup o Dubrovniku i njegovu okruju u Drugom svjetskom
ratu (1941. 1945.). Građa pripremljena i predstavljena na tome skupu objavljena je u zborniku
Dubrovnik u Narodnooslobodilačkoj borbi i socijalističkoj revluciji 1941. 1945. u izdanju Instituta
za historiju radničkog pokreta Dalmacije, Split, 1985. Osim popisa rtava faizma, veliki
je doprinos zbornika u tomu to se u njemu nalaze i poimenični podaci za 554 poginula borca
i rukovodioca NOV Hrvatske, odnosno NOVJ, a koje ponavljamo i na kraju ove prve knjige.
Znanstvenu vrijednost iz povijesne domene predstavlja i knjiga Korčula u Narodnooslobodilačkom
ratu 1941. 1945. koja je nastala kao zbornik radova s istoimenog znanstvenog skupa
odrana u Korčuli od 14. do 15. travnja 1984. godine. U toj knjizi nalaze se zbirni podaci o
učeću građana Korčule u NOR-u, popis poginulih boraca NOR-a i drugih građana otoka Korčule
tijekom NOB-e 1941. 1945. godine. 176
U ovoj knjizi se ne govori o broju učesnika NOR-a, koji prema jednim podacima za Dubrovnik
iznosi 5 851 177 , a za Korčulu 4 998 178 ili ukupno 10 849 iz Dubrovnika i njegova ireg područja.
Nije bilo moguće prikazati barem pribline podatke o izbjeglicama s dubrovačkog područja, o
onim nesretnim ljudima koji su morali bjeati pred faističkim zločinima. Njih je svakako bilo najvie
u vremenu nakon kapitulacije Italije krajem 1943. godine, kad je veliki broj građana, naročito
staraca, ena i djece morao krenuti u izbjeglitvo, najčeće preko Visa i Lastova u junu Italiju. Najvie
ih se nalo na Sinaju u izbjegličkom logoru u El Shattu. Tamo ih je jedan broj umro od raznih
bolesti, a jedan broj pod raznim okolnostima poginuo u progonstvu. Među njima je bilo najvie Hrvata,
neto Srba, idova i drugih. Gledajući u cijelosti, svi su bili rtve faističkog terora; svi su bili
stradalnici u faističkm orgijanjima. Trebalo bi o svima njima poneto kazati, ali zasad nema dostupnih
podataka. Riječ je o desecima tisuća rtava faizma iz Dubrovnika i njegova ireg područja.
*
Prema navedenom Sumariju koji je sačinjen na temelju podataka Dravne komisije za utvrđivanje
ratnih zločina u Okrugu Dubrovnik iz 1946. godine, a koji, kako rekosmo, sigurno nisu
potpuni, Talijani, Nijemci, ustae i četnici ubili su ukupno 633 civila, od toga u Dubrovniku 141,
176
Vidi str. 893 896
177
Dubrovnik u NOB-i..., str. 684
178
Korčula u radničkom pokretu..., str. 893
128
u kotaru Dubrovnik 274 i na Korčuli 218 osoba. Njima treba pribrojiti 413 ranjenih i 2 678 uhićenih,
zatvorenih, interniranih u koncetracjske logore. Zločin je dakle, da se prisjetimo, izvren
nad 3 714 civila iz grada i kotara Dubrovnik i kotara Korčula. Ogromne su to rtve koje je podnio
narod Dubrovnika i njegova ireg područja u Drugom svjetskom ratu. Među stradalima je
bilo oko 85% Hrvata, a ostali su bili Srbi, pa idovi i pripadnici ostalih narodnosti. Gledajući
na vjeru, najvie je zločina izvreno nad rimokatolicima, zatim nad pravoslavcima i idovima.
rtve su, kako rekosmo, bile isključivo civili, rijetko koji zarobljeni partizan, a prema dobnoj i
spolnoj strukturi stradalo je najvie staraca, ena i djece ba onih koje u ratu tite enevske i
haake konvencije.
I kraći pogled na prikazane nacifaističke zločine nad civilima duboko potresa, a posebno
kad se izdvoji lepeza zločina na kojoj prevladavaju oni oblici koje nisu provodili ni Huni koje
spominje Churchill, pa ni Turci u dubrovačkom zaleđu od 14. do 18. stoljeća. Tako neto nije
poznato u povijesti hrvatskoga naroda u Dalmaciji, a napose u povijesti Dubrovnika.
Ustaki pokolj, nad 13 većinom Srba, na Lisačkim rudinama u zaleđu Stona koji se dogodio
1. srpnja 1941. godine; razapinjanje na kri trojice Dubrovčana uz rijeku Lavu u Bosni u srpnju
1941. godine; zločini Talijana i Nijemaca u Dubrovniku, Dubrovačkom primorju, Konavlima,
Peljecu, Mljetu i Korčuli; četnički pokolj nad devetoricom mladih Dubrovčana koji su 19. rujna
1943. godine bačeni u jamu blizu Slivnice, i mnogi ostali zločini o kojima smo ranije kazivali,
nezamislivi su zdravu ljudskom razumu na polovici XX. stoljeća. Rasna mrnja prema
idovima (s onoliko zločinstva), kao i zločini prema Srbima, komunistima, antifaistima i rodoljubima;
njihovo masovno likvidiranje po ustakim, talijanskim i njemačkim koncentracijskim
logorima i drugim kazamatima; u tvrđavi Lovrjenac, Kazbeku, Karmenu, Labirint-baru i u drugim
zatvorskim ćelijama u Dubrovniku; logori na Prevlaci, Mamuli i u Janjini... sve to nije zabiljeeno
u povijesti Dubrovnika i Republike Hrvatske.
Ustae su masovno ubijali Srbe samo zato to su Srbi, a sa eljom i namjerom da od njih treba
očistiti dravu NDH, a mnoge Hrvate samo zato to su bili nepodobni, to su ustali protiv
tuđinca koji je doao na njhova stoljetna ognjita; samo zato to su antifaisti i to nisu pristali
da budu ustaki zločinci, nego su ustali protiv zločina i zločinačkog sustava. Talijani su masovno
ubijali Hrvate u Dalmaciji zato to se nisu htjeli odreći svog hrvatskog bića i talijanizirati se,
i to su ustali protiv politike Rima i njegova faističkog sustava. Talijani su iz dna due mrzili
dalmatinske Hrvate koji su se odupirali pripojenju Dalmacije Kraljevini Italiji. Nijemci su masovno
ubijali idove temeljem zastraujuće rasne nacističke ideologije, to su radije odlazili u
partizane negoli u ustae i četnike. Četnici su, gdje god im se pruila prilika, ubijali Hrvate, idove,
pa i svoje sunarodnjake, samo zato jer su bili antifaisti. I tako u nedogled. Svi su oni
imali tobonjeg razloga, a u sutini su se nali svi zajedno protiv svakoga tko je stajao na putu
nacifaističkoj ideologiji i politici, a to su bili brojni domoljubi antifaisti.
Ne moe se u prikazivanju ratnih strahota ne spomenuti gnusni zločin izvren nad dubrovačkim
idovima. Od njih 87 koji su do travnja 1941. ivjeli u Dubrovniku, 4 su poginula kao partizani,
dok ih je 27 proglaeno rtvama faizma, a to su: Salamon Baruh, Moa Tolentino, Rafael
Tolentino, Josip (Josef) Berner, Alfred Mandolfo, Angelo Valezin, Ignac Horovic, Samuel Puretz,
Boris Dubelier, Herman Laszlo, David Finci, Josef Mandl, Salamon Huertz, Isidor Wollach,
Josef Spitzer, Herman Reiss, Josef Neumann, Jakov Klein, ari Tolentino, Reni Tolentino, Simha
Tolentino, Janka Mandl, Laura Steintz, Ada Klein, Lena Fuchs i Soa Suranyi. 179
179
Bernard Stulli, idovi u Dubrovniku, Zagreb, 1959., str. 90
129
str. 620
130
Poprsje Nikole Bojanovića Kadije sastavni je dio spomenika u gradskom parku u Jablanici.
I jo neto. Kad se dublje uđe u sutinu sadraja faističkih zločina, vidi se, uz ostalo, kako
su nemilosrdno ubijani neduni civili dubrovačkog područja. Mora se prihvatiti Churchillovo
stajalite iznijeto u Londonu u srpnju 1944., kad je kazao: (...) Svi oni koji su umijeani u zločin,
a mogu pasti u nae ruke, uključujući i ljude koji su samo sluali zapovijedi pri izvrenju zločina,
treba da budu osuđeni na smrt. Treba javno objaviti da će svaki koji je upleten u zločin biti
progonjen i osuđen na smrt. 180
U vezi s kanjavanjem suvremenih ratnih zločinaca početkom siječnja 2000. godine u Splitu
je, kako je pisao Feral Tribune, jedan od uglednih hrvatskih političara iz HSLS-a Goran Granić,
uz ostalo, rekao i ovo: (...) Svaki čin koji je po deniciji ratni zločin mora biti osuđen, a da se
ni u jednom trenutku ne uđe u raspravu u ime koje i kakve ideje, i u kojoj i kakvoj odori je zločin
počinjen. Iako je ovo izrečeno pola stoljeća nakon zavretka Drugoga svjetskog rata, to se potpuno
podudara s onim to su 1943. u Moskvi iskazala velika trojica, i o čemu je govorio Winston
Churchill, jer drugačije se ne moe ni zakjučivati, bez obzira kad se zločin dogodio. (O tomu,
dakle o kanjavanju ratnih zločinaca u Dubrovniku bit će uskoro govora u drugoj knjizi o Dubrovniku
u Drugom svjetskom ratu (1941. 1945.). 181
180
Vidi: Winston Churchill, The Second World War, London, 1964., Volume V (prijevod), str. 282/283 i Volume VI (prijevod),
181
Iz HDA u Zagrebu, susretljivoću gosp. Mata Rupića, dobio sam spisak ratnih zločinaca, koji je u Arhiv dostavljen
od strane vojnih sudova, to je prikupila Okruna komisija za utvrđivanje ratnih zločina iz Dubrovnika (spis br. 227/46 od
18. lipnja 1945.), a koji je bio dostavljen Divizijskom sudu u Splitu. Taj spisak nije potpun, zato sam koristio iri spisak svih
osuđenika, dakle i onih kojima je suđeno u Dubrovniku, od strane vojnih sudova. Pronaao sam ga u Vojnom arhivu Vrhovnog
vojnog suda u Sarajevu 1989. godine u kasarni Viktor Bubanj, a sada se nalazi u Arhivu Vrhovnog vojnog suda Vojske Srbije i
Crne Gore u Beogradu. Treba, kao i za ostalu sudsku dokumentaciju, specijalno odobrenje da bi ga se moglo koristiti.
GLAVA IV.
OSLOBOĐENJE DUBROVNIKA
18. LISTOPADA 1944.
132
13. STANJE U DUBROVNIKU
PRED OSLOBOĐENJE OBOSTRANI PLANOVI
I RASPORED VOJNIH SNAGA
Pred početak oslobođenja Dalmacije u rujna 1944. stanje u Dubrovniku i na njegovu području
bilo je krajnje zamreno. Nijemci su ga zajedno s vojskom NDH i četnicima Drae Mihailovića
(jedinstven slučaj u čitavoj Hrvatskoj) bili jako utvrdili i za njegovu obranu koncentrirali veliku
vojnu silu. Na drugoj pak strani Titova partizanska vojska nastojala ga je među prvima osloboditi.
Problem Dubrovnika bio je tim sloeniji jer su antihitlerovski saveznici svoje snage stacionirane
u Italiji namjeravali iskrcati u rejonu Dubrovnika i tu se povezati s četnicima Drae Mihailovića.
Vjerovali su da će tako zadati snaan udarac NOP-u u okupiranoj Jugoslaviji i stvoriti uvjete za
povratak dinastije Karađorđevića u Beograd te, konačno, Dubrovnik otrgnuti od Hrvatske i
uključiti ga u sastav Velike Srbije.
Za te je paklene planove saznao maral Josip Broz Tito dok se s Vrhovnim tabom i drugim
rukovodećim organima nove Jugoslavije nalazio na Visu, s kojega je 18./19. rujna 1944. preko
Rumunjske otiao u Moskvu. Tita je na Visu, a i kasnije, jako zaokupljao problem oslobođenja
Dubrovnika i june Dalmacije. Znao je da će se njemačka balkanska grupacija, s dijelom snaga
iz Grčke i Albanije, povlačiti preko Boke kotorske i Dubrovnika prema sjeveru. U tome ih je
nastojao spriječiti i prisiliti na povlačenje preko istočne Bosne, kroz njene planine i teke prometnice;
tu ih tući i postepeno unitavati. Dubrovnik je Titu trebao i radi osiguranja morskih
prometnica i kopnene suradnje sa snagama u Bosni i Srbiji jer su se primjerice upravo preko
Dubrovnika NOVJ i POJ u Bosni, Crnoj Gori i Srbiji mogli najlake snabdijevati. Zato se zalagao
da se glavna ofenziva grupacijâ Osmog dalmatinskog korpusa (26. divizija s 1., 11. i 12.
dalmatinskom i 3. prekomorskom brigadom, 1. tenkovskom brigadom i Artiljerijskom grupom)
s oko 10 000 boraca s Visa usmjeri na oslobađanje srednjedalmatinskih i junodalmatinskih otoka,
a zatim da krene prema Dubrovniku i oslobodi ga. S tim se međutim nije slagao Glavni tab
NOV Hrvatske i tab Osmoga korpusa. Oni su smatrali da se Vika operativna grupacija treba
prebaciti u rejon Splita i ibenika i krenuti preko Knina prema Zagrebu. Prije polaska za Moskvu
Tito je na Visu upriličio povijesno značajan sastanak sa zapovjednicima i članovima Vrhovnog
taba. Na dnevnom redu je bilo oslobađanje Dubrovnika. Tom prilikom izdao je zapovijed
da se najprije razrade planovi za oslobođenje Dubrovnika i june Dalmacije, izloivi
pritom sve vojne i političke sastavnice takve orijentacije. Naređeno je da 26. dalmatinska divizija
nakon oslobođenja srednjedalmatinskih i junodalmatinskih otoka zajedno s 29. hercegovačkom
divizijom oslobodi Dubrovnik. To međutim nije ilo tako lako. Tito je, kako je već navedeno,
otiao u Moskvu, odakle se vratio početkom listopada 1944. i saznao da Dubrovnik jo
nije oslobođen. Čuvi za to, 8. listopada 1944. poslao je Rankovića i Jovanovića na Vis i zapovjedio
da se 26. dalmatinska divizija uputi prema Dubrovniku, da joj se pri operaciji oslobađanja
pridrui 29. hercegovačka divizija, da se u istom cilju prema Dubrovniku uputi najmanje
polovica 1. tenkovske brigade, jedan do dva topnička diviziona, te da se angairaju zračne snage
1. i 2. eskadrile s Visa i june Italije.
Tijekom rujna 1944. godine 26. dalmatinska divizija je oslobodila Brač, oltu, Korčulu, Mljet
i najveći dio Peljeca, a u borbama za Ston angairana je samo 1. i 11. dalmatinska brigada, koje
su se neto kasnije, nakon oslobođenja Dubrovnika, obračunale s 369. legionarskom divizijom
kod Vukova klanca. tab 29. hercegovačke divizije je 15. listopada 1944. izdao zapovijed za
oslobađanje Dubrovnika. Gledano s dananje povijesne distance, moe se zaključiti da je vrhovni
komandant Tito bio u pravu kad je traio bre oslobađanje Dubrovnika. Prema Dubrovniku
je iz pravca Konavala krenula 2. dalmatinska proleterska brigada sastava Primorske operativne
grupe 2. crnogorskog korpusa, a na dubrovačkom području djelovali su Dubrovački patrizanski
odred i Konavoski partizanski odred, zatim jedinice Zapovjednitva mjesta (Dubrovnika) i drugi
manji borbeni sustavi.
U rejonu Dubrovnika bilo je stacionirano oko 4 000 njemačkih vojnika i vojske NDH, i to: 369.
puk 369. legionarske (hrvatske) divizije, 9. posadna brigada vojske NDH (zapovjednik pukovnik
Stjepan Zuech), postrojbe 9. ustake brigade, sustavi topnitva, mornaričko pjeatvo, dijelovi 1.
divizije torpednih čamaca itd. U Dubrovniku i oko njega nalazila su se dva topnička puka, uglavnom
dalekometne artiljerije postavljene od Molunta po Konavlima i oko Dubrovnika te na otocima
ispred Grada. Sa svim tim njemačkim i ustako-domobranskim snagama zapovijedao je njemački
pukovnik Krammer, a zapovjednik 369. njemačkog pjeačkog legionarskog puka pukovnik
Ficher nalazio se u Metkoviću uz zapovjednika 369. legionarske divizije. Nijemci su u Dubrovniku
i oko njega stacionirali toliko brojne snage jer su i oni imali informaciju da će u rejonu Dubrovnika
doći do povezivanja četnika Drae Mihailovića s desantnim snagama anglo-američke
vojske iz june Italije.
Zato borba za Dubrovnik nosi obiljeje krupnih vojno-političkih sadraja kao rijetko koja
bitka vođena u NOR-u uopće. Krupnu povijesnu misiju odigrao je upravo maral Tito svojom
vojničkom i političkom lucidnoću i upornoću u ostvarivanju zamiljena plana oslobaađanja
Dubrovnika.
13.1. NAMJERE ČETNIKA I IZBJEGLIČKE VLADE
U LONDONU VEZANE UZ DUBROVNIK
Tvrdnju prema kojoj bi Dubrovnik za Hrvatsku bio izgubljen da nije bilo Titovih partizana koji
su ga pravovremeno oslobodili, temeljimo i dokazujemo sljedećim tijekom povijesnih događanja:
Namjera četnika Drae Mihailovića da se na području Dubrovnika poveu s jedinicama
zapadnih saveznika aktualizirana je u proljeće i ljeto 1944., kad je četnički major Vojislav Lukačević
kao izaslanik Drae Mihailovića 20. oujka 1944. boravio u Londonu na vjenčanju kralja
Petra II. Karađorđevića s princezom Aleksandrom, kćerkom grčkog kralja Aleksandra. Na svadbi
je bio odjenut u odoru kraljeva ađutanta, s činom majora, a doputovao je preko Kaira u pratnji
britanskog pukovnika Bailey-a koji je bio u tabu Drae Mihailovića. Lukačević je u Londonu
dobio upute da se vrati u Hercegovinu i povede akciju za oslobađanje Dubrovnika. Kad se vratio
u tab Drae Mihailovića, počeo mu je okretati leđa i s potpukovnikom Bačevićem (sve ratni
zločinci zbog krvavih zločina nad Hrvatima i antifaistima u Hercegovini) sačinio je plan za oslobađanje,
zapravo osvajanje, Dubrovnika. Pridruio im se i major Ostojić, zapovjednik četničkog
korpusa u Sandaku.
Prema uputama iz Londona pokrenuli su četnike iz Srbije, Sandaka i Bosne i Hercegovine
prema Trebinju i Dubrovniku. Akcija je započela početkom rujna 1944. godine. Prema
Dubrovniku je krenulo oko 4 500 četnika. Nakon sastanaka u Rudom i u Kalinoviku Lukačević
je s četnicima krenuo prema Nevesinjskom polju, Stocu i Ljubinju, a zatim prema Trebinju
i pribliio se Dubrovniku. Iz Londona je dobio informaciju o predstojećem iskrcavanju
133
britanskih i američkih trupa u rejonu Dubrovnika, a kruile su i informacije o iskrcavanju
jugoslovenske vojske izvan otadbine, pod zapovjednitvom generala Petra ivkovića, na
području Boke kotorske. Lukačević je usmjeravao akciju prema junoj Hercegovini i morskoj
obali na sektor Trebinje Cavtat Dubrovnik. Sa svojim postrojbama 22. i 23. rujna
1944. napao je postrojbe 369. njemačke legionarske divizije na eljezničkim stanicama Poljice,
Diklići, Jasenica, Hum i Uskoplje. Tvrdio je kako je zarobio 350 Nijemaca, jedan tenk
i jednu bateriju, dok je bojnik Zvonimir porčić, zapovjednik upnog orunitva u Dubrovniku,
27. rujna 1944. zapisao da su imali samo jednog mrtvog i tri ranjena. Ovo je bila jedina
borba četničkih postrojba s Nijemaca u 1944. godini. Nijemci su ih odbacili prema Trebinju,
a poraeni Lukačević zatraio je pomoć od partizana. Tito je odbio taj zahtjev, a tab
29. hercegovačke NOU divizije Lukačeviću je odgovorio: S izdajnicima nećemo pregovarati.
Nakon toga Lukačevićeve četničke postrojbe krenule su u bijeg preko Popova polja,
gdje su najvećim dijelom poraene od 2. dalmatinske PNOU brigade i 29. hercegovačke divizije.
Tek kada su NOVJ i POJ oslobodili Dubrovnik, Tito je odobrio iskrcavanje dijela britanskog
211. topničkog diviziona i komandosa iz Floyd force-a. Britanske su snage stigle do Bileće, gdje
im se Lukačević predao, ali su ga morali predati partizanima. (Suđeno mu je za ratne zločine i
pogubljen je u Beogradu u kolovozu 1945. godine.) Tako je zavrena kombinatorika četnika i
britanskih snaga oko Dubrovnika. Teak udarac Lukačevićevim četnicima zadao je 2. i 5. bataljon
2. dalmatinske PNOU brigade pod zapovjednitvom načelnika taba brigade majora Bruna
Vuletića (rodom iz okolice Sinja) kod sela Poljica u Popovu polju. Borba se vodila 4. i 5.
listopada 1944. godine. Četnici su bili brzo razbijeni, pa su, u panici i bijegu prema Ljubinju,
jurnuli preko mosta na Trebinjici. Kako je među njima bilo dosta civila ena, staraca i djece
Vuletić je zapovjedio obustavu napada i propustio civile da krenu prema Ljubinju, ali se malo
koja četnička postrojba izvukla preko rijeke Trebinjice. Ovim su Lukačevićevi četnici doivjeli
potpun poraz. Time su propale i njihove nakane da Dubrovnik priključe Velikoj Srbiji.
Ostaci četnika su se razbjeali neki su krenuli prema Kalinoviku i istočnoj Bosni, ali su pri
bijegu potpuno potučeni od postrojba 29. hercegovačke NOU divizije.
Tako je, konačno, nestalo četnika s dubrovačkog područja. Kako je ranije kazivano, oni su ondje
bili legalno prisutni od 1941, kad su ih, uz suglasnost vlasti NDH, bili doveli Talijani. Dubrovčani
su odahnuli. Nestali su četnici s dubrovačkih ulica; nije vie bilo njihova slavlja, orgijanja i krvoločnih
pjesama po dubrovačkim hotelima i gostionicama. Nije vie bilo ni Dubrovačke četničke čete ni
Dubrovačkog četničkog korpusa svih su ih natjerali u paničan bijeg i porazili dalmatinski i
hercegovački partizani. Englezi su se također povukli iz Dubrovnika, pod svojim okriljem spaavajući
neke četničke ratne zločince. (O tome će biti vie riječi u drugoj knjizi.)
Od strane Titovih partizana izveden potpuni poraz četnika, pa time i četnitva u Dubrovniku,
Cavtatu i okolici, imao je velike povijesne domete presudne za noviju povijest Dubrovnika,
njegova ireg područja i Hrvatske u cjelini. Pri tomu je naročito vano uočiti četiri sljedeće bitne
činjenice:
1. Poraz četnika i četnitva u Dubrovniku imao je značajna utjecaja na dalji tijek NOR-a. Bio
je to presudan faktor za Titovu Jugoslaviju (naročto za Hrvatsku) jer su se ba tu, u Dubrovniku,
trebale spojiti najreakcionarnije snage Zapada s kolaboracionistima, s izdajnicima s
četnicima Drae Mihailovića predvođenih dinastijom Karađorđevića iz Londona. Oni su
činili sve da osujete narodnooslobodilački pokret u Jugoslaviji i ostvarenje njegovih vojnih
i političkih ciljeva.
134
Tako se nije događalo na drugim područjima okupirane Dalmacije, Hrvatske i Jugoslavije.
2. Oslobađanjem Dubroivnika Titovi partizani su potpuno unitili ideju o Velikoj Srbiji. Zasluga
je Titovih partizana upravo u tome to su donijeli slobodu hrvatskom Dubrovniku i
njegovoj okolici, najprije u sastavu Narodne Republike Hrvatske, a potom u sastavu Socijalističke
Republike Hrvatske, a u okviru FNRJ, kasnije SFRJ, to je otvorilo put dananjoj
neovisnoj i slobodnoj Republici Hrvatskoj, a to je zapisano i u Izvorinim osnovama njezina
Ustava. Kad su u nedavnoj prolosti, na početku posljednjeg desetljeća prolog stoljeća
i tisućljeća, ponovno oivjeli faističko-četnički, miloevićevski, velikosrpski apetiti
prema Dubrovniku i njegovoj okolici te ideje su obnovljene, ali su tijekom Domovinskog
rata i stvaranja slobodne i suverene Republike Hrvatske poraeni, upravo na tradiciji odlučujućeg
obračuna partizana s četnicima 1944. godine. Tako je antifaistički čin oslobođenja
Dubrovnika 18. listopada 1944. poistovjećen i upotpunjen činom njegove obrane od srbočetničkog
agresora 1991. godine; dakle u vrijeme kad su neki novi četnici krenuli u ponovni
osvajački pohod na Dubrovnik. Na djelu i s jednakim ciljem kao i četnici Drae Mihailovića
tijekom Drugoga svjetskog rata.
