Preuzmite - Inicijativa za REKOM
Preuzmite - Inicijativa za REKOM
Preuzmite - Inicijativa za REKOM
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineNezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanjei kazivanje istineLouis Bickford 1UvodOvaj rad se bavi inicijativama nevladinih organi<strong>za</strong>cijakoje su, kao i državne komisije <strong>za</strong> istinu, <strong>za</strong>snovanena ideji da otkrivanje i kazivanje istine o masovnimzločinima počinjenim u prošlosti obezbeđuje izgradnjupravedne, stabilne i demokratske budućnosti utranzicionim društvima.Ovi poduhvati imaju određene slične karakteristike,ali su i razlike među njima duboke.Njihove osnovne karakteristike su:1. fokusiraju se na otkrivanje istine o zločinima počinjenimu prošlosti, što je jedna od komponenatašire strategije utvrđivanja odgovornosti;2. u svojim nastojanjima oni, svesno ili nesvesno,liče na zvanične komisije <strong>za</strong> istinu osnovane urazličitim zemljama, kao što su Čile, Maroko,Južna Afrika, Sijera Leone i Istočni Timor.3. ti pokušaji se iniciraju od strane civilnog društva,predvode ih organi<strong>za</strong>cije <strong>za</strong> ljudska prava, udruženjažrtava, univerziteti i druge organi<strong>za</strong>cije, anisu pokrenuti od strane državnih institucija.Imajući na umu te karakteristike, ja ovu labavu kategorijustrateških <strong>za</strong>misli usmerenih na ostvarivanjetranzicione pravde nazivam imenom Nezvanične inicijative<strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine.Na osnovu ovih karakteristika, članak upoređujenezvanične inicijative sa državnim komisijama <strong>za</strong>istinu. Većina nezvaničnih inicijativa i sama insistirana poređenju sa zvaničnim komisijama. Na primer,brazilski projekat Nikad više u svojim „visokim ciljevima“navodi da „<strong>za</strong>služuje poređenje sa ostalimkomisijama <strong>za</strong> istinu“, 2 dok je Grinsboro komisija <strong>za</strong>istinu i pomirenje i svoj naziv po<strong>za</strong>jmila od zvaničnekomisije. U suštini, svi se ovi projekti nalaze podsnažnim uticajem sve veće popularnosti komisija <strong>za</strong>istinu širom sveta. 3 Do sada, u svetu je osnovano višedesetina komisija <strong>za</strong> istinu.Zaključak ovog poređenja je da svaki tip ovih inicijativa,bile one nezvanične ili državne, ima određenusnagu. Nijedan nije superiorniji od drugoga. Državnekomisije s jedne strane imaju potencijala da uspostaveširi društveni dijalog o prošlosti nego što to mogu1 Zahvaljujem se članovima Međunarodnog centra <strong>za</strong> tranzicionu pravdu, čija imena slede: Cristina Barbaglia, Ariana Hellerman, ReykoHuang, Daniel Joyce, Katherine Mack, Amy Sodaro, konsultant Kirsten McConnachie i jednom broju mojih kolega, među koje spadajuPriscilla Hayner, Eduardo Gon<strong>za</strong>lez, Graeme Simpson, i Vasuki Nesiah, a koji su svi dali značajan doprinos različitim delovima ovog rada.Uprkos njihovoj pomoći, jedino ja sam odgovoran <strong>za</strong> sadržaj ovog članka. Napomena priređivača: Autor, Louis Bickford, direktor je Odeljenja<strong>za</strong> saradnju i razvoj Međunarodnog centra <strong>za</strong> tranzicionu pravdu.2 Joan Dassin, str. xv.3 Videti: NGOs „Truth Commissions and NGOs: The Essential Relationship” (ICTJ Occasional Paper, April 2004).
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravonezvanične inicijative. S druge strane, nezvaničneinicijative imaju određenih prednosti u slučaju kazivanjaistine na lokalnom nivou. Štaviše, u nekim kontekstimadržavne komisije nisu moguće zbog političkihograničenja, neefikasnosti, političkog kompromisa, ilisami aktivisti <strong>za</strong> ljudska prava i njihovi saveznici u vladamanisu <strong>za</strong>interesovani da se one stvore. U ovakvimkontekstima, nezvanične inicijative predstavljaju jakealternative i mogu biti viđene kao legitimniji izbor uprocesu traganja i otkrivanja istine o prošlosti.Istorijski gledano, ove nezvanične inicijative su pokretaneiz ni<strong>za</strong> razloga. Analizirajući i ocenjujući širokspektar takvih inicijativa, ovaj članak proučava njihovdoprinos procesima otkrivanja i saopštavanja istine utranzicionim društvima. Upoređujući ih sa državnimkomisijama, trudićemo se da izvučemo lekcije ne samoo doprinosu ovakvih inicijativa u širem smislu, već i da,osvrćući se na njihov „nedržavni” karakter, utvrdimo njihovusnagu ili slabost. U tom smislu, ovaj članak trebada bude od koristi aktivistima <strong>za</strong> ljudska prava i ostalimakoji razmatraju mogućnosti <strong>za</strong> pokretanje nezvaničnihstrategija, ili učestvuju u njihovom razvijanju.Nezvaničnih inicijativa ima mnogo i njihova iskustvasu različita. Ipak, ovaj članak se odnosi samo na malibroj slučajeva, i<strong>za</strong>branih upravo <strong>za</strong>to što najboljedemonstriraju različitosti unutar ove kategorije tranzicionepravde i ukazuju na njih. Treba istaći da većinaovih inicijativa, kada govori o sebi, ne upotrebljavatermine nezvanični projekti ili nezvanične inicijative<strong>za</strong> traganje <strong>za</strong> istinom i njeno iskazivanje. Ipak, idejaoslikava jednu stranu društva koja je u ovom trenutkuprilično <strong>za</strong>nemarena.Tranziciona pravda i kazivanje istineU protekle tri decenije, u ogromnom broju različitihdruštava i situacija ulagani su koncentrisani naporida se društvo suoči sa nasleđem zločina iz prošlosti,u cilju doprinosa uspostavljanju stabilnosti i mirai <strong>za</strong> produbljivanje demokratije. Nadograđujući sena tradiciju Nirnberških suđenja (1945–1946), 4 borci<strong>za</strong> ljudska prava i njihovi saveznici tragali su <strong>za</strong>mehanizmima <strong>za</strong> suočavanje sa kršenjima ljudskihprava iz prošlosti, ratnim zločinima i zločinima protivčovečnosti, sve u cilju izgradnje novog demokratskogdruštva. 