Monografija - prvo izdanje - niska rezolucija
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
„Вје тар је од у век био вје тар,<br />
а пје сак је од у век био пи је сак.<br />
И вје тар је без по чин ка пре вр тао<br />
и за о ра вао пи је сак, али ни ти је<br />
вје тар пи је ска пре вр нуо,<br />
ни ти је пи је сак вје тра умoрио”<br />
раз ло жној жр тви дру штва ко је по чи ва на на си љу, у ко ме<br />
управ ник там ни це Ла тиф бег фи ло зо фи ра ка ко не ма не вино<br />
осу ђе них, јер људ ска кри ви ца је веч на и не ра зу мљи ва<br />
(„Ов де не ма не ви них. Ни ко ов де ни је до шао слу чај но. Је ли<br />
пре шао праг ове Авли је, ни је он не вин. Скри вио је не што, ма<br />
би ло у сну”) а оно што Ан дри ћа чи ни ве ћим Каф ком од Кафке<br />
(ко ји је о се би го во рио ка ко тра жи ону из вор ну кри ви цу,<br />
ко рен свих за ла), то је пе дант ни, го то во сит ни ча ви а ина че<br />
бри љант ни ре а ли зам – го ми ла де та ља ко ји чи ни то ли ко живот<br />
ном и су ро во мо гу ћом при чу о све ту там ни це и там ни ци<br />
све та, док се, као и сва Ан дри ће ва про за, спо ро ву че пре ма<br />
свом кра ју, том спо ро шћу на го ве шта ва ју ћи да кра ја иона ко<br />
не ма, не ма се куд жу ри ти.<br />
По сле ра та, 1920, об ја ви ће бри љант ну при по вет ку Пут<br />
Али је Ђер ђе ле за, на слу тив ши свој књи жев ни пут по ни ра ња у<br />
исто ри ју, тра га ју ћи у њој за из во ри ма ми та и ле ген де, на ла зећи<br />
у њи ма и ве чи ту за го нет ку, и ве чи ти од го вор на пи та ња чове<br />
ко вог сми сла, и за ко ју ће сам ре ћи: „Од Али је Ђер ђе ле за,<br />
ја се ви ше ни сам ма њао”.<br />
Сту па у ди пло мат ску слу жбу, и пра ви за вид ну гра ђан ску<br />
ка ри је ру ди пло мат ског чи нов ни ка. Ње го ви ди пло мат ски из вешта<br />
ји по се ду ју лу цид ну моћ ана ли зи ра ња, и чак пред ви ђа ња<br />
исто риј ских до га ђа ја. Слу жбу је у Ри му, Бу ку ре шту, Гра цу, Марсе<br />
ју, Ма дри ду и Же не ви, а ка ри је ру за вр ша ва на ме сту опу но моће<br />
ног ми ни стра у Бер ли ну, где га за ти че рат, ко ји про во ди у осами,<br />
по ву чен од јав но сти, у вла сти том кућ ном при тво ру. За па жен<br />
је ње гов гест ти хог от по ра кад је од био да му као срп ском пи сцу<br />
штам па ју књи ге док тра је фа ши стич ка оку па ци ја. Док је рат<br />
бе снео Евро пом, Ан дрић је на пи сао сво је нај зна чај ни је књи ге,<br />
ро ма не На Дри ни ћу при ја, Трав нич ка хро ни ка и Го спо ђи ца. Сва<br />
три ро ма на об ја вио је 1945. Де сет го ди на ка сни је по ја вљу је се<br />
пред јав но шћу ње го во ре мек-де ло Про кле та авли ја.<br />
Но бе ло ву на гра ду за књи жев ност до био је 1961.<br />
“Wind has always been just wind,<br />
and sand has always been just sand.<br />
And the wind has always,<br />
ceaselessly, tumbled the sand over<br />
and ploughed it, but neither<br />
the wind succeeds in tumbling<br />
the sand over nor does the<br />
sand make the wind tired”<br />
prehensible, and thus there are no innocents, everyone is guilty<br />
(“There are no innocents in this courtyard. Nobody came here by<br />
accident. If he stepped out of the doorway of this yard, then he<br />
isn’t innocent. He has committed a crime if nowhere else than in<br />
his dreams.”). But it is the meticulous, almost pedantic and above<br />
all brilliant realism that makes Andrić a greater Kafka than Kafka<br />
himself (who declared that he was looking for the authentic culpability,<br />
the root of all evils). A pile of details that Andrić brings makes<br />
the story about the world of prison and the prison of the world so<br />
dynamic and brutally possible to the extent of cruelty. In spite of<br />
this, the story itself is the same as the rest of Andrić’s prose: it flows<br />
slowly towards the conclusion and this slowness predicts that there<br />
is no end anyway, thus there is no need to hurry.<br />
In 1920, after World War I, he published a brilliant short story<br />
“The Journey of Alija Đerzelez”, sensing his literary path would dive into<br />
history. He used history to search for the sources of myths and legends,<br />
finding in them both the eternal enigma and eternal answer to the<br />
questions of the essence of human existence. Speaking about his story,<br />
Andrić stated: “I have not changed since [I wrote] Alija Đerzelez”.<br />
He entered the diplomatic corps and achieved success in this<br />
career. His diplomatic reports demonstrate his lucid analytical abilities<br />
and even predictions of historical development. He served in Rome,<br />
Bucharest, Graz, Marseille, Madrid and Geneva. He concluded his diplomatic<br />
career when he was appointed the minister plenipotentiary to<br />
Berlin. During World War II he lived in Berlin, isolated, withdrawn from<br />
the public in his own home imprisonment. However, his silent resistance<br />
was noticed when he, as a Serbian writer, refused the offer for<br />
publishing his books as long as the fascist occupation lasts. While war<br />
raged all over Europe, Andrić wrote his most important books: novels<br />
The Bridge on the Drina, The Bosnian Chronicle and The Woman from<br />
Sarajevo. All three novels were published in 1945. Ten years later his<br />
masterpiece Devil’s Yard was presented to the public.<br />
In 1961 Ivo Andrić received the Nobel Prize for Literature.<br />
217