3. Zdravu razumu nemoguće je spoznati da je Vlada NDH Ante Pavelića 1941. godine taj dio
Lijepe nae predala faističkoj Italiji. Taj zločinački čin protiv dubrovačkog (i ostalog dalmatinskog)
naroda ne moe se (o)pravdati izgovorom da ustake vlasti nisu znale da će svo
vrijeme okupacije Dubrovnik dobrim dijelom drati četnici Drae Mihailovića. Da su ustake
vlasti sve to dobro znale, potvrđuju izvjetaji dvojice ustakih pijuna koji su uto vrijeme
ilegalno radili u Dubrovniku, i skoro svakog dana javljali UNS-i u Zagreb o neshvatljivom
stanju u gradu, gdje harače četnički krvoloci, slobodno dolaze četnički vojvode Trifunović,
Jevđević i drugi, tu sastanče i mjesecima borave u dubrovačkim hotelima. (...) Ustaki su
pijuni javili UNS-i u Zagreb i to da se pročetnički orijentirani dubrovački gradonačelnik
dr. Ivo Karlović, koji je prije Drugoga svjetskog rata radio u Ministarstvu unutarnjih dela
Kraljevine Jugoslavije i nosio srpske i četničke oznake na svom automobilu, slobodno kretao
po četničkoj teritoriji u Hercegovini i Crnoj Gori. (...) Sve su dakle ustake vlasti u Zagrebu
znale, ali nisu nita poduzele da se iz Dubrovnika istjeraju krvnici hrvatskoga naroda
četnici Drae Mihailovića, te da se uhiti i kazni takav gradonačelnik. On je (o tome vie
u drugoj knjizi) uhićen tek od partizana i među prvima suđen te, kao dokazani ratni zločinac,
pogubljen na Daksi u listopadu 1944. godine. Ni druge institucije niti osobe koje su
bile na vlasti u Dubrovniku od 1941. do 18. listopada 1944. nisu na bilo koji način ustale
protiv četnika u Dubrovniku. Naprotiv, neki su s njima surađivali, i pored toga to su dobro
znali koliko je Dubrovčana i drugih Hrvata stradalo od četnika Drae Mihailovića. Na pitanje
zato je to tako bilo? odgovor je jednostavan: prema izdaji svoga naroda, prema ciljevima,
zvjerstvima i zločinima, ustae i vlasti ustake NDH mogle su, zapravo, dati ruku
četnicima, i pored toga to su zbog međusobne etničke mrnje bili zakleti, smrtni neprijatelji.
Tu su nepremostivu etničku mrnju (naizgled) bili prevladali u slučaju Dubrovnika.
Prikazao se viim i značajnijim cilj izdajničkog sluenja okupatoru i zajednička borba protiv
narodnooslobodilačke vojske Titovih partizana.
4. Nije slučajno da se u doba Miloevićeve vladavine, ali i nakon nje, naročito putem sredstva
javnog informiranja u Srbiji, na sav glas isticalo kako je Dubrovnik uvek bio srpski. Tako
se 1991. godine pravdao pokrenuti ratni pohod na dubrovačko područje, jer da su u Drugom
svjetskom ratu u Dubrovniku bili četnici i drali taj grad koji je pripadao Drai Mihailoviću,
makar su s četnicima u gradu boravili i ustae i domobrani, a s njima četnicima je
surađivala i cjelokupna ustaka vlast Dubrovnika.
*
135
Poznata je suradnja vojske i vlasti NDH s četnicima Drae Mihailovića. Bili su pod istim
gospodarom talijanskim i njemačkim okupatorima. Zna se da je Ante Pavelić na kraju rata
odobrio srpskim, bosanskim, hercegovačkim i crnogorskim četnicima da mogu slobodno prolaziti
preko teritorija NDH, kad su bjeali prema Austriji i Italiji, kuda su odstupali i kninski četnici
ratnog zločinca popa Momčila Đujića. Međutim pravi je izuzetak to to se događalo u Dubrovniku,
tj. da vojska i vlast NDH zajedno s četnicima ondje godinama zajedno borave, surađuju, vesele
se mukama i ubijanju antifaista u jednom hrvatskom gradu. Kako rekosmo, u pisanijama koje
su se odnosile na srpsko svojatanje Dubrovnika, prednjačila su beogradska sredstva javnog
informiranja, od sredine osamdesetih godina prolog stoljeća pa sve do dananjih dana. Uporite
nalaze u suludoj tvrdnji: Dubrovnik je srpski, mi smo ga drali u Drugom svetskom ratu. Tako
su početkom devedesetih godina prolog stoljeća pisali i srpski povjesničari i akademici u
publikaciji koju je godinama izdavala Srpska akademija nauka i umentosti (SANU). Nita se
bitnoga nije promijenilo ni nakon odlaska Slobodana Miloevića u Den Haag. Moda će se
netko zapitati je li to moguće? Međutim povijesna je istina da su ustae u vrijeme Drugoga
svjetskog rata u Dubrovniku i okolici imale svoga najvećeg saveznika i suradnika upravo u
četnicima Drae Mihailovića, i to u tolikom obimu kolaboracije kakva se ne moe nigdje susresti.
Za povijest Dubrovnika, i hrvatsku povijest općenito, te se činjenice ne mogu i ne smiju zaobići
i zaboraviti. Kolikogod nekima te istine bile neugodne i bolne, narodu treba reći da su vlasti
NDH, Pavelić i njegove ustae, za vrijeme Drugoga svjetskog rata, zapravo, predali Dubrovnik
četnicima Drae Mihailovića, a da su ih i jedne i druge, i okupatore zajedno s njima, do nogu
porazili Titovi partizani; da su ih otjerali i ostvarili slobodu u hrvatskom Dubrovniku.
13.2. OPERACIJE ZA OSLOBAĐANJE DUBROVNIKA
KRITIČKI OSVRT
Borbe za konačno oslobođenje Dubrovnika počele su na osnovi Titove zapovijedi od 8.
listopada 1944. godine. 182 Operacijom je zapovijedao tab 29. hercegovačke divizije
(10., 11., 12. i 13. brigada), a podčinjene su joj bile snage 2. dalmatinske proleterske brigade
Primorske operativne grupe 2. crnogorskog korpusa te Dubrovački partizanski odred i Konavoski
partizanski odred iz Grupe junodalmatinskih otočnih odreda 8. dalmatinskog korpusa. Na Mljetu
se nalazio V. pomorsko-obalni sektor, a zapadno od Osojnika jedinice Komande mjesta Dubrovnik
i političko rukovodstvo Dubrovnika i dubrovačkog okruja. Ukupno su partizanske snage brojile
oko 5 000 boraca i zapovjednog kadra.
tab 29. hercegovačke divizije sačinio je Operativni plan oslobođenja Dubrovnika u kojemu
je bilo izraeno teite djelovanja od Trebinja preko Ivanice i Brgata, upravo na pravcu gdje su
se nalazile glavne njemačke snage iz 369. puka 369. legionarske divizije. Na ovakav plan operacije
oslobađanja Dubrovnika mogu se staviti dva prigovora.
1. Nije bilo operativnog opravdanja da se udarom od Trebinja napadnu glavne njemačke snage,
tj. svakako je trebalo izbjeći vrstu udara čelo na čelo, tim prije jer su bile mnogo izglednije
mogućnosti udara na bokove njemačko-ustake grupacije. Jedna jača grupacija trebala
se koncentrirati zapadno od Dubrovnika prema Slanomu i Zatonu, a druga istočno od Dubrovnika
(Konavle s Cavtatom), te izvan utvrđenih poloaja odmah neprijateljske snage
staviti u okruenje i unitenje. Da se tako postupilo, Nijemci i ustae se ne bi imali kuda
povući, a preko mora su im bili mali izgledi jer je na Mljetu bila ota ratnih brodova V.
182
iru elaboraciju borbi za oslobođenje Dubrovnika dao sam u knjizi Dubrovnik u NOB-i..., Split, 1985., str. 611 641.
136
POS-a, a u blizini su bili i saveznički ratni brodovi. Konačno, izvlačenje Nijemaca preko
mora nije niti bilo ostvarivo jer su već bili slobodni Mljet, Lastovo i Peljeac, a prometnicu
u smjeru Stona, Neuma i Vukova klanca kontrolirale su i drale 1. i 11. dalmatinska brigada
26. divizije. U toj varijanti Nijemce bi se tuklo u pokretu, na dosta dugačku putu od Dubrovnika
prema Stonu. Izvlačenje na sjever nije dolazilo u obzir jer je oko Trebinja bio slobodni
teritorij, a svako uvlačenje u planinske masive sjeverno od Dubrovnika također, iz
istih razloga, za njemačko zapovjednitvo nije bilo prihvatljivo. No operacija oslobađanja
Dubrovnika i okolice izvedena je kako je planirano, pa je tako prokockana jedna izrazito
pogodna operativna ansa da se okupatorsko-izdajnička vojska u potpunosti dotuče.
2. Stiče se dojam da je tab 29. hercegovačke divizije nepotrebno poslao svoje glavne snage
od Trebinja prema Ivanici, Brgatu i Dubrovniku. Postoji podatak da tab 29. hercegovačke
divizije nije obavijestio dalmatinske postrojbe, koje su se po Titovoj zapovijedi imale uključiti
u borbu, o planu i namjerama za oslobađanje Dubrovnika. 183 Operativni su uvjeti obavezno
zahtijevali primjenu zajedničkog bočnog udara s glavninom snaga, a na čelu ostaviti
samo manje snage za vezivanje protivničke grupacije utvrđene na Drijenu, Ivanici i Brgatu.
183
AVII, k. 1134, reg. br. 23-9
Jedinice 2. dalmatinske brigade u oslobođenom Dubrovniku.
Odnos snaga od 5 000 partizana naprama 4 500 njemačko-ustakih vojnika pruao je mogućnosti
za bolji manevar i nanoenje odlučujućeg poraza njemačko-ustakoj grupaciji. U svakom slučaju
teite manevra snaga 29. divizije trebalo je biti zapadno od Dubrovnika na sektoru Slano Zaton,
gdje se nalazio 2. i 5. bataljon 2. dalmatinske brigade i Dubrovački partizanski odred jer se, realno
promatrajući, ba tamo moralo očekivati izvlačenje njemačko-ustakih snaga iz Dubrovnika. U toj
situaciji Nijemci i ustae morali bi napustiti Ivanicu i Brgat i ranije krenuti prema Zatonu, Slanomu,
Stonu i Metkoviću jer su, čim su partizani zauzeli Hvar, Brač, oltu, Korčulu i Peljeac, imali zapovijed
da se ne brane krajnje uporno i da napuste jadransku obalu i otoke. Međutim zapadno od
137
Dubrovnika nalazila se manja grupacija 2. dalmatinske brigade i Dubrovački partizanski odred koji
nisu mogli zaustaviti Nijemce u povlačenju iz Dubrovnika. Očekivalo se ekasnije angairanje 13.
hercegovačke brigade, ojačane jednim bataljonom 12. hercegovačke brigade, du Popova polja prema
Metkoviću i veće sadejstvo s 1. i 11. dalmatinskom brigadom 26. dalmatinske divizije prema
Stonu, Otrikovcu i Vukovu klancu. Ekasniji učinak bio bi se ostvario da su bile objedinjene snage
2. dalmatinske i 13. hercegovačke brigade, pa da su se svom silinom obruile na prometnicu Dubrovnik
Zaton Slano. Tada bi se teko koja njemačko-ustaka postrojba uspjela probiti iz Dubrovnika.
Istočno od Dubrovnika, u Konavlima, se nala glavnina 2. dalmatinske brigade (1., 3. i 4.
bataljon) i Konavoski partizanski odred. Oni su također bili preslabi da bre oslobode Konavle,
Cavtat i upu dubrovačku, pa da preko Dupca s istočne strane uđu u Dubrovnik.
Partizanske jedinice jo nisu bile osposobljene za vođenje frontalne borbe koju su im Nijemci bili
nametnuli, pa je dubrovačka operacija predugo trajala i nije ostvarila unitenje dubrovačke njemačko-ustake
grupacije. Oko Ivanice i Brgata vodila se borba od 16. do zaključno 18. listopada, a time
se potroilo dosta vremena i trpjelo borbene gubitke. Nijemci su znali da će 29. hercegovačka divizija
s glavninom snaga krenuti od Trebinja preko Ivanice na Dubrovnik pa su poloaje jako utvrdili
i branili brojnim topnitvom. Isto se dogodilo i glavnini 2. dalmatinske brigade koja je Konavle oslobodila
15. listopada, a Cavtat dva dana kasnije, 17. listopada, dok je Dubac zauzet tek 18. listopada.
Istina, ova je dalmatinska grupacija prva ula u Dubrovnik 18. listopada, ali se to realno moglo dogoditi
znatno ranije da su bili bolje organizirani i taktički vođeni, pa samim tim i jači.
Osvrt na djelovanje zapadne grupacije (2. i 5. bataljona 2. dalmatinkse brigade i Dubrovački
partizanski odred) upućuje nato da je i ta grupacija bila preslaba da bi uspjeno obavila zadatak
koji joj je bio namijenjen. Utroili su dosta vremena dok su oslobodili Orahov Do (tri su dana
trajale borbe za ovo mjesto), a tek 17. listopada izbili su na cestu Dubrovnik Zaton Slano,
kad se glavnina njemačko-ustakih snaga već izvlačila iz Dubrovnika. (Jo nije razjanjeno kako
je Nijemcima uspjelo da iz Dubrovnika morem izvuku 1 300 vojnika u Slano.)
Nakon oslobođenja Dubrovnika 18. listopada 1944. postrojbe 10. i 12. brigade 29. hercegovačke
divizije trebale su odmah krenuti u gonjenje odstupajuće njemačko-ustake dubrovačke
grupacije, ali je tek 20. listopada tab 29. hercegovačke divizije zapovjedio 12. brigadi da krene
u potjeru za bjeećim neprijateljem. Tek poslije bitke na Vukovu klancu 23. listopada 1944.
u borbenu djelovanju spojile su se 12. hercegovačka brigada i 1. i 11. dalmatinska brigada 26.
divizije. Bitka za Vukov klanac i poraz koji je tu doivjela njemačka 369. divizija, prema svim
povijesnim dokumentima, isključivo je djelo 1. i 11. dalmatinske brigade. (Pojava 13. hercegovačke
brigade u Popovu polju imala je, istina, posredni odraz na ishod bitke na Vukovu klancu.)
Zbog svega iznijetog, i pored povoljne operativne situacije i stanja na dubrovačkom frontu,
njemačko-ustaka dubrovačka grupacija nije unitena. Glavnina se izvukla i kasnije pojavila kod
Mostara i irokog Brijega, gdje se početkom veljače 1945. sukobila s divizijama 8. dalmatinskog
korpusa i 29. hercegovačke divizije. U borbama za Dubrovnik ubijeno je i zarobljeno 350 neprijateljskih
vojnika, od čega je samo 2. dalmatinska brigada zarobila 280 domobrana. Nema podataka
o gubicima 29. hercegovačke divizije, spominje se samo da su 10. i 12. hercegovačka brigada
imale u borbama za Drijem, Ivanicu i Brgat 66 poginulih i ranjenih. Taj se podatak mora uzeti
s oprezom jer su, s obzirom na estinu borbi koje je ta brigada vodila, gubici morali biti veći. 184
Prema zapovijedi Vrhovnog taba NOV i POJ Dubrovnik je nakon oslobođenja doao pod operativnu
nadlenost 8. dalmatinskog korpusa. Crnogorski 2. korpus upućen je prema Boki kotorskoj
i Mostaru, ali istočno od rijeke Neretve. Promatrajući pripadnost dalmatinskih, hercegovačkih i
184
Nikola Anić, navedeni prilog iz zbornika Dubrovnik u NOB-i, str. 611 641
138
crnogorskih divizija ili korpusa NOVJ, zamjećuje se arolikost jedinica koje su sudjelovale u operaciji
oslobađanja Dubrovnika. Takvo stanje postepeno se smanjivalo jer je većina jedinica stala
naputati Grad. Dubrovnik je, kako rekosmo, u operativnom pogledu bio u nadlenosti 8. dalmatinskog
korpusa, ali je, kao i ranije, sa svojim područjem bio podređen rukovodstvu NOP-a Dalmacije,
a u nj su pristigli Okruni NOO, Okruni komitet KPH i SKOJ-a i druge antifaističke
organizacije. tab 8 korpusa početkom prosinca 1944. za novog zapovjednika Grada imenovao je
majora Bogdana Pecotića. U Dubrovniku je djelovao i tab V. POS-a, kao i komanda Dubrovačkog
vojnog područja sa sudbenim organima koji su imali zadatak kanjavati ratne zločince koji su
bili zarobljeni ili su na druge načine uhićeni i suđeni. (O tome će biti vie riječi u drugoj knjizi.)
13.3. POSLJEDNJI ZLOČINI WEHRMACHTA
I VOJSKE NDH U DUBROVNIKU I OKOLICI
Iz povijesti Drugoga svjetskog rata na ovim prostorima dobro je poznato da sve dok i posljednji
njemački vojnik, hrvatski legionar, ustaa, četnik, GESTAPO itd. nije istjeran, nisu prestajali
zločini nad antifaistima uglavnom civilima svugdje pa tako i u Dubrovniku. Zločini su proizlazili
iz zapovijedi njemačke Vrhovne komande, a vaile su za čitav Wehrmacht čiji dijelovi su
se nalazili u okupiranim zemljama: Jugoslaviji, Sovjetskom Savezu, Poljskoj, Francuskoj i drugdje,
a te zapovijedi su traile da se prilikom povlačenja ili naputanja neke teritorije iza sebe ostavi
pusto, spaljena zemlja. Tako je moralo biti i u Dubrovniku, tako se dogodilo u Makarskoj, Splitu,
Zadru, Rijeci i drugim dalmatinskim i hrvatskim gradovima. Poznato je ruenje Varave i drugih
gradova po okupiranim europskim zemljama. Učinci, opseg i dimenzije ruenja, zavisili su od
stupnja sprečavanja tih paklenih nakana njemačke okupatorske vojske i drugih kvislinkih postrojba.
Taj zavrni zločin proizlazio je iz nacifaističke ideologije Njemačke i drugih faističkih drava,
pa su njime bili zatrovani pripadnici vojske Wehrmachta i izdajničkih vojski. Iza njih ostavljan
je samo zločin, i nita drugo. Jednom riječju ostavljana je pusto.
Tako neto je bilo namijenjeno i Dubrovniku. Svi prilazi Gradu bili su minirani. Najznačajniji
objekti u Gradu i u luci Gru, kao i mnogi oko Grada, bili su pripremljeni za ruenje. Za to je postojao
vrlo precizan plan kojega je sačinio tab Grupe armija F i tab 2. oklopne armije generala Lothara
Rendulica. Inspekciju učinjenog je u svim dalmatinskim gradovima, pa i u Dubrovniku, izvr-
io njemački general Bancig, zapovjednik ininjerije Grupe armija F, koji je ba za to bio odgovoran.
U Dubrovniku, Splitu i drugim gradovima spomenuti general bio je u travnju 1944. godine. Paklena
namjera okupatora da uniti sve to je vrijedno u starom Dubrovniku i u drugim hrvatskim jadranskim
gradovima bila je pripremljena do stupnja da ruenje moe početi kadgod zatreba. Da se dakle
i Dubrovnik pretvori u hrpu ruevina. U tome su njemačkom okupatoru pomagale, i s njim surađivale,
ustako-domobranske postrojbe. Dubrovnik su trebale zajednički sruiti okupatorska njemačka
vojska te vojska i vlast NDH koja se nikad nije usprotivila njemačkim zločinačkim nakanama, kao
ni oni koji su četiri godine bili na čelu raznih institucija, civilnih i drugih slubi, koji su sluili okupatoru
i njegovim pomagačima kvislinzima ustaama i četnicima.
Dok se vodila bitka za Ivanicu, vabe unitavaju tunele i eljezničku prugu Ivanica Dubrovnik,
zapisano je u Ratnom dnevniku 12. hercegovačke brigade. Ipak, konkretno u Dubrovniku, zahvaljujući
djelovanju aktivista NOP-a, gradskog stanovnitva i partizanskih boraca koji su se nezaustavljivo
pribliavali, Nijemci i ustae bili su onemogućeni u ruenju vanijih objekata, kao to su luka
Gru, električna centrala, glavna pota i drugi. Prema kazivanju domobranskog pukovnika Stjepana
Zuecha, biveg zapovjednika 9. posadne brigade NDH, masovnije ruenje objekata u gradu spriječio
je u zadnjem trenutku njemački ocir Majer koji je nakon oslobođenja ostao ivjeti u Dubrovniku. 185
185
Dubrovnik u NOB-i..., Split, 1985., str. 638
139
Tako su spriječene paklene namjere neprijatelja da porui kulturnu batinu Dubrovnika i druge značajne
objekte. Ovaj put su Titovi partizani sačuvali Dubrovnik da ne strada gore negoli u potresu
1667. godine. Zajedno s partizanima Grad su sačuvali i njegovi najvredniji itelji antifaisti.
Podaci o zločinima nad Dubrovčanima koje su posljednjih dana okupacije u Dubrovniku i
okolici učinili vojnici njemačke 369. (hrvatske) legionarske divizije i NDH, prikazani su u prethodnom
poglavlju. Ovdje ističem da su nacifaisti njemački okupatori, ustae, hrvatski legionari
i GESTAPO pri kraju svoga boravka u Dubrovniku i na dubrovačkome području bivali sve
bjesniji, i da u zločinima nisu birali sredstva. Pokazujući tako svoje pravo lice, zločinci su, da
se prisjetimo, u Oljemu u Dubrovačkom primorju polili benzinom i zapalili zgradu osnovne
kole; u Čajkovici su topnitvom tukli po civilima; u Dubrovniku su zapalili hotel Viktoriju; na
području Rijeke dubrovačke palili su i dinamitom unitavali brodove, sruili tunel, u zrak digli
elektranu i vodovod; u Cavtatu su zapalili Račićev ljetnikovac Daleko bi nas odvelo nabrajanje
svih zlodjela i zločina njemačkih nacista i njihovih sljedbenika i suradnika. U svom izvjeću
Stoer 6. oruničke pukovnije NDH u Mostaru navodi da je takav postupak kod dubrovačkog
puka izazvao paniku i veliko nezadovoljstvo. (...) 186 Tko zna to bi se bilo jo dogodilo da su nacisti
imali vie vremena za ruilačko orgijanje, da Titovi partizani nisu, ipak, na vrijeme oslobodili
dubrovačko područje i sam Grad i tako ga spasili od paklenih nakana zločinaca.
Gdje su pak stradanja i rtve nevinih civila u Dubrovniku, u kojemu nije bilo borbi, pa ni
vojske, zločini to su ih počinili vojnici NDH, legionari, Nijemci i zločinački GESTAPO? Iz
dubrovačkih zatvora izveli su deset Dubrovčana i zvjerski ih pobili na Kovačevu brijegu kod
Slanoga; u Oracu su ubili učiteljicu Mariju utić... Prema dostupnoj povijesnoj građi posljednji
gnusni zločin počinili su ustae, legionari i Nijemci, kada su bjeeći iz Dubrovnika sobom odveli
poznatoga dubrovačkog ugostitelja Josipa Spitzera kojemu su na putu između Komolca i
umeta odsjekli glavu i bacili ga u jarak pored ceste, a zatim ga zatrpali kamenjem.
Svaki dalji komentar o spomenutim zločinima je suvian i nepotreban. Zločini govore dovoljno
sami za sebe, pa neka čitatelji zaključe tko su i kakvi su bili oni koji su Dubrovnikom i
okolicom vladali do 18. listopada 1944. godine. Naalost, u novije vrijeme se nevine rtve zločina,
stradalnici zločinačkog terora okupatora i njihovih domaćih pomagača, zaboravljaju, zatire
im se trag. O njima se ne govori, a kao rtve i stradalnici predstavljaju se njihovi ubice zločinci.
Eto, takva su bila stradanja mnogih Dubrovčana, a takav je i sadanji odnos nekih
pojedinaca i drutvenih skupina prema tim stradanjima, nacifaističkim zločinima i zločincima.
(O tome će, da podsjetim, uz vie detalja biti riječi u drugoj knjizi.)
13.4. STANJE U DUBROVNIKU U DANIMA NAKON OSLOBOĐENJA
Stanje u Dubrovniku u danima nakon oslobođenja od nacifaističkog okupatora i njegovih
pomagača bilo je slično stanju u drugim okupiranim gradovima Dalmacije, Hrvatske kao i
u drugim okupiranim europskim zemljama. Karakterizira ga slom i potpuni debakl nacifaizma,
vojske okupatora i njihovih pomagača. Na oslobođenim područjima uspostavljana je antifaistička
vlast, slavila se velika pobjeda i ponovno svanuće slobode koju su ostvarile članice i snage
antifaističke koalicije. Po nijansama različito, ali sutinski isto slavi se pobjeda i sloboda,
izlaz iz najmračnijeg doba koje poznaje čovječanstvo, iz doba nacifaističke vladavine. Jednako
se događalo i u oslobođenom Parizu, i u Varavi, i u Zagrebu, i u Splitu, i u ostalim od nacifa-
ista okupiranim pa oslobođenim gradovima kao to se događalo i u Dubrovniku.