5Razvoj „kazivanja istine“ o prošlosti je ključni elemenatu proučavanju istorije odgovornosti kasnog20. i ranog 21. veka. Dve najznačanije komisije,čileanska i južnoafrička, obznanile su do kraja štase sve dešavalo u prošlosti. Na taj način, ove i ostalekomisije uspele su da ograniče mogućnosti poricanjaili trivijali<strong>za</strong>cije patnji žrtava. One transformišu onošto je opšte poznato o zločinima iz prošlosti – znanje– u zvanično priznanje. Zvanično priznanje je dalekovažnije ne samo zbog svog simboličkog značaja,već i zbog svojih praktičnih rezultata, kao što suimenovanje korisnika državnog programa reparacija.U najvećem broju slučajeva, komisije <strong>za</strong> istinu su unajvećem broju slučajeva tesno pove<strong>za</strong>ne s ostalimstrategijama, kao što su krivično gonjenje odgovornih<strong>za</strong> masovna kršenja ljudskih prava i temeljne reformedržavnih institucija.Državne komisije <strong>za</strong> istinu i nezvanične inicijative<strong>za</strong> kazivanje istineU poslednjih nekoliko decenija, komisije <strong>za</strong> istinu suse pojavile kao definisana kategorija institucija. 6 Iakoprethodne istražne komisije, kao što je bila Komisija <strong>za</strong>istragu prisilnih nestanaka u Ugandi 1974 7 , mogu potpastipod definiciju komisija <strong>za</strong> istinu, međunarodniznačaj komisija <strong>za</strong> istinu <strong>za</strong>počinje sa argentinskomNacionalnom komisijom <strong>za</strong> prisilne nestanke (CONADEP), Komisijom <strong>za</strong> istinu i pomirenje u Čileu i Gva4 Koreni tranzicione pravde se mogu tražiti i dalje u prošlosti. Za ovakav stav videti: diskusija Jon Elstera o sličnim poduhvatima u antičkojGrčkoj, preciznije o Ugovoru o primirju [između Atine i Sparte – prim. ured.], 402. god. p.n.e. Vidi: Jon Elster, „Coming to terms with thepast. A framework for the study of Justice in the transition to democracy,” Arch. European Sociology, (1998), vol. 39, str. 7–48.5 Za potpuniju definiciju tranzicione pravde videti moje poglavlje „Transitional Justice” in The Encyclopedia of Genocide and Crimes AgainstHumanity (Macmillan Reference USA, 2004), vol. 3, str. 1045–1047.6 Vidi: Priscilla Hayner, „Fifteen Truth Commissions – 1974 to 1994: A Comparative Study”, Human Rights Quaterly, v. 16, no.4, November1994, str. 597–655; i Harvard Law School, „Truth Commissions: A Comprative Assessment”, interdisciplinarna diskusija održana na PravnomFakultetu Univerziteta Harvard u maju 1996, organizovana od strane Programa <strong>za</strong> ljudska prava Pravnog fakulteta i Fondacije <strong>za</strong>Svetski Mir.7 Joanna Quinn, „Constraints: Undoing of the Ugandah Truth Commission”, Human Rights Quaterly, 26.2, Maj 2004, str.401–427.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinetemalskom komisijom. Za njima je usledila verovatnosvetski najpoznatija Komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenjeu Južnoj Africi – da se spomenu samo neke. 8 U vremepisanja ovog članka, neke komisije <strong>za</strong> istinu sunedavno okončale svoj rad (Gana, 9 Istočni Timor, 10Maroko, 11 Peru, 12 i Sijera Leone 13 ), neke obavljajusaslušanja i istrage (Liberija i Paragvaj) ili se o njimaraspravlja (Fidži, Indonezija, Kenija). Kako su državnekomisije bivale preciznije definisane, njihove karakteristikepostajale su sličnije. 14 Sa samo nekoliko izuzetaka,sledeće karakteristike odlikuju i nezvaničneinicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine:1) Deo su strategije tranzicione pravde. Komisije <strong>za</strong>istinu, kao i mnoge nezvanične inicijative, obično sejavljaju kao ključna komponenta u tranzicijama poslediktature, građanskog rata ili autoritarnog režima iosnivaju se tokom tranzicionog perioda. 15 Uglavnomse doživljavaju kao jedna od komponenata obrazovanjanove demokratske raspodele i povlače linijurazgraničenja između prošlosti i budućnosti. 16 Kaošto je navedeno u osnivačkom dokumentu Komisije<strong>za</strong> istorijsko razjašnjavanje u Gvatemali, cilj Komisijeje „da što je moguće pre otvori novo poglavlje u istorijiGvatemale, i da, budući da predstavlja kulminacijudugog pregovaračkog procesa, treba da <strong>za</strong>ustavioružani konflikt i uspostavi temelje <strong>za</strong> mirnu koegzistencijui poštovanje ljudskih prava među građanimaGvatemale.“ 17Kao jedna od komponenata strategija tranzicionepravde, komisije <strong>za</strong> istinu uglavnom se osnivaju uisto vreme i često direktno sarađuju s ostalim mehanizmimatranzicione pravde, kao što su suđenja iliprogrami reparacija. Na primer, jedan broj komisija<strong>za</strong> istinu, uključujući argentinsku i peruansku, direktnosu pove<strong>za</strong>le svoj rad s tužilaštvima koja su procesuiralaosumnjičene <strong>za</strong> teška kršenja ljudskih prava.Programi reparacija često su nastajali kao direktanrezultat rada komisija <strong>za</strong> istinu.Fokusiranje na ljudska prava ili kršenja međunarodnogprava. I komisije <strong>za</strong> istinu i nezvanične inicijativefokusiraju se na jedan broj zločina, obično počinjenihod strane države, 18 preciznije – na zločine protivčovečnosti, genocid i kršenja političkih i građanskihprava (uključujući tu egzekucije sa političkom motivacijom,prisilne nestanke, ne<strong>za</strong>konita pritvaranja itorturu). S druge strane, komisije <strong>za</strong> istinu se nisutrudile da se fokusiraju na pitanja korupcije, ekonomskapitanja, ili druge zloupotrebe prethodnog režimai ponekad su bile kritikovane zbog izbegavanja da sebave širokim aspektima zloupotreba. 