Najprije se odvijao bijeg krvlju umrljanih zločinaca. Pribliavanjem osloboditelja iz svih
gradova okupiranih od faista okupatorska vojska i njen zločinački vladajući sustav bjeali su
186
AVII, k. 149, reg. br. 37/13-1
140
187
Hrvatsko slovo, Zagreb, 11. veljače 2005., repriziralo je ono to je zapisano u knjizi Crveni teror u Dubrovniku, listopad
1945., Dubrovnik, 1998.
Miting u oslobođenom Dubrovniku 1944.
glavom bez obzira. Najtei ratni zločinci i njihovi pomagači, čija savjest je bila umrljana krvlju
nevinih rtava, nosili su sobom prokletstvo zločina. S njima, često i pod prisilom, bjeali su oni
koji su bili politički zavedeni. Dio nacifaističkih zločinaca, kao i onih njima sličnih, ali manje
eksponiranih, jedno vrijeme ostaju i prikrivaju se, da bi postupno izlazili iz svojih rupa i nastavljali
prljavu rabotu kakvu su, na razne načine i s različitim intenzitetom, provodili ili podravali
i tijekom nacifaističke vladavine okupatora i njegovih kvislinga.
Prema raspoloivoj dokumentaciji utvrdio sam da su i iz Dubrovnika, prije njegova oslobođenja,
pobjegli najgori talijanski, njemački, ustaki i četnički ratni zločinci. Specičnost Dubrovnika bila je
u tomu to su iz njega prije oslobođenja pobjegli i četnici, neki brodovima iz Cavtata u Italiju, a neki
su se prikrili i kasnije stavili pod zatitu pristigle britanske vojske. S namjerom zatite četnika bilo se
u Dubrovniku pojavilo nekoliko britanskih obavjetajaca, članova SOE iz Kaira koji su stigli preko
Visa. Oni su se krajnje negativno odnosili prema NOP-u i NOVJ, izvjetavajući da partizani izgledaju
odvratno. Neki su stigli do Bileće kako bi spasili četničkog zapovjednika Lukačevića, svoga
poznanika iz Kaira, prije negoli je otiao na vjenčanje kralja Petra u London. Međutim, kako je
ranije isticano, Lukačevića su morali predati partizanima, pa je pogubljen u Beogradu. 187
Karakteristično je za Dubrovnik da su ondje bile četiri vojske talijanska, njemačka, ustakodomobranska
i četnici Drae Mihailovića, a prema tome i četiri faističke vladavine: okupatorska
talijanska i njemačka te kvislinka ustako-domobranska i četnička. Uvijek su bili sloni, pa
i prilikom oslobađanja Dubrovnika. Ostali su sloni i u bijegu, kad se na prilazima Dubrovniku,
na vratima od Grada, pojavila narodnooslobodilačka Titova vojska, članica antifaističke koalicije.
Podaci kazuju da je nastao pravi komar među dojučeranjim saveznicima u zločinu; svaki je
traio izlaz za sebe, u elji da se spasi od zasluene kazne, da ga ne dohvati ruka pravde.
141
Poseban je i dosta izraen bio dubrovački izuzetak koji se ogledao u tome da su najreakcionarnije
faističke snage, po direktivama iz Zagreba i Londona, organizirale vojne sustave, u narodu poznate
kao kripari ili kamiari. Za to se pobrinula ustaka vlast i londonska dinastija Karađorđevića,
a neposredno su sve pripremili faisti u Dubrovniku i okolici, koji su radi toga nakon oslobođenja i
ostali na dubrovačkome području. Bilo ih je iz svih profesija i konfesija. Odabrali su Konavoska brda
i odmah započeli tobonji partizanski rat protiv nove demokratske vlasti i antifaističkog bića u Dubrovniku
i okolici. Počeli su s diverzijama, sabotaama i atentatima usmjerenim protiv konsolidiranja
nove narodne vlasti, protiv časnika oslobodilačke armije i ostalih antifaista. Tako su u Konavoskim
brdima dominirale ustae, opet zajedno s dubrovačkim i hercegovačkim četnicima, slično kao u okolici
Knina, na Papuku i Velebitu. To je međutim bilo kratka daha, tek neko vrijeme nakon Drugoga
svjetskog rata. Uzalud su dobivali pomoć, najvie morskim putem iz Italije, jer su ih do 1948. likvidirali
pripadnici KNOJ-a i drugih postrojbi Titove vojske. Tek se tada situacija smirila, a narod je
odahnuo bez njihova zuluma i potpuno se posvetio radu i djelovanju u slobodi.
Posebno treba istaknuti veselje naroda zbog pobjede i ostvarene slobode, ali odmah potom i
suočavanje s posljedicama rata.Velika većina Dubrovčana veselila se pobjedi i oslobođenju. Na
mitingu slobode u Čilipima naprimjer bilo se okupilo vie od 5 000 učesnika. Veliki broj građana
pozdravio je ulazak u Grad dalmatinskih i hercegovačkih Titovih boraca osloboditelja. Veselju
nije bilo kraja jer na dubrovačkim se ulicama vie nisu epurili talijanski faistički krvnici
koji su činili sve da Dubrovnik postane Ragusa. Nije vie bilo ni GESTAPO-a i bahatih Nijemaca,
nije bilo krvavih crnokouljaa, ustaa niti bradatih i neurednih četnika, čiji je opasač
uvijek krasio krvavi bode. Nije vie bilo ni coprifuoga, ni policijskog sata, ni utih Davidovih
zvijezda koje su idovi, kao poniavajuću oznaku, morali nositi na grudima ili rukavu... Mladost
Dubrovnika mogla se zabavljati i veseliti, bez bojazni da ih iza ugla vrebaju ustae, kako
bi ih uhiti i poslali na Istočni front kao roblje suludih osvajačkih ambicija velikog Trećeg Reicha.
Oslobođeni Dubrovnik su, kao i ostale ranije okupirane gradove Europe, mučili brojni problemi.
Grad je bio u poprilično ruevnom stanju. Odmah u travnju 1941. bombama iz zraka tukli su
ga talijanski zrakoplovi, a glavnog vinovnika toga zračnog napada, generala Pafundia, u Kneevu
dvoru dočekali su dubrovački uglednici i čestitali mu na pobjedi. Ruili su Dubrovnik i posljednji
ostaci propale vojske Wehrmachta i vojske NDH, hrvatski legionari u Hitlerovoj slubi i četnici,
a bombama su ga častili i anglo-američki zrakoplovi. Najtee traume uslijedile su prvih dana nakon
oslobođenja, kad je utvrđeno da u Gradu nedostaje na stotine stanovnika, nevinih civila. Nestali
su ponajvie zaslugom svojih bivih prijatelja i susjeda Hrvata i okupatorskog tuđinaca. Mnogi
se nisu nikad vratili iz koncentracijskih logora smrti s Prevlake, Mamule, iz Italije, Njemačke,
Austrije, Bosne i Hrvatske... Ukupan broj nevinih rtava bio je prevelik na tisuće itelja Dubrovnika,
Korčule, Peljeca, Mljeta, Dubrovačkog primorja, upe dubrovačke i Konavala.
Ta potresna slika ratne stvarnosti guila je osjećaje, razum i samu bit ivota. Svakom onom tko
se vratio u svoj Grad, a nije naao oca, majku, sestru, brata ili dragog prijatelja, preteko je bilo u
srcu i dui. Taj teki teret mučio je mnoge koji su postali beskućnici, bez krova nad glavom, bez
ičega, jer su sve opljačkali tuđinci ili pak susjedi ustae ili četnici. Takvo je stanje, izazvalo masovni
revolt. Traena je kazna za počinitelje zločina, za sve zločince, manje ili veće, i za njihove
suradnike. Bilo je i pojava osobne osvete, to i nije bilo iznenađujuće, makar neprihvatljivo. No
povijesna saznanja kazuju da takvo stanje nije bila specičnost Dubrovnika. Jednako je bilo u
Splitu, Zagrebu, Varavi, Pragu ili Parizu. Iz takve revoltne postosloboditeljske situacije samo su
u Francuskoj građani, bez suda i pravde, ubili oko 50 000 suradnika njemačkih nacista te članova
i suradnika kvislinke tvorevine marala Petaina. Toga je bilo i u Varavi, Pragu, u Belgiji, Holandiji
i na mnogim drugim mjestima na kojima se godinama bila obruila surovost nacifaističkog
zločina. Za počinjene zločine uslijedila je kazna. Zapravo, zločin je proizveo kaznu. U
142
Dubrovniku su odmah počeli djelovati sudski organi u Stoeru Junodalmatinskog ili Dubrovačkog
područja i u Stoeru V. POS-a, tj. narodni sudovi u Gradu, kotaru i okrugu dubrovačkom.
Najveći broj, i to najgorih, ratnih zločinaca, naalost, nije dospio u ruke pravde. Zatitu su im
pruile čak i drave koje su potpisale Moskovsku, Teheransku, Jaltsku i Postdamsku deklaraciju,
prema kojima se svi počinitelji faističkih zločina imaju vratiti tamo gdje su zlodjela počinili. Ubrzo
je dolo do raspada antifaističke koalicije i pojave blokova, a to je prouzrokovalo novu tunu
sliku, tj. da ba glavni sudionici antifaističke koalicije na Zapadu uzimaju u zatitu počinitelje
zločina, pa i one iz Dubrovnika. Smjetaju ih na sigurna i udobna mjesta, daleko od mjesta gdje
su zločine počinili (slučaj Rojnice jedan je od mnogih). Također niti jedan talijanski general ili
vii časnik, čije su faističke trupe u crno zavijale Lastovo, Korčulu, Mljet, Peljeac, Dubrovnik i
mnoga druga mjesta, nije uhićen u Italiji i predan da mu sudi narod Dubrovnika i njegova okruja.
Od antifaističkih saveznika dobivana su samo prazna obećanja. Tako, naalost, u novije vrijeme
Hrvatsku i Dubrovnik posjećuju neki ivući ratni zločinci, slobodno se kreću i nitko im ne smeta.
Međutim Dubrovnik ne moe i neće zaboraviti golgotu koju je proivio u Drugom svjetskom ratu.
Čim je oslobođen, u Dubrovnik su doli organi nove narodne vlasti i drugih antifaističkih
organizacija. Nije im bilo lako, trebalo se organizirati, obnoviti porueno, nahraniti izgladnjeli
narod i zatititi ga od kripara kamiara. Bilo je i mnogo drugih svakodnevnih problema, a uz
sve to kućama, sa ili bez svih ukućana, s krovom ili bez njega, opljačkanim ili sačuvanim, vraćale
su se izbjeglice, prognanici i ratnici s fronta. Veselje i tuga svuda uokolo, ali ivot u slobodi
mora ići naprijed. Novi organi vlasti su sastavljani od istaknutih antifaista, starih boraca,
komunista i ostalih (najvie iz redova HSS-a), javnih radnika..., svih onih koji su u Grad doli i
ostali po zadatku ili je tako htio prst sudbine. Odravani su prvi izbori, birani su organi vlasti.
Izbori koji tijekom rata, od 1941. do 18. listopada 1944., nikada nisu odravani, u vremenu kada
narod nije birao niti ga je itko za ita pitao, nego su zakone nametali najgori izdajnici i ubojice.
Počele su i vjerske svečanosti i obredi kako je bilo do okupacije Dubrovnika u travnju 1941. godine.
Posljednja svečanost Blagdana Sv.Vlaha bila je 3. veljače 1941., a svečanu je misu predvodio tadanji
nadbiskup zagrebački Alojzije Stepinac. Poslije toga se taj Blagdan nije slavio jer su ga, kako
neki izvori kazuju, zabranjivali okupatori, najprije Talijani, a potom Nijemci. Neki kao razlog navode
ratne uvjete. Čim je Dubrovnik oslobođen u rukovodstvu NOP-a je odlučeno da se svečano proslavi
Blagdan Sv. Vlaha 3. veljače 1945. godine. Prema kazivanjima Marina Cetinića i Bogdana Pecotića,
oni su se o tome dogovorili s dubrovačkim biskupom Pavlom Butorcem. Tome je dao podrku i Vladimir
Bakarić, a Tito je u povodu toga velikog dubrovačkog blagdana poslao čestitku Dubročanima i
svećenstvu u Gradu. Partizani su također sudjelovali u procesiji ( zabiljeka u arhivi autora).
U Dubrovniku su nakon oslobođenja odrani opći izbori koji su, kako se vidi iz dostupne
dokumentacije, bili masovno posjećeni i protekli su u posebnu ozračju. Nato upućuje i izvjeće
OZN-e grada Dubrovnika od 26. travnja 1945., dakle jo dok je rat trajao. (Dokument se nalazi
u HDA u Zagrebu, br. 1213/1-45).
Nova narodna vlast u Dubrovniku imala je problema s takozvanim kamiarima kriparima,
najvie u Konavoskim brodima, o čemu smo prethodno govorili. S njima su vođene borbe koje su
trajale do jeseni 1945., kada su jedinice KNOJ-a i drugi vojni sustavi, policija i sam narod, s njima
obračunali i učinili dubrovačko područje slobodnim za normalan ivot, gospodarstvo i prometovanje.
Kamiari ili kripari su bili i ostali proizvod poraena nacifaističkog sustava i zato su tako
brzo i nestali s dubrovačkog područja. Naprimjer na Korčuli, koja je bila masovno antifaistička i
vrlo aktivna u NOP-u, nije bilo tih ostataka razbijenog faizma. Novi narodnooslobodilački, antifaistički
i demokratski sustav je pobijedio i ostvario uvjete koje uivamo i danas. (Izvjetaj o
kriparima, dokument organa OZN-e br. 2 908/6-44., nalazi se u HDA u Zagrebu.)
143
Novi organi vlasti i narod Dubrovnika imali su odmah nakon oslobođenja velikih problema s
poruenim stambenim objektima, unitenim gospodarstvom i općenito ivotom s mnogo tekoća.
Rat je poharao Dubrovnik kao rijetko koji grad u Hrvatskoj. Protivnici su ga tukli s kopna, mora,
iz zraka. Dosta se u povijesnoj građi spominje kako su 14. kolovoza 1944. saveznički ratni zrakoplovi
bombardirali njemački stoer u hotelu Excelsior, kad je poginulo oko 25 njemačkih časnika
koji su ondje odravali vojno savjetovanje. Spominje se da su to bili istaknuti njemački časnici
koji su izrađivali operativne planove za povlačenje njemačke grupacije iz Grčke i Albanije. Bio je
plan da se preko Dubrovnika i du hrvatskoga Jadrana povlače njemačke divizije iz Albanije.
Nakon talijanskog bombardiranja Dubrovnika u travnju 1941. Grad su često bombardirali i
saveznički zrakoplovi. Najtee je bilo u kolovozu 1944, u vrijeme kad su četnici vojvode Bačevića
vrili posljednje pripreme za osvajanje Dubrovnika, a prema uputama kralja Petra II. Karađorđevića
i izbjegličke Vlade u Londonu. Povijesno se povezuju ova dva događaja. Osim to
su Dubrovnik tukli 14. kolovoza 1944, najgore je bilo desetak dana kasnije, 27. i 28. kolovoza.
Iz postojeće dokumentacije vidi se da je sredite Dubrovnika bilo strano porueno, da je bilo
mrtvih i ranjenih civila, dosta poruenih zgrada i drugih teta. Sve je to trebalo brzo obnoviti,
trebalo je narod zatititi i stvarati uvjete da oslobođeni Dubrovnik moe ivjeti kao slobodni
grad, bez tuđinske okupatorske vojske i izdajničkih ustakih i četničkih vojnih formacija. U tom
cilju, a prema povijesnim vrelima, dosta se bio angairao narod Grada i okolice, te je uz pomoć
i predvodnitvo svoje istinske narodne vlasti obnovio porueni Dubrovnik.
*
Na kraju je potrebno kazati i neku riječ o jo jedenom nemilom događaju koji se dogodio u
Dubrovniku u travnju 1945. godine. Naime na oslobođenom teritoriju istočnog dijela Jugoslavije
tada se vrila obvezna mobilizacija boraca, najvie u Makedoniji i Kosovu. Novomobilizirani
slani su na Srijemski front, a neki preko Albanije i Crne Gore u Trogir, gdje je bila Dopunska
brigada 4. armije. S tim ljudstvom popunjavane su dalmatinske brigade i divizije koje su
vodile borbe u Hrvatskom primorju, Istri i Slovenskom primorju. Mobilizacija je bila obvezna.
Međutim, nezadovoljni svojim poloajem u sastavu Srbije i odnosom prema Albancima, bilo je
otpora mobilizaciji. Čak je bilo i pobuna koje su na Kosovu due trajale.
Mobilizirani Albanci s Kosova su preko Crne Gore stizali na Jadran, u Skadar, Drač i Ulcinj,
a onda su brodovima prevoeni dalje prema Dubrovniku, Trogiru i Bakru. Postoje podaci da se
na tome putu prema mobiliziranim Albancima ponaalo dosta grubo, da je bilo čak i krvavih
obračuna. Novomobilizirani su iz Bara i Tivta stigli u luku Gru 17. travnja 1945. godine. Tu je
bio predviđen predah i odmor te nastavak putovanja prema Trogiru, na obuku u Dopunsku brigadu,
a zatim prema Rijeci, na front. Iz postojeća dva dokumenta opisuje se nesreća koja se dogodila
u Dubrovniku, kad je u baraci gdje su odmarali tijekom noći netko puio, pa je prouzročio
poar. Podaci o poginulima su različiti. Prema postojećim dokumentima razvidno je da su u
vatri i dimu stradala 82 novomobilizirana vojnika. (U HDA u Zagrebu je dosta dokumenata o
tome slučaju, a među kojima su brojni izvjetaji i izjave pojedinaca.)
*
I pored svih ratnih, vojnih i političkih makinacija Dubrovnik je u slobodi ostao hrvatski grad.
Nije vie bilo bojazni da će ga Tito ili netko drugi od osvjedočenih antifaista predati bilo kome,
za bilo kakav interes kako je to učinio poglavnik NDH Ante Pavelić.
U kamenom masivu Lovrjenca jo u davna vremena je uklesano NON BENE PRO TOTO
LIBERTAS VENDITUR AURO SLOBODA SE NE PRODAJE NI ZA SVO ZLATO! Titovi su
partizani 18. listopada 1944. godine Dubrovniku vratili slobodu i otvorili mu put istinskog procvata.
144
ZAKLJUČNI OSVRT
14. O SVOJSTVU REPRESALIJA
Potrebno je u zaključnom dijelu dati osvrt na svojstvo represalija, odnosno odmazde i osvete
a opet je riječ o zločinu na prvome mjestu radi toga to se iz proučenih dokumenata i
drugih činjenica stiče ubjedljiv dojam da na području Hrvatske, pa i bive Jugoslavije, a prema
odredbama međunarodnog prava, nisu postojali nikakvi razlozi da okupator i njegovi pomagači
poduzimaju represalije nad civilnim stanovnitvom. Poduzimanje represalija, odmazde i osvete
okupatora nad civilima imalo je za osnovni cilj da se narod zastrai zločinom kako bi ga se moglo
denacionalizirati i učiniti pokornim. Represalije su bile dijelom unaprijed izrađena plana
denacionalizacije i djelomična unitenja naroda, a ne ratna potreba. Masovno su primjenjivane
nad taocima, vrila su se grupna i pojedinačna ubojstva, unitavala imovina i kulturno blago itd.
Suđenja okupatorskih i ustakih sudova, ukoliko ih je bilo , predstavljala su sudsku farsu i bila
su sastavni dio zločina.
Međunardno pravo je zabranilo represalije kao vid ratnog zločina, bez obzira na bilo kakav
izgovor, protiv civilnog stanovnitva, ranjenika, bolesnika ili uzimanje taoca i represalija nad
njima (primjer logor u Janjini na Peljecu). Talijanskih, njemačkih, ustakih, četničkih i ostalih
represalija bilo je premnogo u svim krajevima Hrvatske i na drugim područjima. One su bile ne
samo nezakonite, nego su stvarno predstavljale ratni zločin. Iz ranijeg obrazlaganja se vidjelo
da je riječ o sistematskim i smiljenim mjerama unitenja, a ne o trenutnim ratnim potrebama.
Represalije ustaa i vlasti NDH bile su pokrivene Pavelićevim zakonskim odredbama koje su
ostavljale irom otvorena vrata za izvravanje svih vrsta represivnih zločina. Mussolini je na
sastanku u Gorici 21. srpnja 1942. rekao svojim generalima da imamo posla s neprijateljskim
narodom. Na bilo kakav otpor treba odgovoriti gvođem i vatrom. Ovo stanovnitvo neće nas
nikada voljeti. Na isti način treba tretirati Hrvate i Slovence. (...) General Roatta, zapovjednik
talijanskih trupa u Sloveniji i Dalmaciji, 1. prosinca 1942. traio je od časnika da odbace osobine
dobrog Talijana i pokau čvrstinu po načelu glava za zub. 188 Istih su se načela, jo i gorih
rasističkih, drali Nijemci. U presudi Međunarodnog suda u Nürnbergu od 1. listopada 1946.
navodi se da je na područjima koje je Njemačka okupirala upravljano protivno ratnim zakonima,
da su vladali nasiljem, brutalnoću i terorom, da je civilno stanovnitvo bilo zlostavljano i ubijano
i da se s njim postupalo u potpunom preziranju osnovnih zahtjeva čovječnosti. 189
Pravila međunarodnog ratnog prava to su bila na snazi u Drugom svjetskom ratu bila su jak
razlog zato faistička Italija i nacistička Njemačka i njihovi pomagači nisu trebali primjenjivati
represalije protiv civilnih osoba na okupiranom području. Nije postojala nikakva pretpostavka
da je to stanovnitvo krilo pravila međunarodnog ratnog prava, i da su na taj način izazivali
neprijatelja. Okupatorski, ustaki i četnički djelatnici vrili su odmazde i represalije ističući
da civilnom stanovnitvu nije dozvoljeno učestvovati u otporu i drugim operacijama, da već
samo taj čin predstavlja ratni zločin i da su protiv njega doputene represalije. Takve su tvrdnje
188
Zbornik dokumenata NOR-a XIII/2, str. 125 i 177
189
Nürnberka presuda, Beograd, 1948., str. 100
146
protupovijesne i protupravne. Njih su jo prije Drugoga svjetskog rata odbacile haake i enevske
konvencije i propisale pravo stanovnicima okupiranih područja da se suprotstavljaju okupatoru
i njegovim pomagačima. Takvim otporom nisu se krila pravila međunarodnog ratnog
prava niti se vrio ratni zločin, da bi se na taj način dalo povoda za represalije. Narod nije vrio
nedozvoljena djela niti je njegovo učeće u otporu okupatoru predstavljalo ratni zločin. Prema
međunarodnom ratnom pravu nisu zabranjene ni oruane akcije stanovnitva protiv okupatora.
(...) Učestvovanje građana u pojedinim akcijama protiv okupatora i njihovih pomagača, tvrdi
istaknuti ekspert za međunarodno ratno pravo dr. Milivoj Despot, nije predstavljalo krenje pravila
ratnog prava, jo manje ratni zločin, već je to bila pravno dozvoljena akcija koja nije davala
za pravo neprijatelju na represalije. (...) 190
Pokazalo se da narod zemlje čiju je vojsku razbila jača napadačka vojna sila ne mora biti pokoran
toj sili. Međunarodno pravo ne obvezuje stanovnitvo okupiranih područja na pokornost.
Samo stanovnitvo bira hoće li biti pokorno ili nepokorno. Platforma NOP-a, polazeći od nacionalnih
i drugih interesa ogromne većine naroda, zagovarala je nepokornost okupatoru i njegovim
kvislinzima, a to je narodu dalo političku i moralnu snagu za otpor. Oborile su se pretpostavke
neprijatelja koji je računao da će zločinom natjerati stanovnitvo okupiranih područja na
pokornost. Svenarodni otpor postao je jedini način da se narod spasi od denacionalizacije i -
zičkog unitenja. Ni pravno ni faktički ne znači nita to to je okupator proglasio da je uspostavio
ratnu okupaciju nad određenim područjem. Narod to ne obvezuje na pokornost. Međunarodno
pravo podstiče narod na borbu protiv osvajača i priznaje mu jednak poloaj i tretman koji
pripada oruanim snagama. (...) Nepokorenost naroda okupatoru postao je ne samo politički
nego i etnički postulat i povijesna činjenica s kojom mora računati svaki agresor i koji ima svoje
uporite u međunarodnom pravu, pie dr. Milivoj Despot i nastavlja: Suđenja ratnim zločincima
Drugog svjetskog rata su upotpunila sustav pravnih normi kojima moemo ocjenjivati
ponaanje agresora. Primjeri koji potvrđuju pravo naroda na otpor okupatoru povezuju se s
osnovnim pravima i dunostima čovjeka. 191
Suđenja ratnim zločincima nakon Drugoga svjetskog rata potvrdila su da to nisu bile nezakonite
radnje. Suđenja su bila odgovor na nezakonite represalije okupatora i njihovih pomagača.
Na pitanje da li su to bile represalije nad nevinim osobama?, kako su neki tvrdili, spomenuti
ekspert za međunarodno ratno pravo odgovario je: Ratno pravo doputa represalije i to u skladu
s općim pravilima o represalijama kao sredstvom samopomoći. One se sastoje u tome da
jedna strana na zlo (odnosno na protivpravni čin) to je učinila, druga strana uzvraća sličnim
zlom. Sadraj represalija čine djela koja sama po sebi predstavljaju krenje međunarodnog prava
koje je prethodno učinila druga strana. Represalije nisu protivpravne ako su one izazvane
zločinom druge strane. Represalijama mora prethoditi nezakonita radnja one strane u sukobu
protiv koje se one primjenjuju. Znači, represalije su odgovor na nezakonitu radnju neprijatelja.
Represalije moraju biti razmjerne s povredom pravila ratnog prava koja su razlog pristupanju
represalijama. 192
To je pravno objanjenje nae maksime Za zločin kazna! Da zaključimo: Da nije bilo onih
masovnih zločina koji su počinjeni nad narodom Hrvatske i čitave okupirane bive Jugoslavije
od postrojbi okupatorâ i njihovih pomagača ne bi bilo ni suđenjâ tijekom i poslje Drugoga
svjetskog rata niti onakvih presuda; ne bi u povijesti uopće bili zabiljeeni Bleiburg, Jazovka,
Daksa ili bilo koji slično gubilite.
190
Milivoj Despot, Represalije talijanskih oruanih snaga i međunarodno pravo, VIG 1/1978., str. 104
191
Isto, str. 108
192
Isto, str. 110
147
15. SILOVANJE KAO RATNI ZLOČIN
Kada se govorilo o zločinima i o pravnoj regulativi po kojoj se sudilo ratnim zločinima okupatorskih
i kvislinkih vojski, naveli smo neke slučajeve gdje su vojnici tih postrojbi silovali
ene, pa čak i maloljetnice. Takvih slučajeva je bilo na Korčuli i Peljecu, a jo vie u zatvorima
Kazbeku i Lovrjenacu i u logorima na Prevlaci, Mamuli Janjini, ali i na drugim
mjestima irom Hrvatske. Bilo je nemalo primjera da su se ene uhapenice, logoraice i ostale
prisiljavale na skidaje dogola kako bi ih delati ismijavali, vrijeđali i na kraju silovali.
Treba se prisjetiti kako je daleko vie silovanja bilo tijekom Domovinskog rata 1991. 1995.,
radi čega je Međunarodni tribunal u Den Haagu pojavu silovanja tijekom spomenutog rata svrstao
u kategoriju ratnog zločina i da se, uz ostale zločine, počiniteljima istih sudi.
Kategorija silovanja ena nije implicite navedene kao vid ratnog zločina u Drugom svjetskom
ratu. Međutim u Statutu Međunardnog suda OUN iz 1945., u članku 6. kad se govori o ratnom
zločinu, spominje se da je ratni zločin zlostavljanje civilnog stanovnitva okupiranih teritorija.
(...) U kategoriju zločina protiv čovječnosti navode se u istom Statutu i nečovječna djela izvr-
ena protiv bilo koga civilnog stanovnitva. Slična odredba stoji i u Zakonu broj 10 savezničkog
Kontrolnog savjeta za Njemačku iz 1945. godine (vidi presliku u prilogu). Ni u Uredbi o Vojnim
sudovima u NOVJ od 24. svibnja 1944. izričito se ne govori o krivičnom djelu ratnog zločina
za silovanje ena, ali i tu se u članku 13. navodi da je ratni zločin nečovječno postupanje protiv
civilnog stanovnitva. Prema članku 14. u kategoriju narodnih neprijatelja ubrajaju se i svi oni
koji izvre teke slučajeve ubistva, pljačke i slično. Pod krivičnu se odgovornost mogu podvesti
i pojave silovanja ena ili bilo koji oblik skrvnavljenja lika i dostojanstva ene.
Prema tome iako međunarodno ratno pravo, temeljem kojega se sudilo ratnim zločincima
Drugoga svjetskog rata, izričito nije spomenulo da je i silovanje ena ratni zločin, sukladno gore
navedenim propisima saveznika i NOVJ, moglo se suditi i počiniteljima takvih zlodjela, bilo
kao zlostavljanje, bilo kao nečovječno djelo, bilo kao nečovječno postupanje. Ali takvih presuda
nisam naao u dosad mi dostupnoj sudskoj dokumentaciji optuenih za ratne zločine. Naime
nigdje se ne spominje da je optueni okrivljen i osuđen radi silovanja ena, dok postoji nekoliko
optunica i presuda gdje se okrivljenom kao zločin navodi nečovječno postupanje ili zlodjela
protiv civilnog stanovnitva.(Iz opisa ratnih zločina okupatorâ i njegovih kvislinga konkretno
se vide brojni primjeri silovanja ena, osobito na Korčuli, ali i na drugim mjestima.)
148
16. NETO O NACIONALNOM I SOCIJALNOM ASPEKTU
ZLOČINA NA DUBROVAČKOME PODRUČJU
Kada se govori o dubrovačkim događajima u Drugom svjetskom ratu, od povijesne je vanosti
pruiti bar neke natuknice (onoliko koliko je to moguće) o nacionalnom i socijalnom
aspektu tih događanja, naročito kad se to odnosi na ratni zločin koji je počinjen u Dubrovniku i
na njegovu irem području od strane okupatora i njegovih pomagača.
Iz ranije prikazanih tabelarnih pregleda o počinjenim ratnim zločinima razvidno je da su
najvie zločina počinili pripadnici njemačke vojske Wehrmachta. Oni su, da se podsjetimo,
ubili 299 civila, ranili 173, a deportirali prognali sa stoljetnih ognjita i poslali u zatvore i
logore smrti njih 1 646, tj. zločin su počinili nad ukupno 2 118 civila. Pripadnici talijanske vojske
ubili su 183, ranili 180 te u zatvore i logore poslali 870 osoba, odnosno ratni su zločin počinili
nad 1 233 civila. Ustae i vlasti NDH ubili su 128, ranili 57, zatvorili i u logore poslali 161
osobu, odnosno ratni zločin počinili su nad 346 osoba. Četnici su ubili 23, ranili 13 i u zatvor
poslali 1 civila, dakle ukupno 27 civila.
Prema tomu Talijani Nijemci, ustae i četnici, da se i toga prisjetimo, u smrt su poslali 633 civila,
a u logore i progonstvo oko 4 000 193 građana Dubrovnika i okolice. To su podaci koje je od 1944.
do 1947. prikupila Okruna dravna komisija za utvrđivanje ratnih zločina okupatora i njegovih
pomagača. Svakako da je taj broj bio daleko veći i da dobrano prelazi brojku od 5 000 rtava
faističkog terora koji je vladao od travnja 1941. do 18. listopada 1944. godine.
Tko su bili oni nad kojima je počinjen tako teak zločin? Prema nacionalnoj strukturi to su
bili uglavnom Hrvati te neto Srba, idova i ostalih. To trai povijesni odgovor zato? Zato
je toliko zločina počinjeno ba nad Hrvatima Dubrovnika, Korčule, Peljeca, Mljeta, Konavala
i Dubrovačkog primorja, nad onima koji su ondje ivjeli stoljećima? Zato se to dogodilo na
ovom hrvatskom prostoru koji je bio u sastavu NDH, tzv. drave Hrvata? Zato su zločin nad
Hrvatima dobrim dijelom počinili pripadnici hrvatske drave nad svojim sugrađanima? Koga
okriviti za tolike zločine?
Odgovor na postavljeno pitanje rasvjetljava naprimjer izjava dr. Strammera, visokog njemačkog
časnika, onodobnog zapovjednika Dubrovnika koju je dao u proljeće 1944. godine. Kad su ga
zapitali zato deportiraju toliko Hrvata s Korčule, Peljeca, Mljeta, Dubrovačkog primorja i
193
Napomena urednika: Ovaj podatak zbunjuje. Kad se zbroje uhićeni, zatvoreni i prognani u logore koje je autor upravo
naveo pojedinačno za svakog okupatora i njegova pomagača (1 646 + 870 + 161 + 1) dolazi se do zbira od 2 678. Podatak sam,
ipak, uz ovu napomenu, ostavio jer ne znam točno na koga je autor mislio kad je govorio o prognanima, moda i na one koji su
sami izbjegli pred okupatorom, iako je njih moralo biti mnogo vie od 1 322 kolika je razlika između navedena broja od 4 000 i
broja stvarno zatvorenih i prognanih od 2 678. Ista primjedba odnosi se i na broj od 5 000 ukupnih rtava faističkog terora, koji
je također zadran, iako je stvarni zbir rtava, kako ih je autor naveo, iznosio 3 724 (ubijenih, ranjenih i zatvorenih). Moda je,
ipak, sve to bio rezultat autorove nepanje i nepreciznosti jer je, primjerice, kod tek navedena ukupna broja ubijenih pogreno
naveo broj 700, umjesto stvarnog broja 633 kojega je u ranijem tabelarnom pregladu sam istaknuo. (O autorovoj nepreciznosti
kazuje i ona urednikova ranija napomena koja se odnosila na ukupan iznos materijalnih teta izraenih u dinarima i američkim
dolarima. Dosta sam se oko toga trudio jer nisam elio da se predstave netočni podaci, koji će se, sigurno, ponekada koristiti,
bez obzira s kojom svrhom.)
149
Konavala, jednostavno je odgovorio: Pitajte Zagreb! Njegova izjava posebo je vana i istinita
jer na takav zaključak upućuju i mnoga povijesna vrela. Po dogovoru Zagreba i njemačkih zapovjednika
masovno je sa svojih ognjita i domova istjerano oko 3 500 Dubrovčana i stanovnika
ireg dubrovačkog područja. Isto se to dogodilo i s ostalim hrvatskim ivljem srednje i june
Dalmacije s obale i otoka u logore je prognano oko 30 000 Hrvata. Zato?, ponovno se postavlja
isto pitanje. Zar zato to su ustali protiv vjekovnog neprijatelja hrvatskoga naroda Dalmacije?
Da li ih je zato trebalo kazniti totalnim unitenjem i istrebljenjem, pa da ih vie ne bude
na tom tisućljetnom hrvatskom teritoriju? Na ovo povijest mora dati odgovor jer ga dosad nigdje
nisam mogao pronaći.
Ubiti toliko naroda, svakako da otkriva povijesnu sliku i znakovlje onih koji su zločine počinili,
kao i sliku i znakovlje onih koji su naredili da se zločinci tako ponaaju. Proučavajući
dosta dugo dubrovačke i slične događaje irom Dalmacije koji se odnose na Drugi svjetski rat,
nisam uspio u niti jednom arhivu pronaći povijesni dokument koji bi bar malo ublaio proivljenu
traumu hrvatskoga naroda u Dubrovniku i okolici, odnosno po čitavoj Dalmaciji dokument
iz koga bi se prepoznalo kakvo-takvo zalaganje vlasti iz Zagreba da obrani hrvatski narod
i da ga neduna zatiti od ubojstava i progona. O drugim dravljanima Hrvatske da i ne govorim,
ponajprije o Srbima i idovima, ali i ostalima koji su doivjeli istu sudbinu, istu tragediju, rijetko
poznatu u povijesti. Ne moe se pronaći u povijesti Dubrovnika i njegova područja, i ire, da
su toliko zločina nad Hrvatima počinili njihovi sunarodnjaci, rođeni Hrvati. Nema toga ni u starijoj
ni u novijoj povijesti, ni u ranijim ratovima, ni u Prvom svjetskom ratu od 1914. do 1918.
godine. To se moglo dogoditi jedino u Drugom svjetskom ratu, u situaciji vladavine nacifaizma
koji je izvrio zločin nad 5 000 Dubrovčana i stanovnika ireg dubrovačkog područja. (U Domovinskom
ratu od 1991. do 1995. srpsko-crnogorski agresor počinio je nečuvene zločine nad
Dubrovnikom i njegovom okolicom. Ipak, te su zločine počinili Srbi i Crnogorci nad Hrvatima,
a ne Hrvati nad Hrvatima kako je to bilo u Drugom svjetskom ratu.)
Teko je predočiti socijalnu sliku onih koje su okupatori i njihovi pomagači ubili ili su nad
njima počinili druge zločine. Svakako da je stradalo najvie, mornara, ribara i radnika. Najgore
je stradao onaj sloj drutvene strukture koji se, kao uvijek u povijesti, nije dao pokoriti tuđincu,
koji se nije dao denacionalizirati (potalijančiti), koji se borio i krv prolijevao za očuvanje tisućljetnih
ognjita, koji nije priznavao vlast tuđinca i njegovih pomagača. U tom drutvenom sloju
niknuo je embrio otpora, njegova čvrstoća, junatvo, otpornost i po cijenu gola ivota. Njima
treba dodati i dio dubrovačke inteligencije i drugih struktura stanovnitva koji su se u pruanju
masovna otpora okupatoru i njegovim pomagačima pridruili seljacima, mornarima, ribarima i
radnicima te zajednički postali dosta jaki, i na kraju pobijedili tuđince i narodne izdajnike. U
tomu se ogleda povijesna pobjeda slobodarskog Dubrovnika i njegova područja u Drugom svjetskom
ratu.
Zar nije bila indikativna onoliko ispoljena mrnja protiv hrvatskoga stanovnitva dubrovačke
regije, da je naprimjer na relaciji od Vele Luke na zapadu do Grude i Prevlake na istoku od
vlasti NDH i talijansko-njemačkog okupatora ustrojen onako veliki represivni sustav? Na relativno
malome prostoru bila su ustrojena tri logora smrti, nekoliko zločinačkih kazamata i desetine
većih ili manjih zatvora i drugih mučilita. Logor u Janjini na Peljecu, u srcu hrvatskoga
ivlja, ustrojili su zajedno vlast NDH i talijanski faistički generali. Bio je isključivo namijenjen
likvidaciji Hrvata, manje ostalih. Kroz druga dva zloglasna koncentracijska logora na Prevlaci
i Mamuli prolo je i pogubljeno također najvie Hrvata. Najzloglasniji zatvori i kazamati bili su
u Veloj Luci, Blatu, Korčuli, Trpnju, Orebiću, Janjini, Stonu, Grudi..., gdje je mučen i ivote
izgubio veliki broj, opet hrvatskih, građana. Nadaleko su bili čuveni ustako-talijansko-njemački
zatvori i mučilita u samome gradu Dubrovniku u Lovrjencu, u Karmenu i Kazbeku.
150
Kameno poprsje Nikole Maanovića u predvorju Tvornice ugljenogratnih proizvoda
(Uklonjeno je nakon 1990.)
Postavlja se pitanje protiv koga sav taj represivni sustav? Odgovor je dala povijest uglavnom
protiv Hrvata i drugog ivlja koji je ivio na ovim prostorima. Od koga? Najvie od hrvatske
vlasti NDH i njenih gospodara talijanskih i njemačkih okupatora. Četnici su u Dubrovniku
rijetko zatvarali Hrvate. Oni su klali i rtve bacali u jame i ponore. Nitko im se međutim od
strane vlasti NDH u Dubrovniku ni u tome nije usprotivio, nego su ih hrabrili, davali im podrku,
hranili ih, odijevali, titili da se dubrovačkim ulicama slobodno eću okrvavljeni krvlju
nevinih Dubrovčana i mjetana ireg dubrovačkog područja. Naveli smo ranije kako je na tisuće
Hrvata, Srba, idova i drugih nedunih civila ivot skončalo i u drugim logorima u NDH,
Italiji, Njemačkoj, Austriji i drugim mučilitima diljem Europe. Zato je to tako bilo? Mislim
da je odgovor već dan.
151
17. ZA ZLODJELA KAZNE
Nijedan zločin nije učinjen u ime Republike Hrvatske niti u ime hrvatskog naroda, rekao je u Splitu
10. siječnja 2000. godine dr. Goran Granić, bivi potpredsjednik hrvatske Vlade. U čije su
ime počinjeni toliki zločini od vlasti i vojske NDH tijekom Drugoga svjetskog rata? U čije su ime
počinile tolike zločine postrojbe Kraljevine Italije, Trećeg Reicha i četnici? Potrebno je i za povijest,
i za suvremeni drutveni trenutak, i za sva vremena, dati barem kraći odgovor i na ta pitanja.
Ustae, vlast i vojska NDH, kazivali su da je to bilo u obrani NDH. Tvrdilo se da je ta i takva
NDH bila izraz tenji hrvatskoga naroda. Međutim prava je istina da: (...) Drava koju je 10. travnja
1941. godine, u ime ustakog poglavnika A. Pavelića, proglasio S. Kvaternik pojavila se kao
diskontinuitet u odnosu na dotadanje osnovne crte hrvatskih političkih opredjeljenja, ali ubrzo i
kao iznevjerenje tenji hrvatskog naroda za samostalnom dravom, jer je njen postanak i opstanak
bio vezan uz volju i sudbinu njemačkih saveznika. (...) 194 , kazao je predsjednik Republike Hrvatske
Stjepan Mesić prilikom posjeta Izraelu u studenome 2001. godine, kad je izrazio duboko i iskreno
aljenje zbog zločina nad idovima počinjenim u Drugom svjetskom ratu. Za NDH tad je rekao:
(...) To je bila kvislinka tvorevina koja se zvala Nezavisna Drava Hrvatska, a koja nije bila ni
nezavisna ni hrvatska. 195 (Istaknuo N. A.) Da nije bilo NDH, ne bi, uz ostalo, bilo ni dubrovačkog
slučaja, ni Bleiburga, ni krinog puta... Talijani i Nijemci pak masovne su zločine poduzimali svatko
za svoje interese. Cilj rimske politike bio je ne samo osvojiti Dalmaciju, Hrvatsko primorje, a ranije
su već bili prigrabili Istru, nego ostvariti ciljeve obnove Rimskog Carstva. Nijemci su eljeli ostvariti
granice crno-ute Habzburke Monarhije, Jadran, Balkan itd. Cilj četničkih zločina svakako je bio
ostvarenje snova o Velikoj Srbiji. U sutini, uz već rečeno, zločini su nastali kao produkt nacifaističke
ideologije, rasističke i antisemitske i osvajačke politike. To je bila ona motorna snaga koja je
pokretala faističke zločince na krvave zločine. (Istaknuo N. A.)
Početkom prosinca 2000. godine u Berlinu je Bundestag usvojio deklaraciju kojom se u Saveznoj
Republici Njemačkoj zabranjuju nacističke organizacije i nacistički simboli. U njoj, uz ostalo, pie:
Faizam nije stvar, nego zločin. 196 ( Istaknuo N. A.) Ovdje se stavlja znak jednakosti između
faizma i zločina, odnosno izraava se tvrdnja da je faizam = zločin, a zločin = faizam. To je
izraavanje stajalita iz Statuta Međunarodnog suda OUN iz 1945. i presudâ Nürnberkog procesa
iz 1946., gdje su zločinci Drugoga svjetskog rata osuđeni temeljem uvjerenja da je faizam
proizveo zločin i da je poslao u smrt 30 000 000 civila.
Kada je sluatelj Ridija Glas slobodne Europe 29. studenoga 2000. godine upitao biveg
predsjednika Republike Slovenije Milana Kučana zbog čega je NATO intervenirao na Kosovu
protiv SRJ?, odgovorio je : NATO je intervenirao zbog nasilja to ga čini miloevićevski reim
nad Albancima i da bi se spriječio nastavak terora te drave nad Albancima. Intervencija je dala
rezultat nekoliko stotina tisuća Albanaca koji su pobjegli u Makedoniju i Albaniju vratilo se
svojim kućama. Tko je onda ovdje krivac tko je ratni zločinac, a tko nevini i mirni građanin?
Ne moe se dakle zamijeniti teza, pa da se NATO proglasi krivcem zato to je intervenirao da
194
Hrvatska enciklopedija, sv. IV, Zagreb, 2002., str. 670
195
Slobodna Dalmacija, 3. studenoga 2001.
196
Radio Glas slobodne Europe, 9. prosinca 2000. u 18 sati
152
zaustavi nasilje i dravni teror nad Albancima, a onaj tko je stvarno vrio zločin Miloevićev
reim proglasi nevinim. A ba tako se dogodilo u Beogradu, takvo je bilo zvanično stajalite
počinitelja zločina Miloevićeva reima i mnogih oko njega, pa čak i nakon Miloevićeva
pada. Za njih su oni koji su provodili nasilje i dravni teror nad Albancima bili i ostali nevini i
mirni građani, a NATO je počinio ničim izazvanu agresiju na SRJ.
Bez obzira to su govorili i pisali reimlije Slobodana Miloevića, a i brojni drugi u doba
Miloevića i nakon njega, ono to se dogodilo 1999., kad je NATO intervenirao da se zaustave
i kazne zločinci, bila je potvrda već izrečena stajalita da je kazna dola radi počinjena zlodjela,
radi zločina. Da nije bilo zločina nad Albancima, ne samo da ne bi intervenirao NATO, nego
ne bi ni Međunarodni sud u Den Haagu traio da se uhiti, da se optui i da se za ratne zločine
sudi skoro čitavoj garnituri srpskoga dravnog vrha. Zasad Kotunica prua otpor, uz podrku
brojnih drugih političkih faktora, ali dokad? Kad-tad oni će biti izvedeni pred sud pravde i zbog
Kosova, i zbog Vukovara, i zbog Dubrovnika, i zbog Sarajeva, i zbog Srebrenice... Ne moe
postojati demokratski sustav jedne drave, a da se u toj sredini slobodno kreću ratni zločinci.
Takvo je stanje bilo i u Hrvatskoj u odnosu na moguće počinitelje ratnih zločina, i ne samo u
njoj. U krajnjoj konzekvenci moralo se suditi i kazniti počinitelje zlodjela iz faističke nomenklature
Drugoga svjetskog rata. Ovo to se događa u ovo nae vrijeme, događalo se i u vremenu
nakon Drugoga svjetskog rata, a ista će načela u odnosu prema zločinu vaiti i ubuduće.
Konačna istina nije ono to govore i to piu tićenici počiniteljâ zločina na ovim prostorima, u ovo
nae doba. Obruč se stee oko počinitelja zlodjela, sud pravde i istine pobjeđuje. Nitko zločine ne moe
amnestirati time to se govori i pie da su počinitelji bili nevini i mirni građani. Iza njihovih zlodjela
stoje činjenice, stoje povijesni dokazi da su ih počinili i da moraju za njih snositi odgovornost. Javnost
opravdano trai da se počinjeni zločini na sudu dokau i njihovi počinitelji primjereno kazne. Postavlja
se dakle osnovno pitanje da li se moglo i smjelo pred sudom povijesti, a zbog stradalog naroda,
za sva zlodjela ostati pasivan i ne pozvati na odgovornost one koji su ih počinili, i sve ostale koji su
na bilo koji način u njima sudjelovali? Mislim da će svatko objektivan dati isti odgovor svima za
činjena zlodjela, ili pomagačima u zlodjelu, neka se sudi i neka se primjereno kazne. A već sam kazao
da je za takav postupak postojala i obveza prema velikoj trojici predvodnika antihitlerovske koalicije
koji su jo tijekom Drugoga svjetskog rata pozvali sve od faista porobljene narode i njihove vlade,
učinivi ih obveznim da poduzmu sve mjere kako bi se počinitelji zločina i njihovi pomagači izveli
pred sud i kaznili. Churchill je iao čak toliko daleko da je zahtijevao da se svi takvi kazne smrću. Prema
tomu suđenje počiniteljima zlodjela i njihovim pomagačima bila je dunost i obveza prema velikoj
trojici, ali jednako tako i povijesna odgovornost prema vlastitom narodu. Optueni za ratne zločine
nisu mogli očekivati nita drugo negoli da će za počinjena zlodjela kad-tad odgovarati. Poziv na neposrednu
odgovornost uslijedio je čim su se za to stekli uvjeti, tj. nakon to su Dubrovnik i drugi gradovi
bili oslobođeni. Tad su i počeli s radom narodni sudovi, izrečene su različite kazne, neki su osuđenici
pogubljeni, neki kanjeni vremenskim kaznama, a neki su oslobođeni optube.
Ne moe se danas (kao to to neki rade) krivnja za neka pogubljenja i druge presude prebacivati
na sudske i druge organe. Oni nisu krivi to su sudili optuenima za počinjena zlodjela i to su izrekli
kazne. Pred sudom povijesti su krivi počinitelji zlodjela. Da ih nisu počinili, ili da nisu sudjelovali i
pomagali u bilo kojem kaznenom djelu, ne bi bili ni optueni, odnosno suđeni i kanjeni. Za počinjeni
zločin ili suučesnitvo u zločinu dola je kazna. Najkraće rečeno: Kazna za zločin!