19 Komisije su serazlikovale i u pogledu zločina koje su istraživale. Na8 Druge su detaljnije opisane u Priscilla Hayner, Unspeakable Truths: Facing the Challenge of Truth Commissions, (New York: Routledge,2001).9 Finalni Izveštaj Nacionalne Komisije <strong>za</strong> pomirenje u Gani objavljen je 12. oktobra 2004.10 Finalni izveštaj Komisije <strong>za</strong> prihvatanje, istinu i pomirenje u Istočnom Timoru je je trebalo da bude predat predsedniku na usvajanje 7.jula 2005.11 Vidi: Mark Freeman & Veerle Opgenhaffen (November 2005), „Transitional Justice in Morocco: A Progress Report” (ICTJ BriefingNote).12 Finalni izveštaj peruanske Komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenje objavljen je 28. Avgusta 2003.13 Finalni izveštaj Komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenje u Sijera Leoneu objavljen je 27. oktobra 2004.14 Za sličnu i komplementarnu kalsifikacionu shemu, vidi: Mark Freeman & Priscilla B. Hayner, „Truth Telling.” U Reconciliation after ViolentConflict: A Handbook, David Bloomfield, eds. Stockholm: International Institute for Democracy and Electoral Assistance, 2003.15 Vidi literaturu o demokratskoj tranziciji, uključujući: J. Linz & A. Stepan, Problems of Democratic Transition and Consolidation, (Baltimore:The John Hopkins University Press, 1996), i S. Huntington, The Third Wave: Democrati<strong>za</strong>tion in the Late Twentieth Century,(University of Oklahoma Press, 1991).16 Na primer, u Južnoj Africi je Komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje osnovana u periodu koji se smatra „istorijskim mostom između prošlosti dubokopodeljenog društva koje su karakterisali ogorčeni sukobi i neiska<strong>za</strong>na patnja i nepravda, i budućnosti <strong>za</strong>snovane na poštovanju ljudskihprava, demokratije i mirnog suživota <strong>za</strong> sve građane Južne Afrike, bez obzira na njihovu boju kože, rasu, društveni položaj, uverenja ili pol“.(Promotion of National Unity and Reconciliation Act, No. 34 of 1995, Office of the President, South Africa, p. 3.)17 Vidi: http://www.c-r.org/accord/guat/accord2/hist_cla.shtml or http://guatemala-embassy.org/peaceaccordsclarification.php18 Treba istaći da su komisije <strong>za</strong> istinu takođe istraživale zločine počinjene od strane nedržavnih snaga. Peruanska komisija nije samoistraživala gerilske grupe i njihovo delovanje, već je i pripisala odgovornost <strong>za</strong> većinu počinjenih zločina upravo njima i verovatno je najboljiprimer ovakve komisije. Ostale komisije su uglavnom istraživale ulogu multinacionalnih korporacija ili upletenosti stranih vlada.19 Vidi M. Mamdani, Citizen and
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravoprimer, mandat Čileanske komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenje(1991) predvideo je istraživanje prisilnih nestanaka,egzekucija, kidnapovanja i torture sa smrtnimishodom, ali sa druge strane, žrtve torture nisu biletretirane kao žrtve. 20Akcenat je na vrednosti saznavanja istine. Kao institucijekoje se fokusiraju na zločine iz prošlosti, ikomisije i nezvanične inicijative kao svoj prioritetističu važnost saznavanja istine i izla<strong>za</strong>k iz <strong>za</strong>čaranogkruga laži i poluistina. U jednoj od najpoznatijih formulacija,komisije <strong>za</strong> istinu „sužavaju opseg dozvoljenihlaži“. 21 Kako je navedeno u mandatu Komisije <strong>za</strong>istinu El Salvadora, 22 „Komisija će istraživati ozbiljneakte nasilja, čiji uticaj na društvo hitno <strong>za</strong>hteva da javnostsazna istinu“. Važnost saznavanja istine je čestoisticana upotrebom zdravstvenih metafora u preciziranjumandata, legislaturi i javnom materijalu komisija<strong>za</strong> istinu. Kako je naveo Jose Zalaquett u svompoznatom Uvodu u finalni izveštaj čileanske komisije<strong>za</strong> istinu, „oni koji su radili na ovom izveštaju postalisu svesni pročišćavajuće moći istine. Intervjuisanjehiljada rođaka žrtava i svedoka širom zemlje namernoje imalo rigorozne metode. Ali, kako su ispitivačiuskoro <strong>za</strong>ključili, u isto vreme proces je počeo <strong>za</strong>celjivatirane, jednu po jednu, i tako polagano počeodoprinositi uspostavljanju trajnog mira.” 23Fokusiranje na blisku prošlost. S obzirom na to dase komisije <strong>za</strong> istinu posmatraju kao „nov početak“i integralni deo tranzicionih strategija, one se nefokusiraju na trenutna kršenja ljudskih prava, većviše na zločine koji su se desili u određenom periodu,uglavnom u bliskoj prošlosti. Štaviše, fokusiranje naodređeni period korisno je radi utvrđivanja preciznogvremenskog okvira i uključivanja karakteristika kojetaj period definišu. Argentinska komisija, osnovana1984, fokusirala se na „el proceso“ – period autoritarnogrežima od 1976. do 1983. Južnoafrička komisija,osnovana 1995, proučavala je period 1960–1994.Komisija <strong>za</strong> istinu Sijera Leonea je proučavala periodkonflikta od 1991. do potpisivanja mirovnog ugovorau Lomeu 1999. Uspostavljanje tih vremenskih granicakojima se obeležava određeni period u nedavnojprošlosti karakterisalo je i mnoge nezvanične inicijative<strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine o kojima je reču ovom tekstu.Fokusiranje na sistematske i masovne zločine i nato kako su sistematičnost i masovnost uspostavljani,osnaživani, tolerisani ili skrivani. Nebrojeno mnogoistražnih komisija, komisija <strong>za</strong> istinu i nezvaničnihinicijativa proučavalo je upravo opseg počinjenihzločina i njihovu masovnost. U tim proučavanjimajedno od najznačajnijih pitanja bilo je razumevanjeuzroka zločina. Kako je to definisano <strong>za</strong>konom o osnivanjui radu nigerijske Komisije <strong>za</strong> istinu (poznatomkao Panel Oputa), cilj Panela bio je „da odluči da lisu zloupotrebe i kršenja prava bili rezultat namernedržavne politike ili politike bilo koje od državnihinstitucija ili pojedinca, ili su to bili akti neke odpolitičkih organi<strong>za</strong>cija, oslobodilačkih pokreta, nekegrupe ili pojedinca“. 24Saslušanje glasa žrtava. Komisije <strong>za</strong> istinu ističuvažnost glasa žrtava, njihovih svedočenja, usmenihistorija i priča žrtava. 25 Ovo je jedna od karakteristikapo kojima se komisije razlikuju od sudskih procesa,koji su fokusirani na utvrđivanje odgovornostipočinioca i svedočenje žrtve im je potrebno da bidoka<strong>za</strong>li krivicu optuženog. Za nezvanične inicijative,kao i <strong>za</strong> mnoge komisije <strong>za</strong> istinu, slušanje i snimanjeglasa žrtava, priča i usmenih istorija žrtava, često jeglavna aktivnost. Često su ova tela i <strong>za</strong>snivana na ide20 Ovo je kasnije ispravljeno drugom komisijom <strong>za</strong> istinu, takozvanom Valekovom Komisijom, ili Nacionalnom Komisijom o političkom<strong>za</strong>točenju i torturi (2004).21 Michael Ignatieff, Articles of Faith, Index On Censorship 5/96 (September, 1996).22 From Madness to Hope: The 12-year war in El Salvador: Report of the Commission on the Truth for El Salvador, 1993. Dostupan na: www.usip.org-library.23 Jose Zalaquett, „Introduction to the English Edition“, Report of the Chilean National Commission on Truth and Reconciliation (NotreDame, Indiana: University of Notre Dame Press, 1993), I.24 Vidi: http://www.usip.org/library/truth.html#nigeria <strong>za</strong> dodatne informacije o istoriji Nigerijske komisije <strong>za</strong> istinu.25 Samo su se dve komisije <strong>za</strong> istinu (Južna Afrika i Istočni Timor) u svome radu fokusirale i na počinioce. Ove komisije su ustanovile programekojima se specifična pažnja posvetila dobijanju priznanja počinilaca i uključila ih u proces javnog svedočenja. Ostale komisije <strong>za</strong> istinusu uključile pojedinačna svedočenja počinilaca. Ali su sve, uključujući i Južnu Afriku i Istočni Timor naglasile iskustva žrtava ispričana odstrane samih žrtava.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineji da žrtvama nije bila poklonjena adekvatna pažnja ida nisu saslušane na pravi način. Najpouzdaniji načinda se žrtve saslušaju jeste preko javnih saslušanja, gdesu žrtve pozvane da ispričaju svoja iskustva u javnomforumu, često pred televizijskim kamerama. Komisijetakođe saslušavaju žrtve da bi prikupile informacijeo kršenjima ljudskih prava, ili da obezbede žrtvamamogućnost da budu saslušane u kontekstu javnogforuma. Kao primer ovakvog rada, najčešće se uzimaKomisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje Južne Afrike koja je prikupilaizjave više od 21.000 žrtava aparthejda.Vremenska ograničenost. Komisije <strong>za</strong> istinu imajupredviđeni rok trajanja i nisu trajne institucije. Njimaje dat određen mandat koji se tiče sasvim određenihzločina koji su se desili u određenom vremenu. Iakonjihov mandat može biti produžen, njihov rad morabiti <strong>za</strong>ključen u nekom trenutku. Komisiji <strong>za</strong> istinui pomirenje Sijera Leonea je u početku dat mandatod godinu dana, koji je <strong>za</strong>tim produžen <strong>za</strong> još šestmeseci, čime joj je dozvoljeno da nastavi s radomdo početka 2004. Južnoafrička komisija je radila od1995. do 1998. godine.Predavanje finalnog izveštaja. Komisije <strong>za</strong> istinu,kao i mnoge nezvanične inicijative, pogotovo onekoje su osnovane po uzoru na komisije <strong>za</strong> istinu,obično pripremaju finalni izveštaj s ciljem da izvukupouke na osnovu analize zločina iz prošlosti i dajupreporuke <strong>za</strong> budućnost. Ovi izveštaji se razlikuju posadržajima, akcentu, i dužini. Izveštaj CONADEP-aimao je samo nekoliko stotina strana, napisan je odstrane priznatog pisca i stoga dostupan publici, čak jepostao i bestseler. S druge strane, izveštaj peruanskekomisije je akademski temeljno napisan komplet odosam tomova.Zvanično sankcionisanje države ili neke drugezvanične institucije. Konačno, komisije <strong>za</strong> istinu suzvanična tela, osnovane od strane vlade, predsednikaili parlamenta – u najvećem broju slučajeva vladenaslednice, koja želi da se jasno diferencira od onogašto se dešavalo u prethodnom periodu i ima i<strong>za</strong> sebemoć države. Ovo je karakteristika koja ih najviše irazlikuje od nezvaničnih inicijativa. U Peruu, tranzicionavlada koju je predvodio predsednik ValentinPaniaqua formirala je Komisiju u junu 2001. Komisija<strong>za</strong> istinu i pomirenje Sijera Leonea bila je podržanaod strane predsednika Ahmada Tejan Kabbah i ostalihčlanova parlamenta. Kao i komisija u IstočnomTimoru, Komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje Sijera Leoneaje bila ne<strong>za</strong>visno telo, ali s ogromnom administrativnompodrškom od misije Ujedinjenih nacija.Komisija <strong>za</strong> prihvatanje, istinu i pomirenje (CAVR)Istočnog Timora je zvanično i osnovana od straneTranzicione uprave UN <strong>za</strong> Istočni Timor (UNTAET)2002. godine.Činjenica da su komisije <strong>za</strong> istinu zvanična telajeste jedan od najvažnijih elemenata njihove prirode.Biti zvanično telo ne određuje koliko će velike ilimale ingerencije ta komisija imati, 26 već uglavnomoznačava da će njen rad imati pečat zvaničnog. 