Generalno govoreći, kazna nije dola bez krivice (iako je bilo i nečasnih izuzetaka). Konkretnije,
na upanijskom sudom u Rijeci vodio se postupak protiv osumnjičenih za ratni zločin počinjen u Gospiću
1991. nad srpskim civilima. Tko moe, i tko ima nato pravo, suce upanijskog suda u Rijeci koji
su sudili u tom sudskom procesu, bez obzira na presudu, proglasiti zločincima? Toga suđenja u Rijeci
ne bi ni bilo da nije bilo zločina u tzv. gospićkom slučaju. Zato se članovi Sudskog vijeća upanijskog
suda u Rijeci ne mogu proglasiti zločincima i za njih traiti kaznu, umjesto za počinitelje kaznenih
153
djela. Jednako se to odnosi i na ostale sudove u Republici Hrvatskoj, kao i na Međunarodni kazneni
tribunal u Den Haagu, a prije toga i na mnoge druge, pa i na vojne sudove drava antifaističke koalicije
u vremenu od 1944. do 1946. godine. Potpuno ista moraju biti mjerila za ranija i dananja suđenja
optuenih za počinjene ratne zločine, za genocid, za krenje međunarodnih ratnih normi, međunarodnog
ratnog prava, običaja ratovanja i raznih konvencija o zatiti civila u doba rata.
U dubrovačkom slučaju (a isto se odnosi i na druge slične slučajeve), a u povodu 60. obljetnice
pogubljenja na Daksi, u Dubrovniku je Hrvatska stranka prava organizirala javnu tribinu i
istakla tezu Kazna bez zločina, zločin bez kazne!, to je trebalo značiti da nije bilo krivaca za
desetak tisuća pogubljenih, nestalih, deportiranih i prognanih antifaista i itelja Dubrovnika i
ireg dubrovačkog područja, o kojima smo govorili u ovoj knjizi, a jo će vie o tome biti riječi
u drugoj koja će ju slijediti. Prema njihovu miljenjnu bili su kanjeni, a da nisu počinili nikakav
zločin, dakle da su bili nevini oni koji su počinili ranije opisana zlodjela nad antifaistima i
drugima koji su bili krivi samo zbog toga to su u odnosu prema faizmu, vjeri, naciji... bili drugačiji
od zločinaca. A to su bila zlodjela kakva ne biljei povijest Dubrovnika.
Da ne ponavljamo zločine talijanskog i njemačkog okupatora, vlasti i vojske NDH i četnika Dra-
e Mihailovića, na ovome mjestu podsjetit ćemo samo na neke slučajeve, a takvih i njima sličnih,
naalost, bilo je previe. Prema prosudbi dubrovačke HSP značilo bi da je naprimjer bio nevin, i da
je kao takav osuđen na kaznu bez zločina, prof. Vicko Lipanović iz Lumbarde na Korčuli koji je kao
talijanski pijun dao faističkim okupatorima podatke o antifaističkim aktivnostima mladoga hrvatskog
kipara Ivana Lozice. Njega su, kako je ranije obrazloeno, na temelju Lipanovićeve pije talijanski
faisti uhitili i u Lumbardi javno pogubili samo zato to je djelovao protiv talijanizacije njegove
hrvatske Korčule. Ili da li je kanjen bez zločina domobranski poručnik Drago Veramenta,
također talijanski pijun i neposredni učesnik u zločinima nad Hrvatima na Peljecu, zejedno s talijanskim
crnokouljaima? Ili to reći za dubrovačkog gradonačelnika dr. Iva Karlovića koji je (radi
ovdje opisanih zločina) pogubljen na Daksi 25. listopada 1944. godine. Premda je puno ustakih
dokumenata koji govore da je taj dubrovački gradonačelnik bio pročetnik, ogavni vercer i lopov
kojega Dubrovčani nisu mogli niti smisliti, i koji su traili da ga se zbog počinjenih zlodjela smijeni
i kazni, danas ga neki stavljaju u zatitu. I tako u nedogled na tisuće je ratnih zločinaca koji su toboe
bez zločina kanjeni, a da nisu kanjeni oni koji su kaznili zločince i koji su, prema dubrovačkoj
HSP, počinili zločin bez kazne. U odnosu na sve to treba postaviti dva pitanja: Gdje se danas nalazimo,
i gdje smo to stigli? to bi na sve to rekao francuski antifaist pripadnik Pokreta otpora, kao i
antifaisti i rodoljubi u Poljskoj, Norvekoj i drugim zemljama koje su osjetile i proivjele nacifaističke
zločine? Spomenutu parolu dubrovačke HSP (i onih koji ju podravaju) ne samo da demantira
povijesna istina i dubrovačka stvarnost onih sumornih ratnih dana i godina, nego se odbacuje i sve
ono to, na ovaj ili onaj način, tereti zločine od strane talijanskog i njemačkog okupatora i njihovih
domaćih pomagača ustaa, četnika i vlasti NDH koji su počinjeni nad nedunim civilima, ponajvie
nad antifaistima Dubrovnika i njegova ireg područja, o čemu je ranije dosta kazivano.
Tko je onda kriv za civilne rtve faizma čiji broj je ranije prikazan? Tko je kriv to je s dubrovačkog
područja poginulo 1 256 boraca NOR-a? Ili zar nije teak ratni zločin to to su okupatori i
njihovi pomagači u smrt i na druga stradanja poslali 9 176 Dubrovčana i stanovnika njegova ireg
područja antifaista i drugih rodoljuba, među kojima je bilo 90 % Hrvata?
Da stvari u tom pogledu, ipak, idu nabolje svjedoči jedan dosta svjei primjer. Naime u Berlinu
je početkom prosinca 2000. odran okrugli stol intelektualaca Balkana, a organizirali su ga Akademija
znanosti i Akademija umjetnosti SR Njemačke. Prisustvovali su i neki intelektualci iz Zagreba
(Branko Despot i jo neki). Na kraju je prikazan dokumentarni lm o NATO-vom bombardiranju
Beograda, s naslovom KAZNA, redatelja Gorana Rebića, a u austrijskoj produkciji. Beogradski mediji
(naprimjer list Politika 13. prosinca 2000.) prokomentirali su da je naslov originalan. Takav komentar
nije se mogao ni zamisliiti, a kamoli ga vidjeti napisana, u doba Miloevićeva reima.
154
18. ISTINOM PRED SUD JAVNOSTI
ovoj prvoj knjizi edicije Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu (1941. 1945.), a koja je naslovljena
Od okupacije do oslobođenja, najvie se govorilo o ratnom zločinu, uz izravno imeno-
U
vanje osoba koje su u tom razdoblju počinile različita zlodjela. Nastojali smo dakle, na temelju
dostupne izvorne dokumentacije, javnosti pruiti istinu o razini zločinâ počinjenih u Dubrovniku,
na Korčuli, na Mljetu, u Dubrovačkom primorju, u Konavlima i u upi dubrovačkoj te imenovati
njihove kolektivne i individualne počinitelje. Vidljivo je da su to bili talijanski i njemački okupatori,
vlasti i vojska NDH i četnici Drae Mihailovića. Prikazali smo čitavo razdoblje od travanjskog
rata 1941. dokraja listopada 1944., kad je oslobođen Dubrovnik i njegovo područje.
Nije jasno zato neki suvremeni tobonji istraivači i pisci, i njima slični, preućuju te zločine
i tite zločince? O tome je od 1990. do danas napisano dosta članaka, publikacija i knjiga, ali se
zaobilazi istina da je Dubrovnik i njegovo područje u Drugom svjetskom ratu imao oko 10 000
rtava, stradalih od onih koji su ovo područje tada drali u svojim rukama. Zločini se prikrivaju,
a faistički ratni zločinci (to je jedinstven slučaj u suvremenoj demokratskoj Europi) proglaavaju
nevinim; o njima se govori s puno hvale, diu im se spomenici, a istovremeno se rue antifaistički.
Za takve pisce i oratore to su bili vitezovi, junaci, domovinski heroji, zato to su
ubili na stotine i tisuće nevinih civila, a ne i neprijateljskih vojnika na bojnom polju.
Svatko tko pročita ovaj libar zapitat će se pa zar su bili vitezovi i heroji oni koji su naprimjer
pijunirali i surađivali s Talijanima u Lumbardi na Korčuli, kad su ubili mladoga talentiranog kipara
Iva Lozicu? Zar su vitezovi bili oni koji su na Lisačkim rudinama u zaleđu Stona masakrirali trinaestoricu
nedunih civila? Tko su i kakvi su bili ti junaci koji su u Lavanskoj dolini u Bosni na kri
razapeli grupu dubrovačkih civila, redom uglednih osoba? Tko moe pisati da su pravi Hrvati bili
oni koji su ubijali antifaiste po ulicama Dubrovnika, po Lapadu, na Lovrjencu, u logorima u Janjini,
na Prevlaci, Mamuli? Koliko ima osjećaja odgovornosti pred ljudima i javnoću onaj koji se usudi
pisati da su Rojnica, Mietić, Veramenta i drugi kao nevini proglaeni ratnim zločincima?
Postavlja se i pitanje zato nije otvorena povijesna dokumentacija o ratnim zločinima i počiniteljima
ratnih zlodjela? U historiograji NOR-a, i Drugoga svjetskog rata uopće, na području
bive SFRJ, pa tako i Republike Hrvatske, nigdje se za proteklih ezdeset i vie godina nije moglo
lako doći do takve povijesne dokumentacije. Najvie se radova predstavlja na osnovi memoarske
građe, u kojoj nerijetko dominira neobjektivnost i politikanstvo. Povijesnih dokumenata
ima na stotine tisuća u raznim arhivima, a isto tako i u tajnim arhivima do kojih se ne moe
doći niti tu dokumentaciju dobiti na uvid i koritenje. Čim je takvo stanje stvari, tad je normalno
da se povijesna istina i u dubrovačkom slučaju iskrivljuje, jer ona nije dostupna niti se objektivno
predstavlja iroj javnosti. Kroz posljednjih 10 15 godina objavljeno je podosta napisa o
dubrovačkom slučaju kako u zemlji tako i u inozemstvu. Međutim najveći broj takvih radova
ne zasniva se na povijesnim dokumentima, nego se prikazuje samo jedna strana događaja, dok
se ona druga uopće i ne spominje. Obično se govori o onoj strani kojoj dotični autor ideoloki
pripada, a zastaje se pred povijesnom istinom, pred objektivnoću, pred dokumentacijom iz raznoraznih
arhiva. Najčeće se tei pod svaku cijenu obraniti onoga tko je počinio zlodjelo ili je
155
Spomen-ploča koja je čuvala uspomenu na trajk lučkih radniku u Gruu 1934. (Uklonjena je nakon 1990.)
proglaen ratnim zločincem, a uopće se ne govori o zločinima, čak se i ne spominje stradanje
antifaista i drugih civila rtava faizma kojih je, kako rekosmo, na dubrovačkome području
bilo oko deset tisuća.
Pred sud javnosti treba iznijeti svu povijesnu dokumentaciju, sve staviti na uvid, pa neka nakon
toga svatko svojom svijeću i savjeću prosudi o počinjenim zločinima i njihovim počiniteljima.
Odnosi se to ne samo na dubrovački slučaj, nego i na sve ostalo, za sve zaraćene strane, za svakoga,
bez obzira da li se to kome dopada ili ne dopada. Bez takva pristupa dubrovačkom slučaju nikad
se neće doznati prava istina o Dubrovniku i njegovu području u Drugom svjetskom ratu.
156
19. OSVRT NA REHABILITACIJU RATNIH ZLOČINA
Suvremeni trenutak trai da se osvrnemo na pojave rehabilitacije ratnih zločina i počinitelja zlodjela
u Dubrovniku tijekom Drugoga svjetskog rata, odnosno kako dalje s ovom problematikom
u novoj političkoj konstelaciji koja je u Republici Hrvatskoj nastupila nakon siječanjskih izbora
2000. godine pa prema naim danima. Kuda i kako dalje poslije svega to o tim pitanjima kazuje
ova knjiga? Da li će se i kad u Republici Hrvatskoj zavriti rehabilitacija faističkog sustava i počinitelja
zločina na teritoriju Republike Hrvatske u Drugom svjetskom ratu? Kad će se taj neprihvatljivi
trend zaustaviti, i kad će se prestati napadati i prozivati one koji su se borili protiv faizma
u Hrvatskoj tijekom Drugoga svjetskog rata? Kad ćemo krenuti bre onim stazama kojima je već
odavno krenula demokratska Europa? A poznato je da je ona nastala i razvila se i na zasadama
demokratskih procesa koji su nastali na antifaističkim tekovinama Drugoga svjetskog rata.
Potrebno se nato osvrnuti jer se i poslije demokratskih promjena od siječnja 2000. godine pa
prema naim danima postavlja pitanje odnosa prema rtvama faističkog terora i genocida počinjena
nad stanovnicima Dubrovnika i njegova područja, i ne samo njima, u Drugom svjetskom
ratu, to su ga počinili talijanski, njemački i drugi okupatori, vlast i vojska NDH i četnici Drae
Mihailovića. Neki je pomak, dodue, učinjen, ali ne ni priblino na razini stanja u demokratskim
sustavima u Europi, u onim dravama koje su, kao i Hrvatska, mrcvarene faističkim zločinima i
s nemalim brojem od Međunarodne komisije OUN-a proglaenih ratnih zločinaca. Rjeavanje ovih
pitanja za suvremenu Republiku Hrvatsku nameće se tim prije jer teimo to prije ući u europske
integracije, postati članicom NATO-a i EU, a tamo su ta pitanja odavno rijeena. U suvremenoj i
demokratskoj Europi, koja je dobro zapamtila Drugi svjetski rat, ne moe se (i ne smije) ratne zločince
proglaavati nevinima, iriti faističku ideologiju, rasnu mrnju, vjersku i svaku drugu netoleranciju.
Ne mogu se po uredima drati slike ratnih zločinaca i na javnim mjestima pjevati faističke
pjesme u kojima se veličaju počinitelji zlodjela (primjer pjesme o Juri i Bobanu). U
europskim udbenicima ne biljei se anatema na antifaizam i antifaiste iz razdoblja Narodnooslobodilačke
borbe naroda za slobodu. U Francuskoj se ne hvali ratnog zločinca marala Petaina
niti u Norvekoj Quislinga, u Rumunjskoj marala Antoneskua... U Republici Sloveniji nisu se
ruili spomenici antifaističkoj Narodnooslobodilačkoj borbi, a u Republici Hrvatskoj je stvoreno
takvo ozračje da je od 1990. naovamo srueno vie od 3 500 vrijednih spomenika, od kojih je većina
pripadala spomeničkoj kulturnoj batini Republike Hrvatske.
Očevici smo i sluatelji (i poslije demokratskih promjena) nerijetkih pojava da se veliča fa-
istički zločin, da se ratnim zločincima podiu spomenici (Francetiću naprimjer), a zbilja su
rijekti (ako ih uopće ima) obnovljeni ranije porueni antifaistički spomenci. Govorilo se o zabrani
faističkih simbola, ali jo nita od toga, pa se u nekim prilikama, i bez ikakva problema,
predstavlja ustaka ikonograja i tome slično, čega također nema u onoj Europi kojoj teimo.
Dok tamo ne stignemo, moramo pročistiti domaći zrak kako bi nebo nad Hrvatskom bilo to
vedrije, očićeno od faističkih oblaka. Opravdano se postavlja pitanje (i kao političko i kao
znanstveno) zato se dosad nije posve račistilo s Bleiburgom, Jazovkom, Daksom?... Namjerno
se to proputalo jer bi se, čisteći ta pitanja, otkrilo svega i svačega. Pred nove vlasti postavlja se
potreba odgovorna ponaanja i prema tim pitanjima to prije, to bolje.
Nove vlasti u Republici Hrvatskoj moraju biti spremne potpunije odgovoriti na jo vie drugih
pitanja koja se nameću iz tog djelokruga, ako se hoće jasno denirati crtu između prvog
desetljeća postojanja suverene Republike Hrvatske i demokratskog stanja u integriranoj Europi.
157
Jo uvijek neki iz novih političkih struktura svojim govorima stvaraju konfuziju, ne praveći razliku
između odgovornosti za zločine počinjene od faista, a protiv naroda i čovječnosti u Drugom
svjetskom ratu i onih koji su se borili na strani hrvatskog i svjetskog antifaizma. Ako se
aktualne vlasti moraju dokazati kao stvarno nove, i kao jasna alternativa reimu iz prvog desetljeća
postojanja Rapublike Hrvatske, neophodno je napraviti i na tome području crtu razgraničenja.
A to je moguće ako se, prije svega, postavi pitanje odgovornosti kako glavnih krivaca tako
i njihovih suučesnika, o čemu se govori(lo) u ovoj knjizi.
Drugo je pitanje zato se u javnim medijima jo i danas izbjegava riječ i puna istina o počinjenim
faističkim zločinima nad građanima Hrvatske u Drugom svjetskom ratu, pa tako i u
Dubrovniku? Razlozi su brojni, a izviru iz neistine o tomu da su partizani i komunisti počinitelji
zločina jer su ubijali nevine i mirne građane. A stvar stoji obrnuto. Povijesna je istina da su
faistički zločinci i njihovi pomagači samo na irem dubrovačkom području ubili 633 neduna
civila, među kojima znatan broj nejake djece, ena i starijih osoba. U tako notornoj stvarnosti
prijeti opasnost za budućnost Republike Hrvatske, ukoliko se i dalje bude izbjegavala istina o
faističkim zločinima i zločincima kako domaćim tako i stranim.
Iz svega slijedi jasan zaključak da je pravo rjeenje jedino u tome da se individualizira odgovornost
i da se osumnjičeni počinitelji zlodjelâ protiv čovječnosti (kako u Domovinskom ratu tako
i u Drugom svjetskom ratu) privedu sudu pravde. Tek tada će hrvatski narod sa sebe sprati ljagu
kolektivne krivnje koja mu se često nameće za sve ono to se događalo u prolosti. U protivnom,
to je vrlo opasno za povijest i budućnost, bit ćemo označavani kao suučesnici zločina, nećemo
moći doivjeti moralno pročićenje i ostvariti pravo da se ubuduće odupremo moebitnom neka-
njenom vrenju svakog zla, pa i najgorih zločina. Mnogo se toga nataloilo. Dekadentne snage
hrvatskoga drutva nisu htjele ni spominjati rtve faističkog terora u Drugom svjetskom ratu.
Stvari su se, kako rekoh, a to je opasno, potpuno izokrenule na način da su počinitelji zločina
proglaeni nevinim i mirnim građanima, a antifaisti su postali zločinci. Tako je dolo do krajnjeg
apsurda kakva nema u nijednoj dravi demokratske Europe koja je sudjelovala u Drugom svjetskom
ratu na strani antihitlerovske koalicije, i sve to na početku 21. stoljeća.
Zalaem se da treba jasno razlikovati osvetu od zasluene kazne. A da bi se znalo to je osveta, a
to je zasluena kazna, mora se otvoreno i odlučno, povijesno-znanstveno utemeljeno, oslobođeno
od ideoloko-političkih natruha i utjecaja, javnosti kazati istinu o svemu bitnom to se događalo u
Dubrovniku i na drugim područjima u Republici Hrvatskoj tijekom Drugoga svjetskog rata. Tad će
se moći oblikovati pouka i poruka da se vie nikad ne dozvoli nekanjeno vrenje zločina. U svakome
pogledu mora se osuditi sve ono to simbolizira zločin i one koji su ostavili u nasljeđe krv i masovne
zločine. Poto je sve počelo od masovnih i beskrupuloznih faističkih zločina na svim područjima
hrvatske drave, pa i u Dubrovniku i njegovu okruenju, a počinitelji su bili talijanski i
njemački okupatori, vlast i vojska NDH i četnici Drae Mihailovića, treba isto tako (povijesno-znanstveno)
objasniti i staviti pred sud javnosti sve to se događalo nakon Drugoga svjetskog rata, i navesti
prave razloge zato se to dogodilo. Povijesne činjenice treba sučeliti i tek nakon toga doći do pune povijesne
istine. Neosporno je da će se tek tada vidjeti da li je naprimjer u slučaju dubrovačke Dakse
bilo osvete ili su dosuđene zasluene kazne, odnosno da li je zasluena kazna istodobno i osveta.
Ako u ovoj novoj političkoj konstelaciji ne bude odlučnijeg stava o kanjavanju krivaca za
zlodjela uopće, ne mislim samo na Dubrovnik i Drugi svjetski rat, neće se moći osigurati potreba
za primjenom načela odgovornosti. U prvom se redu moramo distancirati od faističkih zločina
iz Drugoga svjetskog rata, pa zatim i od onih iz Domovinskog rata. Tek će se tad, jednom
zauvijek, stati na put nekanjivom činjenju zla.
Budućnost trai da se jasno i odlučno raskrsti s takvom proloću. Nekanjeni krivci za faističke
ratne zločine rovare i onemogućavaju svaki korak ka poboljanju ivota i izlaska iz kojekakvih
kriza. Zato se mora postaviti pitanje odgovornosti za zločine nad antifaistima, a ne da i dalje
egzistira tvrdnja da su zločinci oni iz antifaističkog tabora, oni koji su kaznili faističke zločince
iz Drugoga svjetskog rata. Na je put u Europu potpuno jednak onomu kojim su ili ostali Europljani
put u demokratsko drutvo oslobođeno od faističkih natruha iz Drugoga svjetskog rata.
158
SAETAK
(Sastavio urednik)
Istog dana kad je pred faističkim silama kapitulirala Kraljevina Jugoslavija (17. travnja 1941.)
u Dubrovnik su uli dijelovi njemačke i talijanske okupatorske vojske. Dubrovnik i njegovo ire
područje tad su bili u sastavu tzv. Nezavisne Drave Hrvatske (NDH), kvislinke, marionetske
dravne tvorevine koja je, pod Hitlerovim patronatom, bila proglaena 10. travnja 1941. godine.
Temeljem sporazuma između Mussolinia i poglavnika NDH Ante Pavelića od 18. svibnja
1941. manji dio dubrovačkog područja (Mljet, Korčula i istočni dio Konavala) pripojeni su Kraljevini
Italiji, dok je ostalo područje potpalo pod talijansku okupaciju. Nakon kapitulacije Italije
u rujnu 1943. Dubrovnik sa svojim irim područjem potpao je pod njemačku okupaciju, to
je trajalo sve do njegova oslobođenja 18. listopada 1944. godine.
U sustavu marionetske vlasti NDH, za čitavo vrijeme okupacije, u gradu Dubrovniku, kao i
skoro u svim općinama na dubrovačkome području, vlast su ponizno obnaali raniji prvaci Hrvatske
seljačke stranke (HSS-a), tzv. mačekovci koji su se bili stavili u slubu okupatorâ. U samom
Dubrovniku najveći dio rukovodstva HSS-a stavio se u besprijekorno sluenje talijanskom
i njemačkom okupatoru, dok se manji dio rukovodstva i većina običnog članstva te nekad utjecajne
političke stranke priključio Narodnooslobodilačkom pokteru (NOP-u).
S obzirom na svoje geostrateko i geopolitičko značenje (vrata prema istoku) Dubrovnik je
za čitavo vrijeme Drugoga svjetskog rata bio od prvorazredne vanosti kako za zemlje antifaističke
koalicije tako i za zemlje sila Osovine, ali i za domaće sluge ustae i četnike. Rezultiralo
je to time da je Grad stalno bio premreen različitim obavjetajnim slubama (talijanskim,
njemačkim, ustakim, četničkim, savezničkim, partizanskim) kao rijetko koji grad na naim
prostorima. Kao dubrovačku specičnost treba istaknuti i činjenicu da su se za čitavo vrijeme
rata ondje zajedno nalazili i ustae i četnici. Oni su, međusobno i u suradnji s talijanskim i njemačkim
okupatorima, djelovali na zajedničkom planu u borbi protiv dubrovačkih antifaista
i njihovih simpatizera, a na liniji suzbijanja općenarodnog partizanskog ustanka. Takav suivot
ustaa i četnika (pod zatitom stranog okupatora) nije zabiljeen u ostalim hrvatskim gradovima.
Za čitavo vrijeme okupacije od 17. travnja 1941. do 18. listopada 1944. faistički okupatori i
njihove domaće sluge (ustae i četnici) manje su ratovali s postrojbama Narodnooslobodilačke
vojske Jugoslavije (NOVJ) negoli to su vrili zločine nad nedunim civilima (hapenja, mučenja,
ubojstva, odvođenje u logore, interniranje, unitavanje materijalnih dobara itd). Talijani su to radili
do kapitulacije svoje zemlje, a Nijemci nastavili nakon njih (i jedni i drugi zajedno s domaćim
izdajicama). Bila su otvorena tri logora za civile (u Janjini, na Prevlaci i na otočiću Mamuli). Krvnitva
su vrena kako u logorima tako i na čitavom dubrovačkome području, od Sutorine do Vele
Luke. Ubijena su ukupno 633 stanovnika dubrovačkog područja, ranjeno ih je 413, a zatvoreno,
prognano i u logore irom NDH, Italije i Njemačke deportirano 2 678. Ako bi se njima pribrojili
oni koji su izbjegli pred faističkom čizmom (najvie u logor El Shatt na Sinaju), tad je ukupan
broj stradalnika u Dubrovniku i na njegovu irem području tijekom Drugoga svjetskog rata prelazio
10 000. Strane su bile i materijalne tete koje su na dubrovačkome području počinili
159
okupatori. Kako je utvrdila Dravna komisija za procjenu materijalnih teta, one su (bez onih koje su
počinili ustae i četnici jer one nisu utvrđivane) prema stanju iz 1945. godine iznosile 1 124 823 759
dinara, to je prema tečaju krajem 2004. godine iznosilo 309 187 333 američkih dolara.