27 Totakođe znači da uglavnom imaju značajna sredstva naraspolaganju. Ove i neke druge karakteristike komisijabiće dodatno istražene u <strong>za</strong>ključku.Definisanje nezvaničnih inicijativa <strong>za</strong> utvrđivanjei kazivanje istinePokret ljudskih prava je kroz svoju istoriju bioposvećen dokumentovanju i objavljivanju slučajevakršenja ljudskih prava. S jedne strane nema ništanovo u „nezvaničnim inicijativama <strong>za</strong> traganje <strong>za</strong>istinom“, pogotovo u slučaju istraživanja kršenja ljudskihprava koje praktikuju nevladine organi<strong>za</strong>cije iudruženja žrtava. Uopšteno gledano, to je ono čimese pokret ljudskih prava oduvek i bavio. 2826 Neke komisije <strong>za</strong> istinu su imale moć da izdaju zvaničan nalog da je pojavljivanje pred komisijom obavezno. U Nigeriji, sudija JusticeChukwudifu Oputa je tražio donošenje <strong>za</strong>kona kojima bi se predvidelo davanje ovakvih ingerencija komisiji ikomisija je, kao rezultat ovog<strong>za</strong>hteva, dobila pravo subpoena.27 Da li rad komisija <strong>za</strong> istinu može ili ne može biti definisan kao rad na uspostavljanju zvanične istorije komplikovano je pitanje. Vidi: DeborahPosel i Graeme Simpson (eds), Commissioning the Past: Understanding South Africa’s Truth and Reconciliation Commission, Johannesburg:University of the Witwatersrand Press, 2002”, (Johanesburg: Univerzitet Witwatersrand Press, 2002).28 Dobra anali<strong>za</strong> pokreta <strong>za</strong> ljudska prava može se naći u W. Korey, NGOs and the Universal Declaration of Human Rights, London: St.Martin’s Press, 1998; and M. E. Keck and K. Sikkink, Activists Beyond Borders: Advocacy Networks in International Politics, Ithaca: CornellUniversity Press, 1998.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravoS druge strane, pojava zvaničnih, državnih komisija<strong>za</strong> istinu kao prihvaćena forma saopštavanja istine oprošlosti kroz institucije osnovane od strane državerelativno je nova. Ovaj trend ima gotovo simbiotičkuvezu sa civilnim društvom. Kao što je danas opštepoznato, komisijama <strong>za</strong> istinu je neophodna saradnjai podrška civilnog društva da bi bile što efikasnije. 29Komisije <strong>za</strong> istinu su takođe uticale na rad organi<strong>za</strong>cijacivilnog društva i drugih organi<strong>za</strong>cija koje se bavenasleđem prošlosti.Paralelno sa zvaničnim komisijama <strong>za</strong> istinu, počelesu se pojavljivati koordinisane inicijative civilnogdruštva sa gotovo istovetnim ciljevima, formom isadržajem zvaničnih komisija <strong>za</strong> istinu. 30 Neke odovih inicijativa, kao što je npr. Ardojne, REMHIi Serpaj iz Urugvaja, trudile su se da u potpunostioponašaju komisije <strong>za</strong> istinu, <strong>za</strong>vršavajući svojrad objavljivanjem konačnog izveštaja. Neke druge,kao što je Grinsboro komisija, održavale su javnasaslušanja i imale neke druge prerogative zvaničnekomisije. Svaka od ovih inicijativa, sličnih zvaničnimkomisijama, imala je većinu već pobrojanih atributa,kao što je predstavljeno u tabeli. Drugim rečima,iako ni i<strong>za</strong> jedne od ovih inicijativa ne stoji zvaničniautoritet države, sve one imaju neke ili sve <strong>za</strong>jedničkekarakteristike sa zvaničnim inicijativama.Koristeći te sličnosti kao određujuće faktore, ovajčlanak proučava dva tipa inicijativa sličnih komisijama.Prvo, one koje često imaju iste ili većinu sličnihkarakteristika sa zvaničnim komisijama. Iako moždanemaju slične birokratske strukture kao komisije <strong>za</strong>istinu (npr., mnoge od njih nemaju „komesare“ iličlanove komisije), one se često mogu porediti na višenačina i predstavljaju većinu slučajeva nezvaničnihinicijativa <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine.Drugi tip nezvaničnih inicijativa su projekti koji senalaze unutar dokumentacionih centara ili nevladinihorgani<strong>za</strong>cija. Ovi projekti postoje unutarpostojećih organi<strong>za</strong>cija koje ističu suočavanje sanasleđem zločina iz prošlosti u cilju otkrivanja istineo prošlosti. Ove inicijative imaju dosta sličnosti skomisijama <strong>za</strong> istinu. Jedna od najvažnijih razlika jeda nastaju u specifičnim kontekstima, gde su postojalaodređena očekivanja u pogledu budućih suđenjaili komisija <strong>za</strong> istinu (Bosna, Kambodža, Irak i Srbijai Crna Gora) i koja najčešće preuzimaju ulogu „prethodnika“zvaničnih inicijativa.Naravno, postoji veliki broj nezvaničnih inicijativa <strong>za</strong>traganje <strong>za</strong> istinom. 31 Umetnost, pozorište, poezija iliknjiževnost koji se fokusiraju na prošlost, podi<strong>za</strong>njespomenika, ili „nezvanični“, „građanski“ tribunali isuđenja samo su neki od primera, premda njih ovajrad neće istraživati.Odnosi između zvaničnih i nezvaničnih inicijativa<strong>za</strong> kazivanje istineNezvanični projekti traganja <strong>za</strong> istinom imaju trivrste odnosa sa zvaničnim projektima sa traganje<strong>za</strong> istinom. Prvo, oni mogu biti <strong>za</strong>mena <strong>za</strong> komisije<strong>za</strong> istinu. U nekim slučajevima, kao što su Brazili Urugvaj (1984. i 1985.) ili Severna Irska (1998.)gde nije bilo državnih komisija <strong>za</strong> istinu i činilo senemogućim da će se takva inicijativa uopšte i pojaviti.Iako je civilno društvo uočilo potrebu <strong>za</strong> tim,takođe je prihvatilo da država neće ništa učiniti potom pitanju. U nekim situacijama, civilno društvonema poverenja u državne institucije da sproveduovakve inicijative na pravi način i do kraja, dok se unekim situacijama civilno društvo ne slaže sa formiranjembilo kakve komisije <strong>za</strong> istinu. 3229 Vidi: „Truth Commissions and NGOs: The Essential Relationship”, ICTJ Occasional Paper, April, 2004. Takođe: H. van der Merwe, P.Dewhirst, B. Hamber, „Non-Governmental Associations and the Truth and Reconciliation Commission: An Impact Assessment”, Politikon26:1 (1999).30 Priscilla Hayner razmatra ono što ona zove „poluzvanične ili nezvanične istrage“ u 1990-im, oslanjajući se na iskustva Hondurasa, SeverneIrske i Ruande (u periodu pre genocida 1994). Primer Ruande je posebno značajan <strong>za</strong> ovu temu jer uključuje nevladine organi<strong>za</strong>cije izSAD-a, Kanade, Francuske, i Burkine Faso, koje su se bavile izučavanjem prošlih zločina i predstavile izveštaj (Priscilla Hayner, UnspeakableTruths, str. 19–20.)31 Vidi: Ksenija Bilbija, Jo Ellen Fair, Cynthia E. Milton i Leigh A. Payne (eds), The Art of Truth-Telling about Authoritarian Rule (Madison,Wisconsin: University of Wisconsin Press, 2005).32 Videti str. 26. (Dokumentacioni centar Kambodže), i str. 29. (Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo).
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineDruga vrsta odnosa je da su nezvanične inicijativeprethodnici zvaničnih komisija <strong>za</strong> istinu, kako zbogspecifičnog di<strong>za</strong>jna, tako i zbog nepredvidljivog razvoja.Od slučajeva koji se ovde spominju, ovo jenajuočljivije kod Iračkog memorijalnog projekta, čijije mandat specijalno osmišljen da otvori put komisiji<strong>za</strong> istinu (ili, u slučaju nemogućnosti da se takvaformira u Iraku, da posluži kao <strong>za</strong>mena <strong>za</strong> nju).Ova kategorija takođe opisuje nezvanične inicijative<strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine, koje predstavljajusamo jednu od komponenata većeg programa jednenevladine organi<strong>za</strong>cije. Kao što ističu lideri dokumentacionihprojekata u Kambodži i Iraku, oni mogu bitisamo prethodnici neke buduće komisije <strong>za</strong> istine ilinekih drugih mehani<strong>za</strong>ma tranzicione pravde, kaošto su suđenja <strong>za</strong> ratne zločine. Kao rezultat razvijanjastrategija <strong>za</strong> uspostavljanje određenih mehani<strong>za</strong>matranzicione pravde u klasičnim dokumentacionimcentrima <strong>za</strong> ljudska prava (kao što je Vicariade la Solidaridad iz Čilea 33 ) one su se prevashodnofokusirale na prikupljanje dokumenata <strong>za</strong> budućasuđenja. 34 Dokumentacioni centri koji sebe vide kaoprethodnika komisija <strong>za</strong> istinu jesu fenomen novijegdatuma (uzevši u obzir da je isto i sa komisijama) imogu imati drugačije programske i institucionalneprioritete.Treća vrsta odnosa je da su nezvanične inicijativei zvanične komisije komplementarna tela. Ovameđu<strong>za</strong>visnost ne sugeriše da su odnosi izmeđunezvaničnih inicijativa i državnih komisija uvekprijateljski. One se vrlo često ne slažu i vrlo čestose nadmeću među sobom. Komplementarnost seogleda i u slučajevima kada i inicijative civilnogdruštva i državne komisije rade pove<strong>za</strong>no da bidoprinele uspostavljanju kompletnije slike prošlosti.Najbolji primer <strong>za</strong> ovo je REMHI, Projekat <strong>za</strong> oporavakistorije – projekat koji u velikoj meri dopunjujerad zvanične državne Komisije <strong>za</strong> razjašnjavanjeprošlosti 35 (CEH). Zahvaljujući radu Projekta oporavkaistorije, državna komisija je bila u stanju dadođe do velikog broja značajnih podataka koji bi joj usuprotnom bili nedostupni.U sledećem delu, ovaj rad proučava devet slučajeva,po hronološkom redu.Deo II – proučavani slučajeviSlučajevi koji se ovde analiziraju predstavljaju traganja<strong>za</strong> istinom o zlostavljanju i surovostima iz prošlosti ioslanjali su se u velikoj meri na kazivanja žrtava, iakose do tih kazivanja dolazilo na različite načine. Prvihsedam pokušaja sličnih radu komisija <strong>za</strong> istinu navedenisu ovde u grubom hronološkom redu, u <strong>za</strong>visnostiod toga kada je pokrenuta inicijativa <strong>za</strong> utvrđivanjei kazivanje istine. Sledi prikaz dva dokumentacionacentra koji su dali prioritet ovim projektima.(A) Brazil: Nikada više 36Brazil: Nikada više bio je pokušaj da se kaže istina sciljem da se otkrije istina i obezbede neoborivi dokazio sistematskom mučenju koje je država Brazil sprovodilatokom perioda od dve decenije. 37Po<strong>za</strong>dinaU prvoj polovini šezdesetih godina prošlog veka,socijalistički pokret koji je <strong>za</strong>pljusnuo Latinsku Amerikupočeo je da dobija sve više pristalica međustanovništvom i u vladi Brazila. Aprila meseca 1964.godine, brazilska vojska izvršila je državni udar iostala na vlasti u nekoliko u<strong>za</strong>stopnih mandata svedo 1985. godine. U ovom periodu, hiljade Brazilacabilo je mučeno i nestalo zbog svojih političkihstavova. Kao rezultat perioda između 1974. i 1979.godine, koji je bio poznat kao distansão, a <strong>za</strong> koji jebilo karakteristično postepeno popuštanje autoritarnevladavine, marta 1979. godine, predsednik Figueiredoproglasio je opštu amnestiju <strong>za</strong> sve političkeaktivnosti između 1964. i 1979. godine, što je kaoposledicu imalo oslobađanje mnogih političkih <strong>za</strong>tvorenika,ali je isto tako sprečilo svako dalje istraživanje33 Vidi: Keck i Sikkink.34 Kao što se moglo očekivati, Urugvajski projekat je video sebe kao prethodnika budućih suđenja i nije se identifikovao sa projektimakazivanja istine kao što je to bio slučaj sa drugim projektima.35 Comision de Esclarecimiento Historica.36 Brasil: Nunca Mais.37 Vidi: L. Weschler, A Miracle, A Universe: Settling Accounts with Torturers, (Pantheon Books, 1990).