Oslobođenjem Dubrovnika 18. listopada 1944. prestale su četverogodinje patnje stanovnika
Dubrovnika i njegova irega područja. Okupator je (zajedno s domaćim izdajnicima) protjeran,
a Dubrovnik i njegovo područje ponovno su postali slobodni, svoji na svome.
Dvije spomen-ploče koje su čuvale uspomenu na poginule dubrovačke srednjokolce i njihove nastavnike
tijekom NOR-a. (Uklonjene su nakon 1990.)
160
SUMMARY
(Translated by Kate Bagoje)
When the Kingdom of Yugoslavia capitulated on April 17, 1941, the same day some parts
of German and Italian occupying troops entered Dubrovnik. In that time Dubrovnik and
its wider region were a part of the Independent State of Croatia (NDH), a quisling puppet entity
declared under Hitlers patronage on April 10, 1941.
On the basis of the agreement of May 18, 1941 between Mussolini and Ante Pavelić, the
President of the NDH, a smaller part of Dubrovnik area (Mljet, Korčula and the eastern part of
Konavle) were annexed to the Kingdom of Italy. The rest of the region came under the Italian
occupation. After the capitulation of Italy in September 1943 Dubrovnik and its wider region
came under the German occupation which lasted till its liberation on October 18, 1944.
In the NDH puppet government system during the entire period of occupation in the town of
Dubrovnik as well as in almost all communes of the region, the power was humbly held by the
previous leaders of the Croatian Peasant Party (HSS), so-called mačekovci who were put in the
service of the occupants. In Dubrovnik itself three-fourths of its management put themselves in
the irreproachable serving of Italian and German occupants while the one-fourth of its management
and majority of its ordinary members joined the National Liberation Movement (NOP).
In regard to its geostrategic and geopolitical importance (the gate to the east) during the whole
period of the Second World War, Dubrovnik was of high value for the antifascist Coalition Countries
but also for the countries of Axes Forces as well as for domestic servitors ustashe and
chetniks. Thats why Dubrovnik was covered by different intelligence services (Italian, German,
ustashe, chetniks, allied and partisan ones) more than any town in the wider region. As the specicity
of Dubrovnik one can point out the fact that during the entire wartime there were ustashe
and chetniks in the town together. They mutually and in cooperation with Italian and German
occupants acted on the same plan ghting against Dubrovnik antifascists and their sympathizers
with the aim to prevent national partisan uprising. Such coexistence of ustashe and chetniks
(under the protection of foreign occupants) was not noted in the other Croatian towns.
During the entire time of occupation from April 17, 1941 till October 18, 1944 the fascist occupants
and their domestic servitors (ustashe and chetniks) had less ghting against formations
of the National Liberation Army of Yugoslavia (NOVJ), but they executed crimes against innocent
civilians (arrests, tortures, killings, taking to concentration camps, internments, destroying
of material assets, etc). Italians behaved the same way until their countrys capitulation and the
Germans continued after them (both together with domestic traitors). Three camps were opened
for civilians (in Janjina, at Prevlaka and on the island Mamula). Executions were performed in
the camps and on the whole territory of Dubrovnik from Sutorina to Vela Luka. On the territory
of Dubrovnik 633 inhabitants were killed, 413 people were injured and 2678 people were arrested
and deported in the camps around the Independent State of Croatia (NDH), Italy and Germany.
If we add those who themselves escaped the fascist terror (mostly to the El Shatt camp on
Sinai, Egypt), the total number of sufferers in Dubrovnik and its wider territory was over 10 000.
161
Material damages done by the occupants at this territory were tremendous, too. The State Commission
for material damages assessment established the damages (without those done by ustache
and chetnics as they were not estimated) of 1 124 823 759 dinars based on the state in
1945, i.e. 309 187 333 US $ according to the exchange rate of 2004.
By liberation of Dubrovnik on October 18, 1944 the four-year sufferings of its inhabitants
and its wider region stopped. The occupant (together with its local traitors) was banished and
Dubrovnik with its territory was liberated again.
162
Spomenik na stonskom trgu posvećen prvoborcu Baldu Mekiiću. (Sruen je nakon 1990.)
POGOVOR NAKLADNIKA
Svojevremeno nas je dr. sc. Nikola Anić obavijestio da je kroz petnaestak godina (na izvornim
arhivskim dokumentima i na drugim prikladnim izvorima i literaturi) istraio i zabiljeio
stanje i događanja u Dubrovniku i na njegovu irem području tijekom Drugoga svjetskog rata.
Nakon viekratnih naih kontakata i dogovaranja krajem 2004. ustupio nam je rukopis s preslikom
potrebnih priloga i fotograja, uz suglasnost da ga objavimo u obliku knjige, tj. da obavimo
zadaću nakladnika. Nakon to smo se upoznali s dostavljenim materijalom, uključujući i 4 priloene
recenzije, ocijenili smo da se radi o iznimno vrijednu tivu, i da ćemo rado preuzeti ulogu
nakladnika buduće knjige. No s obzirom na stanje i nekompletiranost rukopisa, a i radi nekih
drugih objektivnih razloga, dugo nismo bili u mogućnosti knjigu objaviti. (Uvjereni smo da je
ovakav rukopis uvijek aktualan, bez obzira kada se objavio, tj. da ne podlijee kanjenju ili zastarijevanju.)
Kako se moglo razabrati iz Predgovora, autor je zamislio napisati dva toma (sveska), kako
on kae, edicije Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu (1941. 1945.). Ovo je dakle prva knjiga
iz te edicije, a koja je obuhvatila razdoblje od okupacije Dubrovnika i njegova područja u travnju
1941. do oslobođenja 18. listopada 1944. godine. Zato je i naslovljena Od okupacije do
oslobođenja. Kao to je to također naveo u Predgovoru, i na nekoliko mjesta prilikom obrade
građe, druga knjiga (također temeljena na izvornim arhivskim dokumentima) trebala je uvjerljivo
i objektivno prikazati događanja u Dubrovniku nakon oslobođenja 18. listopada 1944. godine.
Izrijekom, trebalo je biti riječi isključivo o suđenjima ratnim zločincima za zločine koje
su počinili na dubrovačkome području; za zločince od kojih je jedan broj (i njihova zlodjela)
naveden i u ovoj knjizi, a to je obavljano neposredno nakon 18. listopada 1944. i u godinama
nakon zavretka Drugoga svjetskog rata.
*
Kad se paljivo pročita ova knjiga, i kad se prouče prilozi dvojice od četvorice recenzenata
koji o tome govore (prof. dr. sc. Iva Goldsteina i general pukovnika Ivana Kukoča), razvidno je
da se autor odlučio da dio teksta iz ranije zamiljene prve knjige prebaci u drugu. Taj tekst odnosio
se na suđenja koja su u Dubrovniku obavljali vojni sudovi, uključujući i ono koje se odnosilo
na dubrovački slučaj (kako je autor slikovito govorio o Daksi). To mu se svakako činilo
prikladnijim jer je čitava druga knjiga trebala biti posvećena suđenju ratnim zločincima za zločine
koje su počinili u Dubrovaniku i na njegovu irem području. O tomu autor kae: Iz HDA u
Zagrebu, susretljivoću gospodina Mata Rupića, dobio sam spisak ratnih zločinaca, koji je u
Arhiv dostavljen od strane vojnih sudova, to je prikupila Okruna komisija za utvrđivanje ratnih
zločina iz Dubrovnika (spis br. 227/46. od 18. lipnja 1945.), a koji je bio dostavljen Divizijskom
sudu u Splitu. Taj spisak nije potpun zato sam koristio iri spisak svih osuđenika, dakle i
onih kojima je suđeno u Dubrovniku od strane vojnih sudova.
Da je dio teksta iz prve doista prebačen u drugu(neobjavljenu) knjigu, također doznajemo iz
recenzija dvojice spomenutih autora koji u svojim recenzijama govore i o tomu dijelu rukopisa,
163
a koji nije sastavni dio prve knjige niti je nakladnik s tim dijelom upoznat. tovie, Goldstein
spominje posebno poglavlje recenziranog rukopisa koje je bilo naslovljeno Nije bilo sve u redu,
to također nije do nas dolo. I recenzent Kukoč u svojoj recenziji također posvjedočuje o prebacivanju
spomenutog dijela teksta iz prve u drugu knjigu.
Vjerojatno se autor na takav korak odlučio nakon to je 2003. izila knjiga Joka Radice Sve
nae Dakse koju je, kao znanstvenik i povjesničar, Anić doivio i ocijenio jednostranom, neobjektivnom,
preideologiziranom i znanstveno nedovoljno utemeljenom. Po svemu sudeći, vjerojatno
je ba time bio ponukan da se jo jednom pozabavi dubrovačkim slučajem, da ga temeljitije
istrai i da se argumentima suprotstavi Radičinim viđenjima. (Poznato nam je da je
podatke traio i u engleskim arhivima.)
164
*
Za razliku od Radičina pristupa u dijelu rukopisa koji je recenziran, a koji se odnosi na dubrovački
slučaj, spomenuta dvojica recenzenata naglaavaju Anićevo objektivano, neispolitizirano
i nesektako stajalite u odnosu prema načinu suđenja, izricanju presude i ukupnome postupanju
s onima koji su na Daksi pogubljeni, tj. ističu autorovo neodobravanje nekih
postupaka vezanih uz to. Nije slučajno, kako ste vidjeli, autor onoliko pozornosti, i prostora u
knjizi, posvetio haakim i enevskim konvencijama koje kazuju o ratnom pravu i običajima ratovanja,
s posebnim osvrtom na prava civilnog stanovnitva i ratnih zarobljenika (čak je najvanije
dokumente priloio na kraju teksta). Uradio je tako zbog toga kako bi upozorio da je postupanje
prema civilnom stanovnitvu i ratnim zarobljenicima na dubrovačkome području tijekom
Drugoga svjetskog rata, bez obzira tko je i uime koga to provodio, bilo u suprotnosti sa spomenutim
konvencijama, pa tako i ono to je bilo povezano uz slučaj Daksa. O autorovu pristupu
dubrovačkom slučaju recenzent Goldstein je zapisao: (...) Upravo zbog tih proturiječja, autor
se posebno pozabavio događajima na Daksi ujesen 1944. godine, o čemu je posljednjih godina
javnost često bila jednostrano informirana. Autor ne zapada u pogreku onih koji događaje na
Daksi ideologiziraju i politiziraju. U poglavlju Nije bilo sve u redu kritički preispituje tadanje
odluke novih komunističkih vlasti.(...)
I recenzent Kukoč također potvrđuje da je u ranijem integralnom rukopisu bilo dosta govora
o Daksi i da je autor izrazio neslaganje s okolnostima i načinom na koji se postupalo s onima
koji su na Daksi pogubljeni. Odobravajući Anićeva (nama nepoznata) stajalita u odnosu na to,
i poistovjećujući se s njim, Kukoč navodi: (...) I ja sam se naao na strani onih koji su osudili
javno oglaavanje pogubljenih u Dubrovniku, umjesto da su se istrani organi vie angairali
na prikupljanju svih dokaza za svakog osumnjičenog, uhićenog i optuenog. Dokazivao sam
nae stajalite da se sudska kazna izvri tek onda kada se ispitaju i provjere svi podaci i saslu-
aju svi svjedoci; kada se čuje riječ obrane, strogo se pridravajući sudskih propisa koje je donio
Vrhovni tab NOV i POJ u svibnju 1944. godine.
*
Iako je, kako smo obrazloili, dr. Anić glavninu teksta o dubrovačkom slučaju namjeravao objaviti
u drugoj knjizi, u sklopu suđenja ratnim zločincima, ni ova nije mogla a da se ozbiljno ne dotakne
slučaja Daksa. Najprije radi toga kako bi prikazala izdajstvo (suradnitvo s okupatorom)
nekolicine najutjecajnijih pojedinaca onodobnog Dubrovnika koji su radi toga ondje pogubljeni;
da bi se tako suprotstavio rairenome miljenju i uvjerenju koje vlada među dijelom Dubrovčana,
i ire, da su na Daksi stradali nevini ljudi, pa da se isključivo prema tome prosuđuje o veličini i
značaju oslobođenja Dubrovnika od faizma. Autor također uvjerljivo dokazuje da se u slučaju
Daksa ne moe prihvatiti krilatica Zločin bez kazne kazna bez zločina!, kako ju rabe
dubrovački pravai i tovatelji ustaa i NDH. Sve ostalo trebalo je dakle biti objelodanjeno u drugoj
knjizi. No već iz ove prve između redaka se osjeća kako autor razgraničava izdaju i zločinstvo
od načina na koji se postupalo s onima koji su na Daksi pogubljeni. Zato je veliko poglavlje koje
je o tome govorilo (a koje, naalost, do nas nije doprlo) bilo naslovljeno Nije bilo sve u redu, kako
nas upoznaje recenzent Goldstein.
Autorove namjere i elje da priredi cjelovit rukopis za drugu knjigu, i da nam ga dostavi za
objavljivanje, naalost, prekinula je njegova smrt. S obzirom na ispoljenu ozbiljnost, istraivački
zanos i znanstveni pristup građi koju je obradio u ovoj knjizi, njegova smrt svakako je ogromna
teta za Dubrovnik i njegovo područje, kad se radi o istraivanju i publiciranju pune istine
o Drugom svjetskom ratu i neposrednim poslijeratnim zbivanjima u Dubrovniku. (Posebno se
to odnosi na slučaj Daksa.) Naalost, nije doivio ni objavljivanje ove prve knjige. Zahvalni smo
mu za sve to je učinio za nas, za Dubrovnik i ire dubrovačko područje.
*
Ne elimo niti namjeravamo govoriti o vrijednosti knjige čiji smo nakladnici. O tomu su svoj
sud iznijela četverica uglednih recenzenata. Samo elimo naglasiti kako su (za razliku od nekih
koji se bave ili su se bavili istom tematikom) argumentirana i dokumentirana građa ove knjige,
i autorov znanstveni pristup građi, dobrodoli za spoznavanje pune istine o onome to se događalo
u Dubrovniku i na njegovu irem području u tekim danima Drugoga svjetskog rata. Sukladno
s tim ova knjiga je također dobrodola da se razuvjere oni koji o tim dubrovačkim danima
gaje svoje (neznanstveno i neutemeljeno) miljenje i na njemu u svim prilikama nastoje.
Jedno od njih je naprimjer miljenje i tvrdnja da su Dubrovnik 1944. oslobodili četnici, čiji su
potomci razarali Grad i ubijali njegove stanovnike i 1991. godine. Ne znamo da li će se takvi
moći razuvjeriti ukoliko pročitaju ovu knjigu, pa doznaju da su četnici, zapravo, zajedno s usta-
ama, ugodno boravili u Gradu za čitavo vrijeme okupacije od 1941. do 1944.; da su zajedno s
ustaama delali kao domaći izdajnici zajednički pomaući stranom okupatoru; da su pobjegli iz
Grada pred naletom njegovih osloboditelja, a ne da su osloboditelji bili četnici.
Kao uvjereni i djelatni antifaisti (a ne samozvani kako nas neki etiketiraju) i njegovatelji
antifaističkih tradicija i tekovina u naoj sredini, svjesni da se faizam i dan-danas javlja u različitim
oblicima i sredinama, a nakon to smo paljivo proučili građu Anićeva rukopisa, moramo
izraziti svoje čuđenje i negodovanje nad činjenicom to su nakon 1990. neke ulice u Gradu
nazvane imenima onih koji su se iz bivih HSS-ovaca preobratili u okorjele ustae, u izdajnike
koji su ponizno sluili talijanskom i njemačkom okupatoru. Spomenut ćemo samo dva primjera,
iako nisu jedini. Ranija Ulica braće Radića u Gruu nakon 1990. preimenovana je u Ulicu dr.
Ante Sugje. Anićeva knjiga nepobitno dokazuje da je Sugja bio među onom skupinom Dubrovčana
koji su 17. travnja 1941. u Kneevu dvoru oduevljeno dočekali vojnu vrhuku talijanskih
i njemačkih okupatora, čestitala im na velikoj pobjedi i rado im se stavila na raspolaganje. Doznajemo
i to (i na slici vidimo) kako je, neposredno nakon okupacije Grada, s talijanskim faistima
ponosno etao Stradunom, da bi kasnije napustio Grad i stavio se u diplomatsku slubu
NDH (konzul u Pragu), a potom emigrirao u Argentinu. Drugi primjer je naziv značajne ulice
koja spaja Jadransku turističku cestu s Ulicom Vladimira Nazora na Ilijinoj glavici, niz koju
mora proći svaki onaj koji automobilom ulazi u Grad iz smjera istoka. Ona je nazvana Ulicom
Petra Bakića. Iz Anićeve knjige doznajemo da je Bakić, također kao bivi HSS-ovac, za vrijeme
okupacije i okupatorskih zlodjela u Dubrovniku i na irem dubrovačkome području po Konavlima
ustrojavao ustaku policiju, a kasnije organizirao naoruane kripare po Konavoskim
brdima, i stavio im se na čelo, kako bi se borili protiv novog drutvenog poretka.
*
165
Nakon upoznavanja sa svim strahotama i zločinima koji su prikazani u ovoj knjizi, nakon
upoznavanja s brojem rtava (i s najvećim brojem imena) faističkog terora, i s materijalnim
razaranjima koja su počinili faistički okuptori, sve dobronamjerne čitatelje koji ona sumorna i
teka vremena ne pamte pozivamo da se načas pokuaju staviti u poziciju onodobnih stanovnika
Dubrovnika i dubrovačkoga područja koji su stenjali pod faističkom čizmom dulje od 1 000
dana; da u misli prizovu i i shvate osjećaje onodobnih Dubrovčana to su ih doivjeli i proivjeli
18. listopada 1944, kad je njihov grad oslobođen od faizma, pa neka prema vlastitoj savjesti
prihvate jednu od dvije, posve suprotne, ocjene koje se odnose na taj datum. Prvu je u samoj
knjizi izrekao autor, a ona glasi: (...) U povijesti Dubrovnika 18. listopada 1944. godine označava
početak novog razdoblja one lijepe povijesti Grada, njegov ponovni stvarni slobodni ivot.
Zastava s natpisom Libertas, kao slobodarski znamen ovoga drevnog grada, uskoro će
ponosno leprati na uzvienim mjestima, na gradskim trgovima i kulama. Dubrovnik je ostao
i ponosno plovi na svojoj hridi. Slobodan.
Druga je ocjena koju je u Priopćenju za javnost 8. listopada 2011. obznanio predsjednik dubrovačke
udruge Hrvatski domobran, a koja glasi: (...) Pred dvadeset godina prvi listopada
1991. g. započela je agresija na Dubrovnik i Hrvatsku od strane istih onih zločinaca, jugokomunističkih
partizana i susjednih četnika, koji su ostali nekanjeni za nebrojena zlodjela počinjena
pred vie od est desetljeća.
Stoga je neshvatljivo da i danas postoje ljudi koji obiljeavaju tzv. Dan oslobođenja Dubrovnika
18. oktobra, jedan od najcrnjih dana iz svekolike dubrovačke povijesti. 197
PA NEKA SVATKO UZME SVOJE!
Spomen-ploča u sreditu Brgata koja izraava zahvalnost osloboditeljima dubrovačkog kraja od faizma.
(Uklonjena je nakon 1990.)
166
197
Spomen-pohod na Mljet. Dubrovački list, < http://www.dulist.hr/clanak.php?id=15412 >, 11. studenoga 2011, posjet
3. lipnja 2012.
OBAVIJESNI DIO
168
MILJENJA RECENZENATA
1. Prof. dr. sc. MLADENKO COLIĆ, umirovljeni nastavnik vojne povijesti na bivoj Vi-
oj vojnoj akademiji: Opći zaključak za rukopis originalan, veoma bogat potrebnim podacima
i činjenicama, moda prvi ovakve vrste i sadraja na teritoriju bive SFRJ. Veoma
je aktualan i koristan.
Posebno ističem da je autor najsavjesnije pristupio i obradio problematiku o zločinima okupatora
i njihovih pomagača i kanjavanje počinitelja zlodjela na području Dubrovnika i
njegova okruja u Drugom svjetskom ratu. Kako bi meritorno govorio o kanjavanju ratnih
zločinaca, autor je najprije obradio sve vanije i veće zločine koje su počinili strani okupatori,
ustae i četnici, tj. oni kojima je suđeno i koji su kanjeni. Takav povijesno-znanstveni
pristup ovoj problematici jo nitko nije učinio niti tako napisao, a svemu su podloga bili
izvorni povijesni dokumenti.
Slaem se s autorom da je zločin proizveo kaznu. Kao povjesničaru to mi je poznato. Tako
je bilo i prije i poslije Dubrovnika, pa i sada nakon ovog rata u bivoj SFRJ. Tek su počinjeni
zločini u Vukovaru, Dubrovniku, Srebrenici itd. doveli do osnivanja Međunarodnog
suda u Den Haagu koji sudi počiniteljima zločina.
Radi toga predlaem da se Anićev rukopis tiska, i to ba u Dubrovniku gdje su se opisana
povijesna događanja i zbivala.
2. Dr. sc. PETAR DAMJANOVIĆ, raniji direktor Instituta za radnički pokret Jugoslavije:
Poto sam pročito Anićev rukopis, mogu iskreno iznijeti svoje miljenje i utiske. Prije svega
smatram da je ova tema već sama po sebi veoma aktualna u ovo nae nesretno vrijeme.
Osobita vrijednost ovoga rukopisa proizlazi u prvom redu iz toga to je autor ovu problematiku
dugo i sistematski istraivao u prvom redu u arhivskim ustanovama, ali i na drugim
potrebnim i dostupnim izvorima i literaturi. U tom pogledu ovaj rukopis ima obiljeje iscrpna
istraivačkog historiografskog rada. Kamo sreće kad bi i za druga naa mjesta (a i za
sve) bilo ovakvih istraivačkih poduhvata. Tad bi se jasno i veoma precizno mogle utvrditi
sve rtve i to imenom i prezimenom a i svi zločinci, počinitelji raznovrsnih ratnih zločina
na prostorima bive Jugoslavije u vrijeme ratnih poasti agresije, faizma, nacifaizma
i njihovih slugu i satelita.
Zato predlaem da se ovaj Anićev rukopis tiska, da se javnosti kae istina o dubrovačkim događanjima
za vrijeme Drugoga svjetskog rata. Pravu istinu ira javnost jo ne zna. Obmanuta je pisanjem
onih naih suvremenika koji su stajali i stoje iza ustaa, četnika i drugih slugu okupatora.
3. Prof. dr. sc. IVO GOLDSTEIN, redovni profesor na Odsjeku za povijest Filozofskog
fakulteta Sveučilita u Zagrebu: Rukopis dr. sc. Nikole Anića Dubrovnik u Drugom svjetskom
ratu (1941. 1945.) cjelovito obrađuje temu o kojoj se dosad u historiograji dosta
pisalo, ali nikad na tako sveobuhvatan način. Radi se o tekstu u kojem se pregledno opisuje
dubrovačka stvarnost ratnoga razdoblja, s posebnim obzirom na zločine i suđenja. Naime
autor govori o zločinima ustaa, talijanskih faista, njemačkih nacista i četnika tijekom
njihova boravka na području grada Dubrovnika i okolice. Potom govori o kanjavanju tih
zločinaca, odnosno obračunu s narodnim neprijateljima. U svojoj je analizi koristio sve
dostupne izvore i potom ih kritički obradio.
Naalost, takav se pristup u historiograji nije njegovao. U poslijeratnoj historiografskoj
produkciji, iako je bilo i vrlo skrupuloznih istraivanja, bilo je jednostranosti i pristrasnosti,
pa i preućivanja određenih događaja. U posljednjih petnaestak godina jednostranosti, pristrasnosti,
pa i preućivanja, i dalje su se događali, ali s drugim ideolokim predznakom.
Upravo zbog tih protivuriječja autor se posebno pozabavio događajima na Daksi ujesen
1944. godine, o čemu je posljednjih godina javnost često bila jednostrano informirana. Autor
ne zapada u pogreku onih koji događaje na Daksi ideologiziraju i politiziraju. U poglavlju
Nije bilo sve u redu kritički preispituje tadanje odluke novih komunističkih vlasti.
Rukopis ima oko 300 stranica teksta, od čega je temeljni tekst na prvih 280, potom slijede
prikazi: međunarodne odluke, propisi, zakoni o kanjavanju ratnih zločinaca u Dubrovnku
u Drugom svjetskom ratu.
Radi se o temi o kojoj su dosad uglavnom bili cjelovito obrađeni samo pojedini elementi.
Tekst dr. sc. Nikole Anića jedinstven je po svom pristupu, a osobita mu je vrijednost da su
mu analize i zaključci zasnovani na bogatoj dokumentaciji, bez suvinih teoretiziranja i ideologiziranja.
Radi se o jednoj od bolnih tema novije hrvatske povijesti kojoj historiograja
mora kroz Anićev tekst dati meritoran sud, kako se njome vie ne bi bavila politika.
Stoga rukopis Nikole Anića Dubrovnik u Drugom svjetskom ratu (1941. 1945.) mogu
preporučiti za objavljivanje, odnosno za dodjelu nancijske pomoći u svrhu objavljivanja.