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravokršenja ljudskih prava pod pokroviteljstvom države.Recipročna amnestija implicirala je da su pripadnicilevičarskog gerilskog pokreta i politički disidentičinili grozote ravne onim koje je činila vojska. Vojscije bilo dozvoljeno da opravda svoju represiju nadunutrašnjim disidentima bez otpora.Brazil: Nikada više kao nezvanična inicijative <strong>za</strong>utvrđivanje i kazivanje istineIronično, amnestija <strong>za</strong> koju je izgledalo da ćeonemogućiti utvrđivanje odgovornosti u stvari je obezbedilasredstva <strong>za</strong> detaljno nezvanično istraživanje.Pod izgovorom da rade na pripremi slučajeva u skladus novim <strong>za</strong>konom o amnestiji, advokati su moglida dođu do sudskih transkripata <strong>za</strong> svaki slučajkoji je vođen pred vojnim sudovima između 1964. i1979. godine. U početku, advokati koji su radili naprojektu kopirali su samo mali broj dokumenata oslučajevima koje su mogli da iznesu. Ubrzo je postalojasno da se arhive ne čuvaju dovoljno dobro, tako dasu članovi pokreta Brazil: Nikada više uspeli, <strong>za</strong> nekolikogodina, da kopiraju celokupnu dokumentaciju oslučajevima vođenim pred vojnim sudovima – višeod milion strana dokumenata. Na osnovu kopiranedokumentacije sačinjen je izveštaj o istraživanju na2.700 strana, Brazil: Nikada više. Najbolji način da sesve ovo shvati jeste da se smatra <strong>za</strong>menom <strong>za</strong> komisiju<strong>za</strong> istinu.Mali krug advokata bio je uključen u ovu tajnuoperaciju, tako da se kretanje nekog dokumenta nemože pratiti do nekog pojedinca. Drugi ljudi koji supomagali prilikom fotokopiranja koje je trajalo danimabez prestanka nisu imali pojma o značaju onogašto su radili, zbog tajnosti projekta. Fotokopije suprebačene na tajne lokacije, a kopije na mikrofilmuposlate su izvan Brazila da bi se <strong>za</strong>štitila bezbednostinformacija. Nije bilo nikakvog prethodnog publicitetao izveštaju, nikakvog reklamiranja, a jedina osobakojoj je pripisano autorstvo bio je kardinal Arns, izbiskupije Sao Paulo. 38 Glavni finansijer projekta bioje Svetski savet crkava.U početku, arhiva je bila sređena u 12 tomova i ukupno6.946 strana podataka. Dvojica profesionalnihnovinara napravili su sažetu i pristupačnu verzijuizveštaja. Posle toga, vođa projekta, Jaime Wright,bio je <strong>za</strong>dužen <strong>za</strong> „raspridevljavanje“ novinarskogteksta da bi se stekao utisak objektivnosti i neutralnosti.39 Vreme trajanja projekta bilo je, isto tako, poduticajem napora da se postigne utisak objektivnosti.Datum <strong>za</strong>vršetka, 15. mart 1979. godine, datum Figueiredoveinauguracije, i<strong>za</strong>bran je delimično s namerom„da rad može da se nastavi uz meru istorijskedistance od političke opresije koja se proučava“. 40Objavljivanje knjige bilo je odloženo do marta 1985.godine (kada je prvi i<strong>za</strong>brani građanski predsednikod 1964. godine, trebalo da bude inaugurisan). Knjigase pojavila u knjižarama širom zemlje 15. jula 1985.godine, kad je i engleski prevod bio spreman <strong>za</strong> objavljivanjeu Sjedinjenim Državama. S obzirom na toda su kopije mikrofilma bile na sigurnom mestu uŽenevi, nije bilo ničega što bi vlada mogla da učini dabi sprečila objavljivanje izveštaja Brazil: Nikada više.Izveštaj Brazil: Nikada više doka<strong>za</strong>o je, bez ikakvesumnje, da je tortura bila suštinski deo vojnogpravosuđa i da su pravosudne vlasti bile sasvim svesnečinjenice da je tortura bila primenjivana da bi sedobilo priznanje. Knjiga se nalazila na listi bestselerau Brazilu 25 nedelja, a pojavila se i kao popularnasapunska opera u Brazilu. 41 Projekat je sadržavaospisak sa 444 mučitelja čija su imena pomenuta uvojnim sudovima, ali kojih nije bilo u originalnomizdanju zbog eksplozivne političke situacije. Spisakje, na kraju, ipak bio objavljen. Neki od imenovanih,iako ne svi, uklonjeni su sa javnih funkcija, neki subili sprečeni da napreduju u službi ili postavljeni naniže položaje. 42 1995. godine, demokratska vlada Brazilalansirala je program reparacija <strong>za</strong> porodice 135nestalih osoba. 4338 Jedina osoba koja je navedena kao učesnik inicijative Brazil: Nikada više bio je Dr. Jaime Wright, protestantski sveštenik čiji je brat nestaotokom vladavine vojne hunte.39 L. Weschler, A Miracle, A Universe: Settling Accounts with Torturers, (Pantheon Books, 1990), str. 57.40 Torture in Brazil (Engleski prevod Brasil: Nunca Mais. UT Press: Austin, 1998. str. 4, specijalno ILAS izdanje).41 Coonan, 20 FDMILJ 512 at 525 – milli.42 L. Weschler, A Miracle, A Universe: Settling Accounts with Torturers, (Pantheon Books, 1990), str. 76.43 Procenjena nadoknada iznosi 4 milijarde reisa (1,5 milijarda dolara). The Economist, Resurrecting the Right to history (Novembar 27,2004).