4. IVICA KUKOČ, bivi general-pukovnik u mirovini, ratni politički komesar
IX. dalmatinske divizije IV. operativne zone i VIII. korpusa NOVJ,
član Pokrajinskog komiteta KPH za Dalmaciju: S posebnim interesom pročitao
sam Anićev rukopis o Dubrovniku u Drugom svjetskom ratu; uz ostalo i zbog toga to sam
kao član Pokrajinskog komikteta KPH za Dalmaciju bio tijekom rata vie puta na dubrovačkome
području, pa i poslije njegova oslobođenja u listopadu 1944. godine. Činjenice o
kojima autor pie neposredno su mi poznate. I ja sam se naao na strani onih koji su osudili
javno oglaavanje pogubljenih u Dubrovniku, umjesto da su se istrani organi vie angairali
na prikupljanju svih dokaza za svakog osumnjičenog, uhićenog i optuenog. Dokazivao
sam nae stajalite da se sudska kazna izrekne tek nakon to se ispitaju i provjere svi
podaci i sasluaju svi svjedoci, nakon to se čuje riječ obrane, strogo se pridravajući sudskih
propisa koje je utvrdio Vrhovni tab NOV i POJ u svibnju 1944. godine.
Utjecaji Hercegovaca i Crnogoraca bili su evidentni. Mi iz Pokrajinskog komiteta KPH za
Dalmaciju intervenirali smo kod CK KPH i kod nekih članova Politbiroa CK KPJ u Beogradu.
Stojim na stajalitu i predlaem da se Anićev rukopis svakako objavi, da se javnosti predstavi
prava istina o ratnim zločinima i ratnim zločincima na dubrovačkome području. Isto
tako da se prikau ba navedeni podaci o suđenjima ratnim zločincima u Dubrovniku. Kad
se objavi, ovaj rukopis imat će velika utjecaja i na druge sredine u bivoj SFRJ, a ne da se
gloriciraju ratni zločinci i proglaavaju nevinim. O njima se sa simpatijama pie i dosta
govori, podiu im se spomenici i njima u čast daju se imena ulicama, čega nema u nijednoj
europskoj dravi koja je bila okupirana od faističkih sila.
169
IZVORI I LITERATURA
(Popisao urednik)
1. Arhiv Jugoslavije (AJ)
170
A) IZVORI
1.1. Elaborat Dravne komisije za utvrđivanje ratnih zločina okupatora i njihovih pomagača
(DKZURZ): Fas. 29, A, jed. 51, str. 29 116; br. 454; br. 1110; br. 29-300-320; br. 454-
1118/1119; br. 454-1079; br. 454-1076, br. 454-1091; br. 454, str. 736 764, 1086 1110;
br. 29-321; br. 436-995; br. 190002, str. 156, 157 i 606; br. 29-304, str. 325; br. 29-302, str.
325 329; br. 382; br. 736-273; br. 736-277, str. 29 307; br. 373-272; br. 29-30 do 315,
str. 346 348; dos. F., br. 22659; dos. F., br. 4405; dos. F. br. 8940; dos. F., br. 849; dos. F.
br. 3393; dos. F. br.166391; dos. F. br. 9139; dos. F. br. 8885 ; dos. F. br. 8935; dos. F. br.
3148; dos. F. br. 3865; dos. F. br. 12563; dos. F. br. 22659; dos. F. br. 25048; sig. 110, dos.
br. 2758, str. 828 832; dos. br. 29-199, str. 147 -151; dos. br. 29-202, str. 154 162; dos.
br. 29-236, str. 210 i 212; dos. br. 29-208, str.163 188; dos. br. 29-24, str.188 210; dos.
br. 29-256, str. 244; dos. br. 29-257, str. 246 252; sig. 110, dos. 4385, str. 261 267; sig.
110, dos. br. 3737, str. 828 832; dos. br. 29-275, str. 279 293; dos. br. 29-288, str. 302 305;
Dokumenti iz istorije Jugoslavije, Beograd, 1999, sv. III, str. 33.
1.2.Elaborat o zločinima Talijana: sig. 110, dos. 14-19, str.491 514, 545 923; dos. br.
736-316, str.17/18; dos. br. 29-136-142, str. 30 57, 65/66 i 333; dos. br. 29-155, str. 67
150; dos. br. 29-172, str. 98 121; dos. 29-190, str. 131 137; dos. br. 29-191, str.138 146.
1.3. Elaborat o zločinima Nijemaca: dos. br 29-244, str. 224, 236/237 i 364.
1.4. Elborat o četničkim zločinima: dos. br.29-317, str. 349 352.
2. Arhiv Vojnohistorijskog instituta (AVII)
K. 21, reg. br. 2/5-4; k. 225, reg. br. 3/12-1; k.1891, reg. br. 61/7; k. 234, reg. br. 58/1-2; k.
1891/A, reg. br. 61/7; k. 301, reg. br. 5-14/1; k. 151/A, reg. br. 31/14-1; k. 157, reg. br. 17/15-
1; k. 110, reg. br. 30/15-1; k. 110, reg. br. 43/16-1; k. 110, reg. br. 30/3-1; k. 110, reg. br.
46/18-1-2; k. 110, reg. br. 7/18-1; k. 110, reg. br. 8/18-1; k. 110, reg. br. 9/19-3; k. 110, reg.
br. 9/19-1; k. 110, reg. br. 9719-2; k. 3, reg. br. 19/3-1; k. 271, reg. br.22/1-45; k. 1134, reg.
br. 23-9; k. 149, reg. br. 37/13-1; lm 45, snimka 591 602; mikroteka, reg. br. München,
N. 10718-720. NAV-T 313, lm 199/7461084.
3. Hrvatski dravni arhiv (HDA): Elaborat Dravne komisije za utvrđivanje ratnih zločina i
njihovih pomagača; Elaborat Dravne komisije za utvrđivanje ratnih zločina i njihovih pomagača
za Okrug Dubrovnik; dokument br. 62/43-1; lm 45, snimka 687; ZKRZ-GUZ 1945,
k. 6/306, spis 1651-1766. GUZ 1651 A/45; dokument KP 42/2847.
4. Arhiv OZN-e Hrvatske: lm 13, snimke 396, 537, 595, 599, 602, 611 i 619; lm 15, snimke
597 581 i 612
5. Arhiv Instituta za radnički pokret Hrvatske: lm br. 45, snimke 85 87, 94 113 i 136 142.
6. Arhiv Vojnog suda Sarajevo: Dokumenti o ratnim zločinima i suđenju ratnim zločincima u
Dubrovniku 1944/1945 godine.
7. Konačni rezultati popisa stanovnitva od 31. oujka 1931., Beograd, 1932.
8. Elaborat Uprave dravne bezbednosti, III, Odjeljenje SUP-a NR Hrvatske, lm br. 2, snimke
697 i 697 743.
9. Izvjeće zapovjednika 9. posadnog zdruga pukovnika Stjepana Zuecha odaslano u Zagreb
27. kolovoza 1944.
10. Saoptenja, Beograd, str. 551 563.
11. Vojna enciklopedija, sv. VII., Beograd, 1974.
12. Slobodna Dalmacija, 3. studenoga 2001.
13. Novi list, Zagreb, od 25. svibnja 1941. i 14. prosinca 1941.
14. Radio Glas slobodne Europe, 9. prosinca 2000., 18 sati.
B) LITERATURA
1. Anić, Nikola, Dvanaesta dalmatinska (otočka) brigada, Supetar na Braču, 1983.
2. Barbijeri, Veljko, Protiv vjetra, Rijeka, 2003.
3. Churchill, Winston, The Second World War, sv. V. i VI., prijevod s engleskog, Beograd 1964.
4. Colić, Mladen, Takozvana NDH, Beograd, 1973.
5. Dalmacija u NOR-u, zbornik dokumenata, sv. IX., Split, 1985.
6. Despot, Milivoj, Represalije talijanskih oruanih snaga i međunarodno pravo, VIG, 1/1978.
7. Dizdar, Zdravno i Kujundić, Milivoj, Doprinos Hrvatske pobjedi antifaističke koalicije, Zagreb,
1955.
8. Dubrovnik u NOB-i i socijalistčkoj revoluciji 1941. 1945., Institut za historiju radničkog
pokreta Dalmacije, Split, 1985.
9. Grbelja, Josip, Talijanski genocid u Dalmaciji, Zagreb, 2004.
10. Hrvatska enciklopedija, sv. IV., Zagreb, 2002.
11. Jakić, Mato, Dubrovnik 1941., Beograd, 1966.
12. Korčula u revolucionarnom radničkom pokretu 1919. 1945., Korčula. 1989.
13. Krizman, Bogdan, Pavelić između Hitlera i Mussolinija, Zagreb, 1980.
14. Nemačka obavetajna sluba, Beograd, 1958.
15. Nurnberka presuda, Beograd, 1948.
16. Radica, Joko, Sve nae Dakse, Matica hrvatska, Dubrovnik, 2003.
17. Radoević, Todor, Ofenziva za oslobođenje Dalmacije 1944., Beograd, 1954.
18. Riter, C. F., Suđenje u Nurnbergu sv. III., Mladost, Zagreb, 1981.
19. Rojnica, Ivo, Susreti i doivljaji, Zagreb, 1995.
20. Stulli, Bernard, idovi u Dubrovniku, Zagreb 1959.
21. Zbornik dokumenata NOP-a u Dalmaciji, knj. I., Split, 1981.
22. Zbornik dokumenata NOR-a XIII/2,
23. erjavić... (Autor nije navodio naslov.)
171
POPIS KRATICA
(Popisao urednik)
AVII
ABVER
AJ
AVNOJ
BiH
EU
FAT
GESTAPO
HDA
HDZ
HSLS
HSP
HSS
JNZ
JRZ
KK
KNOJ
KP
KPH
KRIMPO
MAVC
MEK
NATO
NEST
NDH
NOB
NOO
NOP
Vojnoistorijski arhiv
Kratica za njemačku obajvjetajnu slubu
Arhiv Jugoslavije
Antifaističko vijeće narodnog oslobođenja Jugoslavije
Bosna i Hercegovina
Europska Unija
Kraćenica za trupni njemački obavjetajni organ
Kratica za zloglasnu njemačku policiju
Hrvatski dravni arhiv
Hrvatska demokratska zajednica
Hrvatska socijalno-liberalna stranka
Hrvatska stranka prava
Hrvatska seljačka stranka
Jugoslavenska nacionalistička zajednica
Jugoslavenska radikalna zajednica
Kotarski komitet
Korpus narodnog oslobođenja Jugoslavije
Komunistička partija
Komunistička partija Hrvatske
Kriminalistička policija
Kratica za antikomunističku dobrovoljnu miliciju
Kratica za njemačku pijunsku organizaciju
Kratica za Sjevernoatlantski vojni savez
Kratica za njemačku obavjetajnu organizaciju
Nezavisna Drava Hrvatska
Narodnooslobodilačka borba
Narodnooslobodilači odbor
Narodnooslobodilački pokret
172
NOU
NOUB
NOV
NOVJ
NOR
OUN
OVRA
OZNA
POJ
POS
PNOU
RH
ROC
RSHA
SAD
SANU
SD
SIM
SIPO
SKOJ
SOE
SRJ
SS
SSSR
UDB-a
UNS-a
ZAVNOH
Narodnooslobodilačka udarna
Narodnooslobodilačka udarna brigada
Narodnooslobodilačka vojska
Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije
Narodnooslobodilački rat
Organizacija ujedinjenih naroda
Dravna tajna policija Nezavisne Drave Hrvatske
Odjeljenje za zatitu naroda
Partizanski odredi Jugoslavije
Pomorsko-obalni sektor
Proleterska narodnooslobodilačka udarna
Republika Hrvatska
Rajonski obavjetajni centar
Kratica za obavjetajnu slubu Trećeg Reicha
Sjedinjene Ameruičke Drave
Srpska akademija nauka
Kratica za njemačke obavjetajne organe
Kratica za talijansku obavjetajnu slubu
Sigurnosna policija
Savez komunističke omladine Jugoslavije
Kratica za britansku obavjetajnu slubu
Savezna Republika Jugoslavija
Kratica za njemačke vojne jedinice namijenjene za izvravanje spe ci jal nih
zadataka, naprimjer istrebljenje stanovnitva okupiranih područja
Savez Sovjetskih Socijalističkih Republika
Uprava dravne bezbjednosti
Ustaka nadzorna sluba
Zemaljsko antifaističko vijeće narodnog oslobođenja Hrvatske
173
POPIS SLIKA 1
(Popisao urednik)
1. Velika trojica na Teheranskoj konferenciji krajem studenoga 1943. ...............................str.18
2. Ustaki stoernik Ivo Rojnica sa suradnicima u etnji s tralijanskim okupatorima ........str. 26
3. Ante Pavelić s Mussoliniem u Rimu 1941. .....................................................................str. 27
4. Preslika dopisa o osnivanjnu talijanskih logora za idove na dubrovačkome području .......str. 28
5. Ustaki stoernik Ivo Rojnica .........................................................................................str. 31
6. Preslika protuidovske Naredbe Gradskog redarstva u Dubrovniku ..............................str. 32
7. Preslika tajne okrunice o zatvaranju komunista ............................................................str. 33
8. Borci Korčulanskog partitanskog odreda ........................................................................str. 36
9. Borci prve dubrovačke partizanske čete .........................................................................str. 40
10. Prvoborac Petar Stijepić ................................................................................................str. 41
11. Anto Poljanić i Marko Luković, predsjednik i tajnik Kotarskog NOO Peljeac Mljet ....str. 42
12. Njemački obavjetajni agenti ........................................................................................str. 44
13. Marko Marojica ............................................................................................................str. 49
14. Nikola Maanović .........................................................................................................str. 71
15. Ivo Bučić .......................................................................................................................str. 72
16. Ustake rtve na Lisačkim rudinama ............................................................................str. 73
17. Ćelija za mučenje u ustakom zatvoru u Dubrovniku ..................................................str. 76
18. Duan Todorović ...........................................................................................................str. 77
19. Miće Marinović .............................................................................................................str. 85
20. Kipar Ivo Lozica ...........................................................................................................str. 86
21. Istaknuti dubrovački antifaisti u talijanskim zatvorima ..............................................str. 89
22. Ivo Vukuić ...................................................................................................................str. 90
23. Dada Novaković ............................................................................................................str. 91
24. Nikola Bojanović Kadija ............................................................................................str. 93
25. Spaljeno selo Stankovići ...............................................................................................str. 94
26. Marija Radeljević ..........................................................................................................str. 95
1 Jedan broj slika dostavio je autor, dok je veći broj, prema izboru urednika, preslikan iz zbornika Dubrovnik u Narodnooslobodilačkoj
borbi i socijalističkoja revoluciji (1941. 1945.), Institut za historiju radničkog pokreta Dalmacije, Split, 1985.
174
27. Bruno Radeljević ........................................................................................................str. 100
28. Tlocrt talijanskog logora za taoce u Janjini ................................................................str. 101
29. Pukovnik August Schmidthuber u kanjonu Sutjeske tijekom V. neprij. ofenzive ......str. 105
30. Zbjeg s Peljeca u Blatu na Korčuli ............................................................................str. 107
31. Petar Čumbelić Ilko ................................................................................................. str. 111
32. Spaljeno selo Osobljava .............................................................................................. str. 111
33. Spaljeni zaselak Mirci Lovite .................................................................................str. 112
34 Spaljeno selo Gornja Pijavičina ...................................................................................str. 112
35. Spaljeno selo Kuna na Peljecu ..................................................................................str. 113
36. Spaljeno selo Donja Vrućica .......................................................................................str. 113
37. Narodni heroj Ivan Mordin Crni .............................................................................str.114
38. Ploča koju su talijanski okupatori postavili nakon zauzeća Korčule ..........................str. 114
39. Bombardirana Korčula od strane Nijemaca ................................................................str. 115
40. Zgrada NOO-a Korčula nakon njemačkog bombardiranja .........................................str. 115
41. Duan Grakalić ............................................................................................................str. 118
42. Svetozar Demirdić .....................................................................................................str. 119
43. Mie Simoni ................................................................................................................str. 120
44. Jozo Paković ...............................................................................................................str. 120
45. Jedinice Druge dalmatinske brigade u oslobođenom Dubrovniku .............................str. 137
46. Miting u oslobođenom Dubrovniku 1944. godine ......................................................str. 141
Napomena urednika
Nakon prijeloma, radi tehničkih razloga, u knjizi su na dosta mjesta ostale bjeline. Njih sam
popunio preslikama spomenika i spomen-obiljeja iz monograje Dubrovnik Spomenici
revolucije, Dubrovački muzej Odjel socijalističke revolucije, Dubrovnik, 1987. Na taj način
u knjizi su sadrane ne samo slike dijela antifaističkih boraca s dubrovačkog područja, nego
i određeni broj njima posvećenih spomen-obiljeja. Razvidna je i alosna sudbina većine tih
spomen-obiljeja koju su doivjeli nakon drutvenih promjena početkom 90-ih godina 20-og
stoljeća. To će i u budućnosti, naalost, svjedočiti o nedopustivom obračunu s antifaizmom na
dubrovačkome području. Preslike tih spomen-obiljeja nalaze se na stranicama 8, 14, 21, 22,
50, 59, 65, 130, 151, 166, 282 i 286.
175
KAZALO OSOBNIH IMENA
(Sastavio urednik)
A
Agazzi, Ivo 72
Aguzinović, Roko 48
Ahmetović, Suad 12
Alaj, Ante 206
Alborgeti, Marija 206
Alesić, Dome 241
Alsbert, Berta 202
Amatti 81, 92, 93
Ambrosio, 34, 75
Amico, Giuseppe 28, 34, 38, 74, 206, 207
Andrić, Antun 98
Angarola, Giuseppe 247
Anić, Ante 72
Anić, Nikola 69, 162, 163, 164, 168, 169, 171
Anić Rosa 98
Anđelović, Petar 14
Antičević, Boo 209, 210
Antonesku 157
Arbutina, Darinka 75
Arbutina, Jovo 75
Arbutina, Milica 75
Arbutina, Milorad 75
Arneri, Juan 53
Arnold, Alfons 44
B
Babić, Ante 78
Babić, Marija 78
Bacelj, Vlaho 233
Bačević 57, 58, 130, 144
Bačić, Antun 251
Bačić, Franko 97
Bačić, Ivo 93
Bačić, Kuzma 51
Bačić, Nedjeljko 98, 251, 252
Bačić, Nikola 98, 248
Badoglio 43
Bagoje, Ivo Ivov 228, 229
Bagoje, Ivo Nikov 228, 229
Bagoje, Kate 161
Bakarić, Marija 225
Bakarić, Petar Kuzmin 225
Bakarić, Petar Petrov 225
Bakarić, Vladimir 143
Bakić, Petar 47, 48
Balać, M. 259
Baljić, Ivo 30
Baljkas, Josip 26, 31, 46, 48, 71, 84, 87
Ballino, Francesco 96
Bambaek, Vojislav 119
Banđur, Jovo 72
Bancig 139
Banini, Giuseppe 102
Barbieri, Frane 48, 60
Barbieri, Stjepo 71
Barbieri, Veljko 60, 171
Barbir, J. 26
Barčot, Antun 246, 247, 248, 253
176
Barleković, Vjekoslav 259
Bartolović, Martin 29
Baruh, Salamun 129
Basorović, Danica 211
Bastiani, Giuseppe 83, 103, 104
Baić, Martin 29
Batinić, Boo 73
Baule, Ivanka 78
Baule, Nikola 54, 55,56, 57,78
Bautović, Frano 94
Bečker, piro 244
Begić, Vilko 78
Begović, Hermina 241, 242
Begović, Ivo 211
Belanović, Baldo 80, 232, 233
Bergamo 206, 207
Berner, Josip 72, 129
Berković, Boo 102, 246, 247, 248, 249, 250
Berković, Josip 51, 83
Berković, Kate 249
Berković, Spasoje 249, 250, 253
Bertarioni, Alessandro 277
Bezina, Petar 94, 110
Betandić 116
Bianchi, Alice 102, 217, 218, 225
Bijelić, Vicko 111
Bilandić, Duan 17
Bilčić, Berislav 94
Bilčić, Jure 114
Bilčić, Mande 94
Bilčić, Stjepan 94
Bilić, Đuro 239
Bilić, Marko 239
Bilić, Nedjeljko 239
Birgić, Ivan 262
Bissol, Francisco 99
Bjanki 46
Bjelančić, Antun 239
Bjelančić, Baldo 239
Bjelovučić 37
Bjelovučić, Miho 93
Bjelovučić, Zvonimir 112
Boban 54, 157
Boban, Ljubo 40
Bodlović, J. A. 201
Bodlović, Mario 203
Bogiić, Vlaho 83
Boglić, Franko 83
Bojanović, Mirko 96
Bojanović, Nikola Kadija 93, 174
Bojanovski, Ivo 83, 258, 259
Bokarica, Andro 79
Bolić, Draa 72
Bonol, Anto 241
Borković, Veronika 213, 215
Bosnić, Ivan 97
Bosnić, Kristina 241
Botica, Ante 223, 224
Botica, Drago 78, 222, 224
Botica, Marija 223
Botica, Nikola 256, 277, 280
Botta, Franjo 241
Bracanović, Dario 70, 82, 260, 261, 263,
264, 266, 267
Bracanović, Dolores 82
Bracanović, Ruđer 26, 82, 88
Braenović, Ivo 94
Brajković 85
Brajnović 209
Brato, Miro 91
Bratua, Dragutin 31, 226
Broz Josip Tito 17, 132, 133, 134, 135, 136,
137, 140, 141, 142, 143, 144
Brijan 18
177
Brodarica, Jure 83, 213
Brunsko, Pero 87
Bubanj, Viktor 130
Buconi 43
Buconić, Ante 72
Bučić, Ivo 72, 73, 174
Buć, Ante 26, 30, 33, 34, 46,74, 78, 81, 88,
92, 116
Budak, Mile 83
Budman, Pero 48
Budman, Petar 78
Bukva, Ante 91
Bulić, Milan 31
Buljan, Vice 102
Bura, Niko 85, 94, 209
Burić, Ivo 77
Buko, Niko 47
Buko, Vlaho 26, 47, 82, 88, 269, 270, 272,
274, 275
Butigan, Luka 73
Butorac, Pavao 143
C
Cannizzaro, Dario 235, 236, 238
Carta, Antonio 99
Casertano 83
Cavallere, Ugo 88
Cebalo, Ante 97
Cebalo, Jakov 97
Cebalo, Nikola 100
Cetinić, Marin 143
Churchill, Winston 9, 16, 18, 19, 106, 129,
130, 123, 171
Ciano 103
Ciganović, Luka 57
Cige, Boo 207
Ciole, 79
Cisar, Rade 256, 278, 280
Colić, Mladen 30, 168, 171
Cvetković, Dragia 45, 51
Crnjak, Baldo 47, 48
Curać, Andrija 97
Curać, Antun 97, 225
Curać, Frane 225
Curać, Jakov 115
Curać, Marica 241
Curać, Mirjana 98
Cvitković, Pero 97
Č
Čada, Karlo 262
Čingrija, Melko 88
Čokljat, Nikola 75
Čorlija, Blagoje 72, 75, 82, 202
Čorlija, Marko 203
Čorlija, Milo 202
Čorlija, Obrenija 75, 82, 202
Čorlija, Radojka 202
Čudina, Milan 79, 230
Čule, Petar 53, 226
Čuljak, Miho 95
Čumbelić, Petar Ilko 99, 110, 174
Čupić, Ane, 99
Čupić, Jele 99
Čupić, Marko 99
Ć
Ćorović, Đuro 72
Ćurić, Jelka 48
178
D
Dabelić, Frano 110
Dabrović, Frano 48
Dadomo, Carlo 214
Damjanović, Petar 168
Danez, Miho 241
Derikuko, Đorđe 72
Derikuko, Niko 72
Dante, Alighieri 101
De Goulle 64
Dell Olio, Carlo 204
Demirdić, Svetozar 119, 174
Depolo, Jakov 94
Despot, Branko 154
Despot, Milivoj 147, 171
Deulović, Duan 209, 210
Dinković, 234
Dizdar, Zdravko, 29, 171
Dragojević, Ćiril 98
Dragojević, Jakov 98
Dragojević, Marin 247, 248, 253
Dragojević, Marko 246, 251
Dragojević, Nikola 98, 245, 246
Dragojević, Slavo 251, 252
Dreč Leleković, Ivan 77
Dreč Leleković, Katica 77
Dragičević, Nikola 33,78, 79, 228, 229
Dubelier, Boris 129
Dulčić, Ante 75
Dumović, Mato 97
Dundić, Ivan 91
Duplica, Ivan 109
Dusti, Benito 245
Duević, Ante 46, 70, 71, 73, 74, 81, 82, 206,
267
Đ
Đalović 37
Đivanović, Marica 87
Đujić, Momčilo 136
Đuranović, Boo 203
Đurasimović 92
Đura, Mio 10
Đuraević 77
Đurić, Pavo 239
Đurić, Pero 89
E
Eden, Antony 19
Eltz, Johan 44
Emanuel 98
Erceg, Ivo 47
Ercegović, Miho 71
Ergemija 77
F
Falator, Andrija 94
Feretić, Biserka 243, 247, 249, 251, 252, 253
Ficher 133
Finci, David 129
Fini, Gianfranco 13
Fier Vjenceslav 72
Foretić, Mladen 247, 248
Franasović, Milenko 235, 240
Francetić, Ivan 29
Francetić, Jure 29, 54, 70, 157
Franci, Paolo 220
Franić, Ivka 115
Franić, Nikica 77
Franić, Toni 115
Franić, Vicko 93
Franuić, Frano 239
Fuch, Josip 72
Fuch, Lena 129
Fucks, Oskar 256, 278, 280
179
G
Gaetano, Giuseppe 245, 246, 247, 248, 249,
251, 253, 254
Galzinski, Vitold 199, 200
Galjuf, Mie 82, 267
Gavranić, Ante 115
Gengiani, Antonio 36
Giadanmo, Giuseppe 102
Gionvanbavola, Tino 247
Giunta, Francesco 104
Giusti, Benedeto 102, 247, 248, 249
Glavan, Ante 74, 82
Glavica, Baldo 109
Glavinić, Tomo 87
Gluhaić, Katica 90, 255
Glunčić, Frano 96
Gluevac, Petar 71
Goldstein, Ivo 163, 164, 165, 168
Golub, Maks 77
Göring 51
Gotovac, Jakov 13
Gozze 99
Gozze, Vito 91
Grakalić, Duan 118, 120, 174
Granić, Goran 13, 130, 152
Grbelja, Josip 103, 171
Grbić, Vicko 211
Grbin Kristo 85, 101, 218
Grbin, Nikola 113
Grcić, Ivo 71
Grgić, Ivan 271
Grmek 94
Grubiić, Petar 77
Grzilo, Đuro 228, 229
Gučetić 116
Guido, Angelo 245, 251, 252
Gugić, Boko 97
Gugić, Petar 243
Gugić, Ivan 98, 248
Gugić, Marija 97, 98
Gujenč, Josip 110
Guglielmi, Ante 240, 241
Gundulić, Ivan 13, 24
Gvozden 48
H
Hadija, Ivo 71
Hajdarhodić, Murat 73
Hajdić, Nikola 98
Hajdić, Pavo 99
Hančević, Jakov 82
Hančević, Vinko 75
Hasanović, Mustafa 44
Heinrich 53
Herendija, Marko 90, 99, 220
Hitler, Adolf 16, 53, 106, 109, 142, 159, 161
Heraković 261
Herceg, Vlado 30, 81, 92
Hope, Branko 71, 81
Horovic, Ignac 129
Hrabak, Ivan 256, 277, 280
Huertz, Salamon 129
Huljić, Vjekoslav 241
I
Idrizzi, Roza 99
Iličković 54
Iličković, Marko 73, 206
Ilić, Grgo 78, 223, 224
Isajev 44
Ivancevich, Francesco 98
Ivančević, Desa 97
Ivančević, Marija 236, 237
Ivančević, Stjepo 225
180
Ivančić, Vjekoskav 119
Ivanković, Bosiljka 75
Ivanković, Gojko 75
Ivanković, Milan 75
Ivanković, Milka 75
Ivanković, Petar 75
Ivković, Svetozar 51,52, 70
Ivuić, Ante 112
Ivuić, Kate 112
Jakaa, Ante 31, 80, 231, 232, 234
J
Jakić, Mato 47, 49, 53, 71, 72, 74, 82, 88, 92,
108
Jakulić, Vicko 241
Jančković, Tomo 48, 56
Jasprica, Frano 209, 213, 215
Jasprica, Ivo 85, 94, 209
Jeglić, Oskar 256, 277, 280
Jelavić 213, 215
Jelich, Tonći 26
Jeličić, Lovro 209, 213, 215
Jeričević, Ivan 108
Jerković, Ivo 211, 212, 214
Jerković, Pavo 113
Jevđević, Dobroslav 37, 52, 53, 54, 56, 57,
58, 135
Jovanović 132
Jovanović, Danica 73, 74, 207
Jurjević Fabrić, Ante 86, 215, 217
Jurjević, Skorin, Antun 217, 218
Jurjević Ante Baja 48
Jurović, Ivo 92
Kabiljo, Albert 77
Kabiljo, David 77
K
Kabiljo, Isak 98, 247, 248, 253
Kačić, Ante 47, 48
Kalafatović, Niko 85, 94, 209
Kalčan, Aleksandar 260, 261
Kamler, Tomo 262
Kapor, Milo 57
Kapurso, Donat 100
Kapurso, Vicko 100
Karač, Andro 99
Katalinić, Lovro 241
Karađorđević, Aleksandar 45
Karađorđević, Marija 51
Karađorđević, Petar 55, 57, 141, 144
Karađorđevići 10, 24,132, 134, 142
Karlović, Ivo 31, 46, 105,116, 135, 154
Karninčić, Manes 108
Karus, Francesco 97
Katelan, Mladen 30, 38, 46, 55, 70, 71, 78,
79, 81, 88, 201, 203, 223, 224
Katelan, Neda 31
Katavić, Rözl 208
Katavić, Vladimir 208
Katić, File 85, 94, 209, 213, 215
Katić, Herman 71
Katić, Miho 48
Keleganov 18
Kelez, Ivo 120
Kirchmayer, Ante 71
Kiridija 208
Kisić, Ivo 88
Kisić, Miho 26, 88
Kisić, Niko 47
Kivardy, Ida 87
Klapper, Maksim 76
181
Klarić, Ante 95
Klarić, Martin 75
Klein, Ada 72,129
Klein, Đuro 72
Klein, Jakov 129
Klein Leon 72,77
Kneević, Maksim 76
Kneević, Stjepo 71
Kocelj, Petar 91
Koenuy, Karlo 110
Kohourt, Alojz 80
Kola, Frane 241
Kolbe Ivo 57, 78, 277
Kolbe, Mira 78
Kolendić, Frano 109, 110
Kolendić, Marija 79,110
Kolendić, Niko 79, 110
Kolić, Vlaho 88
Koludrović, Petar 217
Kolumbić, Frano 47, 48
Koprivica, Miho 48
Koprivica, Niko 31
Korčulanin, Ante 74
Korčulanin, Ateja 74
Korčulanin, Katica 74
Korda, Nikola 99
Kosović, Risto 73
Kotunica, Vojislav153
Kovačević 207
Kovačević, Milovan 260, 261
Kovačević, Stjepan 77
Kovačina, Vasilije 73
Kralj, Antun 96
Kraljević, Jakov 94
Kraljević, Mirko 102, 217
Kraljević, Novica 53
Krammer 133
Krečak, Đuro 46
Kreft, Ivan 92, 256, 278, 280
Krelić, Ante 241
Krelić, Draginja 241
Krelić, Jakov 241
Krelić, Tere 241, 242
Kresić, Ivica 119
Kreso, Kadrija 296
Krisomali, Nikola 33
Krizman, Bogdan 53, 171
Krstelj, Niko 91
Krstičević, Marija 96
Krinić, Niko 86, 217, 218
Krunajević, Baldo 96
Kubler, Joseph 116
Kučan, Milan 152
Kućer, Frano 213, 215, 216
Kućer, Karmela 213, 215, 216
Kujundić, Milivoj 29
Kuljevan, Mario 256, 278, 280
Kukoč, Ivica 50, 163, 164, 169
Kuraica, Mato 82, 266, 267
Kurbelavili, Nikola 72
Kurbelavili, piro 72
Kurbelavili, Vjeko 72
Kurilica, Tomo 110
Kurilić, Tomo 79
Kurtović, Aleksandar 72,81,82.
Kurtović, Anka 81,82
Kuzle, Albert 109
Kvaternik, Slavko 31, 83, 152
Kvesić, Ivo 110,
L
La Borca, Giuseppe 102, 217, 225, 245, 246
Landau, Laura 77
Laszlo, Herman 129
Laus, Jake 102
Laus, Kate 102
182
Lazarević, Petar 78
Lazibat, Ante 57
Lazibat, Duje 232, 234
Lečić, Ivan 73
Lenoh, Matija 33
Lipanović, Vicko 11,86, 98, 154, 215, 217
Livak, Amalija 241
Lorković, 40, 83, 107
Lozica, Ante - Čiči 85, 86, 215, 217
Lozica, Ivo 208
Lozica, Ivo 11, 35, 85, 86, 97, 98, 154, 155,
174,
217, 218
Lozica, Marija 85, 218, 219
Lozica, Tere 218, 219
Lozić, Mile 95
Lučić, Karmela 109
Lučić, Milo 223
Lukačević, Vojislav 56, 57, 133, 134, 141
Lukčić, Margita 44
Luković, Ante 211, 212
Luković, Marko 174
Ljubibratić, Savo 74
Ljutić, Vlaho 230
Maclean, Fidzrog 87
LJ
M
Maček, Vlatko 45, 46, 47, 48, 49, 51, 56, 88,
97
Magaldi, Gherardo 101
Maglica, Ivan 100
Maier 110, 139
Mandić, Vladimir 33
Mandarić, Anka 241
Mandl, Janka 109, 129
Mandl, Josip 109, 129
Mandl, Marko 71
Mandel Albahari, Frida 72
Mandolfo, Alfred 129
Maravić, Đuro 271
Marganiti 102
Marić, Jozo 73
Mariga, Angelo 102
Marinović, Branko 248
Marinović, Filip 247, 248
Marinović, Kristo 98
Marinović, Miće 85, 95, 174, 209
Marinović, Mile 85, 95, 209
Market Vlastelin, Pavao 110
Marković, Branko 92
Marojica, Marko 49, 50, 174
Martelli, Umberto 247, 248, 249
Maanović, Nikola 71, 81, 174
Maanović, Vanja 109
Maić, Anta 87
Maić, Niko 87
Maun, Stjepo 96
Mateljan, Ljubo 235, 240
Matičević 82
Matić, Ante 31
Matić, Đuro 203
Matić, Ante 70, 71
Matić, Miho 90
Matić, Tugomir 97
Matković, Nedjeljko 109
Matulović, Marko 218, 225
Matulović, Nikola 241
Mayneri, Felico 92
Medan, Jovo 73
Medović, Mato Celestin 116
Medović, Tere 112
Meidhold, Fritz 21
183
Mekiić, Baldo 120
Mesić,Stipe 11, 13, 152
Metrović, Frano 79
Metrović, Ivo 99
Mihailović, Draa 9, 10, 20, 26, 52, 53, 55,
56, 63, 64, 132, 133, 134, 135, 136, 11,
154, 155, 157, 158
Mihičić, Vido 86, 217
Mihaljević, Petar 241
Mihović, Ante 115
Mijović, Pero 99
Miler, Ivo 31
Milić 111
Milić, eljko 81, 92
Milina, Ante Prona 217
Milina, Frano 218, 219
Milina, Marulo 218, 225
Milina, Petar 217
Milinović, Manojlo 54
Miliić, Đorđe 72
Milković, Ane 99
Milković, Ivo 221
Milković, Pave 99
Milojević, Đorđe 54
Miloslavić, Jaa 71, 81, 82
Miloslavić, Josip 72, 81,199, 200, 201
Miloslavić, Miho 81
Miloslavić, Milka 74
Miloslavić, Milko 266
Miloslavić Nikola 110
Miloević, Slobodan 135, 136, 153, 154
Milovčić 239
Miljas, Vido 70
Miljković, Milan 259
Miročević, Risto 77
Miroević, Franko 98
Miroević, Nikola 246, 247, 248, 253
Miroević, Petar 253, 254
Missoni, Antun 239
Mietić, Roko 37, 46, 47, 48, 88, 155
Miković, Mirko 232
Mitrainović 57
Mitrović, Boko 56, 71,118
Mjetanek, Tripo 203
Mladenović, Ranko 73
Mladineo 48
Monković, Niko 79
Moretti, Niko 57, 78
Moretti, Veljko 57
Mordin Ivo Crni 114, 174
Morgandi, Antonio 247, 248, 249, 251, 252,
253
Morigtti, Angelo 245, 247, 248, 249, 251,
252, 253
Moriti, Guido 102
Murganti 245
Mrgudić,Tere 241
Mudrađa, Mojmir 77
Muhoberac, Vlaho 91
Munislić, Mile 75
Muniić, Milo 82
Muratti, Stjepan 74
Mussolini, Benedeto 9, 16, 27, 29, 35,36, 38,
43, 45, 46, 53, 61, 84, 96, 98, 103, 104,
146, 160
Mustahinić, Niko 48
Muić, Frano 97
Nadramija, Vicko 47
Napica, Nikola 119
N
Nascareli, Giovanni 247, 248, 249
Nardelli, Stefanija 87
Nardelli, Vesna 87
Nazor, Vladimir 165
184
Neidhard, Fritz 39, 116
Nemec, Martin 262
Neumann, Josip 109, 129
Nobilo, Frano 86, 215, 217
Nodilo, Petar 99
Novak 55
Novaković, Dada 90, 109, 174
Novaković, Vlaho 90, 91, 129
Noica, Boo 95
NJ
Njirić, Anka 74
O
Obarda, Mareo 247
Obradović, Niko 79, 228, 229
Obradović, Vlaho 228, 229
Obradović, Vuko 228, 229
Ogrizen, Valentin 101
Olstevsky, Waldemar 109
Opačić, Duan 274
Oreb, Drago 254
Oreb, Elza 98
Oreb, Ivan 243, 244, 249, 251, 252, 253
Oreb, Silvestar 243, 248
Oreb, Svetomir, 243
Oranić, Ivan 30
Orijental, Branko 31
Ostojić 133
P
Padovan, Ivan 86
Padovan, Marija 115
Padovan, Petar 51
Pafundi, Giuseppe 26, 88, 142
Paković, Frane 95
Paković, Jozo 120
Pala, Giuseppe 217, 218
Palambo, Giuseppe 247
Paliotti 213, 215
Palunko, Melko 109
Paride, Bepo 37
Parilo, Kate 113
Passabanda, Marija 236, 237
Pavelić, Ante 9, 21, 27, 28, 29, 30, 31, 34, 35,
36, 40, 45, 46, 47, 51, 53, 54, 61, 65, 81,
82, 83, 84, 88, 96, 105, 107, 135, 136, 144,
146, 152, 160, 270
Pavlović, Bogdan 26
Pavlović, Josip 234
Pecotić, Bogdan 139,143
Pečar, Vicko 241
Pećar, Ivo 99
Peko, Ivo 47, 55
Perak, Niko 221
Perčin, Tonko 92
Peres, Viktor 39
Perdijić, Ante 218, 225
Perić, Stjepo 26, 29, 46,83, 88
Periić, Ivko 98
Periić, Radojica 58
Perović, Too 54, 56,118
Peruko, Ane, 99
Peso, Gjina 119, 200
Petain 64,142, 157
Petković, Franko 97, 102, 246, 249, 250
Petković, Ivan 248
Petković, Ivko 247
Petković, Marin, 97
Petricioni Domenico 102
Petričević, Stjepo 70
Petrinelli 235,236, 237, 238
Petrov, Niko 79
Petrović, Antun 209, 213, 214
Petteruti, Mario 256, 276
185
Pezzardi, Giuseppe 247, 248, 249
Piazzoni, Aleksandro 34, 38
Pindović, Boidar 56, 88
Plančić, Stjepan 200, 201, 203, 205, 207, 208,
224, 233, 234
Pleko, Josip 263, 264
Podeva, Gabrijel 263, 264, 265
Podgorski 71
Poljanić Anto 42, 114
Poković, Baldo 47, 74
Popov 44
Popovac, Boko 73
Popovac, Mirko 73
Posedel, Milovan 81, 208
Postronik, Oton 116
Poa, Pavo 86, 217
Pozzoli, Lorenzo 225, 235, 236, 237, 238,
240, 241
Pravica, Jovo 73
Prčević, Đuro 111
Prebeg, Milan 241
Primić, Gajo 79, 228, 229
Prizmić, Ante 243
Prizmić, Ćirko 247
Prizmić, Ivan 98, 246, 248
Prizmić, Mare 97
Prizmić, Pavao 243
Prizmić, Vladimir 243
Prkačin, Ane 239
Prkačin, Jozo 239
Prkačin, Nikola 239
Prkačin Stjepo 239
Prkačin, Vido 239
Protić, Aleksaandar 74
Prpić, Ivan 29
Puglia, Vincenzo 86,215,217, 218
Puretz, Samuel 129
Puić, Baldo 228, 229
Puić, Marijan 80
Puić, Niko 48
Puić, Vlaho 228, 229
Q
Quisling 157
R
Rabi 116
Račić, Pave 110
Račić, te 110
Radeljević, Marija 95
Radica, Joko 11, 108
Radičević, Vlaho 203
Radić, Stjepan 45
Radonić, Branko 71, 204
Radonić, Marija 205
Radoević, Todor 53
Radovan, Antun 232
Radovan, Ivan 217
Radović, Kate 95
Radulj, Ivan 99
Ranković, Aleksandar 132
Rapotec, Stanislav 52, 53
Rastić, Niko 48
Raeta, Nikola 53,
Raeta, Nikola 74
Raević, Milan 55, 57
Rebić, Goran 154
Redo, Vid 76
Reiss, Herman 129
Rendulic, Lothar 106, 107, 139
Ristić 57
Ristić, Duan 55
Riter, C. F. 18
Roatta, Mario 102, 103, 146
186
Rocchi, Armado 85, 92, 93, 94, 95, 96, 102,
209,
211, 212, 213, 214
Rojnica, Ivo 21, 26, 31, 32, 44, 46, 63, 70, 71,
72, 75, 81, 83, 88, 92, 143, 155, 199, 201,
202, 204
Roko, Blaenko 232, 234
Roko, Mato 31, 78, 222, 224, 227
Romac, Darinka 236, 238
Roman, Abram 98, 247, 248, 253
Roman, Leo 98, 247, 248, 253
Roncoroni, Alfredo 86, 87, 97, 98, 215, 217,
218, 225
Roosevelt, Franklin 9, 18
Roso, Jelka 78
Rukavina, Jozo 261
Rupčić, Ivica 119
Rupić, Mato 163
Russel, Vilma 44
Sablić, Vinko 31
Sabljak 262
Sach, Ivan 90
Sah, Babo 207
Sah, erif 207
Salacan, Ante 48, 49
Salečić, Josip 98
Salvadore, Teok 109
Salvatelli, Gino 243, 244, 247
Samardić, Jelena 204
Samardić, Petar 58
Sanader, Ivo 13
S
Sandano, Krsto 44, 55
Santovita, Ugo 34
Sarnečić, Dinko 51
Sailo, Rade 110
Sauro, Italo 103
Scattalini, Marinko 31
Scattalini, Marko 82
Schmidthuber 21, 38, 54, 111, 116
Scoditti, Giovanni 247, 248, 249
Scudetti 102
Scuteli 245
Secchi, Giovanni 247
Segatin, Ivo 211, 2112, 214
Seitz, Johann 44
Selak, Kosta 112
Sesan, Antun 256, 276, 278, 280
Simatović, Ane 79
Simeonović, Stevan 258
Simin, Ivan 93, 209
Simoni, Mie 120
Simović 55
Skelin 261, 262
Skočibuha 116
Sladović, Ivo 243, 244
Slavković, Kojo 56, 57, 109
Slovinić, Petar 30
Smidt 224
Sokol, Bernardin 108
Soldat, Josip 71, 109
Soldat, Marija 71
Sorkočević 116
Sparavalo, Milenko 75, 82, 208
Sparavalo, Milka 75, 82, 208
Sparavalo, Todor 75, 82, 208
Spaventi, Vinko 78
Spitzer, Josip 80, 109, 129, 140, 231, 233, 234
Spitzer, Marica 80, 233
Srdić, Vaso 74
Srhoj, Juraj 94
Srhoj, Stjepan 113
Srnečić, Dinko 26
Sren, Marija 110
187
Sren, Petar 99
Sren, Stanko 99
Srzić, Cvijeto 241
Stadt, Petar Ferdinand 44, 71, 109
Stajić, Vaso 259
Staljin Visarionović, Josip 9, 18
Stanković, Antun 90
Stavinić, Petar 71
Steinz, Laura 129
Steka, Lorenzo 86, 215, 217
Stepinac Alojzije 53, 143
Stijepić, Petar 41, 71, 99
Stipanović, Nikola 97
Stjepović Dabrović, Tonka 87
Stjepović, Marko 69
Stjepović, Niko 109
Stojanac, Kosta 72
Stojanović 51, 52
Stojanović, Ivo 239
Stojković, Zvonimir 110
Strammer 149
Stulli, Bernard 24, 81, 129
Stulli, Karlo 74
Sugja, Ante 26, 47, 88
Sulas, Giovanni 102, 225
Suranyi, Soa 129
Surjan, Boo 246, 247, 248, 253
Surjan, Franko 246, 247, 248, 253
Surjan, Ivan 249, 251, 252
Suton, Marko 37
Svetin, Jure 78
Svičarević, Kate 119
Svilokos, Ivo 118
Svilokos, Nino 56, 59
Svilokos, Vicko 47, 88
abić, Luka 241, 242
alovac, Ivan 259
andor, igmund 204
arić, 56
arić, Bogdan 81
arić, Ivan 118
arić, Ivo 119, 200, 201
eks, Vladimir 13
ale, Frano 51
ale, Petar 37
antić, Pero 49
egović, Stjepo 93
eparović, Ante 50
eparović, Ivan 50
eparović, Ivo, 50, 51
eparović, Ivo 77
eparović, Stjepan 96
estanović, Stipan 86, 217, 218
ijaković, Boko 239
ilkut 109
ilov, Kruno 91
imić, Ivan 85
imunović 48
imunović, Marija 97
kare, Ivo 87
kare, Mato 87
kvrce, Kate 232
kvrce, Miho 48
laus, Juraj 109
mok, Jele 81, 201
ortain Dimkoivć 232
paleta 71
paleta, Roza 213, 215
pan, Josip 53
pinčić, Marija 109
teger, Bosa 74
188
tuk, Frane 235, 236
uković, Mato 78
utić, Marija 109, 10
varc, Ljudevit 31
porčić, Zvonimir 79, 109, 134
T
Tabain, Ivan 102, 246, 248, 249, 250
Tabain, Santic 251
Talijančić, Baria 113
Tasovac, Ante 76, 80, 232
Tasovac, Marko 247, 253
Tasović, Bogdan 74
Tasović, Duko 74
Tasović, Jovo 74
Tasović, Marko 74
Tasović, Milka 74
Tecilazić, Ljubo 211
Tisa, Josef 64
Todorović, Duan 77
Tolentino, Emil 77
Tolentino, Flora 77
Tolentino, Moa 129
Tolentino, Rafael 129
Tolentino, Reni,129
Tolentino, Simha 129
Tolentino, ari 129
Tolj, Anto 241
Tolj, Jure 241
Tolja, Nikola 7
Tomaić, Jerko 98, 102
Tomaić, Marko 74, 206
Tomelić, Kate 112
Tomić 44
Tomić, Frano 119
Tomić, Nikola 98
Toscani, Alberto 240, 241
Toović, Taborka 82
Toović, Zagorka 75
Tribukait, Guenther 21, 116
Trifunović, Ilija 52, 53, 135
Trojanović, Niko 48, 70
Trojanović, Nikola 99
Tucci, Karlo 93
Tudeko, Mato 239
Tuđin, Husein 232
Tunjica, Ivan 241
Turin 263, 264, 265
Tuta, Josip 31
Tvrdeić, Andrija 97
Tvrdeić, Anton 97
Uccelini, Ivan 91
Uccelini, Petar 91
Unković, Ane 97
Unković, Mile 97
Udovičić, Ivan 98
Udovičić, Jakica 98
Urlović, Mare 99
Vacaro, Carmello 102
Valezin, Angelo 129
U
V
Vanini, Giuseppe 217, 225
Vasary, Julius 44
Vekić, Jozo 82
Venerardi, Luigi 247
Venzilović, Milivoj 71
Veramenta, Drago 83, 92, 93, 95, 154, 155,
213, 214, 215
Vergamo, Maggiaro 101
Veselinović, Milan 232, 234
Vidak, Ante 91
189
Vidak, Pasko 119
Vidaković, Stipe 261, 262
Vidas 29
Vidojević, Marija 88
Viggilio, Amades 110
Vitković, Marija 95
Vlaić, Antun 243
Vlaić, David 243
Vlaić, Ivo 239
Vlaić, Kate 110
Vlaić Petak, Ane 90
Vlatković, Manojlo 70
Voce 93
Vojvodić, Frano 47
Vokić, Ante 40, 107
Vragolov, Đuro 54, 56
Vragolov, Niko 54, 56
Vragolov, Pero 54, 56
Vrančić 21
Vrečić, Nikola 88
Vučić, Anka 207
Vučić, Danilo 206
Vučić, Jovo 200, 201, 203, 205, 207, 208, 234
Vučić, Milan 73, 206
Vukainović, Blagoje 75
Vukuić, Ivo 76, 90
Vuletić, Bruno 134
Vuletić, Vid 92
Vuko, Ante 94
W
Wenzilović, Malvina 87
Wilhelm II. 18
Wilke 44
Wolff, Richard 44
Wollach, Isidor 129
Z
Zamletti, Guido 98
Zellner, August 39, 109, 116, 232
Ziegerbauer, Fridrih 93
Zovko, Vinko 33, 79
Zuech, Stjepan 39, 53, 78, 79, 110, 132, 139
aknić, Sveto 119
anić, Milovan 83
derić, ivko 94
erjavić 16
ika, Frano 44 ,
ivković, Mirko 31, 32, 70, 71, 76
ivković, Petar 134
uvela, Franko 97
uvela, Ivan 98, 251, 252
uvela, Katarina 98
uvela, Marin 97, 251, 252
uvela, Marko 245, 246
190