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineSve ovo najbolje je shvatiti kao <strong>za</strong>menu <strong>za</strong> komisiju <strong>za</strong>istinu s obzirom na činjenicu da u to vreme nije biloizgleda da će se osnovati zvanična komisija <strong>za</strong> istinu.Posmatrači još uvek raspravljaju o rezultatima projektaBrazil: Nikada više. Projekat nije uspeo da primoravlasti da zvanično priznaju zlostavljanje. Mučiteljinisu nikada bili direktno pozvani na odgovornost <strong>za</strong>izvršene zločine. 2001. godine, brazilska nevladinaorgani<strong>za</strong>cija Tortura: Nikada više, predala je spisaks imenima mučitelja iz izveštaja Brazil: Nikada višeKomitetu protiv torture Ujedinjenih nacija. Komitetje <strong>za</strong>sedao da bi istražio 23 moguća slučaja tortureu brazilskoj vojsci. Brazilska vlada obećala je da ćeistražiti predmet, ali zvaničnih postupaka nije bilo,čak ni kad je spisak smanjen tako da je sadržavaosamo one koji su ostali na visokim položajima udržavnoj službi. Organi<strong>za</strong>cija Amnesti internešenelnedavno je objavila da je tortura koju sprovodedržavni zvaničnici još uvek osnovno sredstvo policijskogdelovanja u sistemu brazilskog krivičnogpravosuđa. Amnesti internešenel je, takođe, opisaoBrazil kao „slučaj koji daje jasan primer kako je totalnoodsustvo straha od odgovornosti <strong>za</strong> kršenje ljudskihprava pod vojnom upravom dovelo do stvaranjakulture u kojoj postoji odsustvo straha od odgovornostido te mere da je i vladavina prava ugrožena“. 44(B) Urugvaj: Službe <strong>za</strong> mir i pravdu (SERPAJ) 45Godine 1981. u Urugvaju je osnovan ogranak Službe<strong>za</strong> mir i pravdu (SERPAJ). Pošto su je vojni vlastodršci<strong>za</strong>tvorili, kancelarija SERPAJ-a bila je naj<strong>za</strong>d ponovootvorena 1985. Shvativši da nova građanska vlada1985. godine nije imala namere da istražuje događajeiz prošlosti niti da sudski goni odgovorne, SERPAJje počeo svoje sopstveno istraživanje što je dovelodo detaljnog (nevladinog) istraživanja i objavljivanjaizveštaja pod nazivom Urugvaj: Nikada više. 46Po<strong>za</strong>dinaZa vreme vojnog režima u Urugvaju između 1973. i1985. godine, tri do četiri stotine hiljada državljanaUrugvaja – deset procenata stanovništva – bilo jeprimorano da ode u izbeglištvo. 47 Od onih koji suostali u Urugvaju, svaki pedeseti je bio saslušavanod strane službe <strong>za</strong> bezbednost, a jedan od pet stotinabio je osuđen na dugu kaznu <strong>za</strong>tvora. Zatvorskakazna je bila izrazito neprijatno iskustvo u Urugvajuzbog jedinstvenog korišćenja psihološke torture. Zarazliku od drugih vojnih režima u Južnoj Americi,nije bilo mnogo slučajeva masovnih ubistava ili nestanaka.Umesto toga, vojska je imala nameru da ih učinimentalno nestalim. Pozvali su u pomoć sociologe ipsihologe da bi razvili i primenili <strong>za</strong>tvorsku rutinukoja bi kod <strong>za</strong>tvorenika proizvela najveću psihološkuštetu. 48Posle izbora 1985. godine ponovo je uspostavljenagrađanska vlast, ali mnogi od onih koji su bili navisokim položajima <strong>za</strong> vreme vojnog režima ostali sui dalje na visokim položajima u novoj građanskoj vlasti.Ukazujući na nestabilnost u susednim državama,Argentini i Čileu, nova vlast je tvrdila da bi najboljinačin da se državi vrate mir i stabilnost bio da se<strong>za</strong>boravi prošlost. 49 Uprkos široko rasprostranjenomstrahu, ljudi su počeli da podnose građanske tužbeprotiv svojih mučitelja. Kao odgovor na to, urugvajskiparlament izglasao je Zakon o prestanku važnosti iz1986. godine kojim se oslobađa kazne sve vojno i policijskoosoblje odgovorno <strong>za</strong> kršenje ljudskih pravapočinjeno pre 1. marta 1985. godine, pod uslovomda je bilo politički motivisano ili da se moglo klasifikovatikao izvršavanje naređenja. Uprkos strahu odvojnog protivudara, mnogi državljani Urugvaja nisubili spremni da dignu ruke od svega toga.Projekt SERPAJ: nezvanična inicijativa <strong>za</strong> kazivanjeistineNevladina organi<strong>za</strong>cija SERPAJ shvatila je da državaneće preduzeti nikakve sudske postupke, niti pripreme,niti neke oblike zvaničnog kazivanja istine kaošto je CONADEP u Argentini. Frustriran odsustvom44 Amnesty International, „They Treat Us Like Animals”: Torture and ill-treatment in Brazil. Dehumani<strong>za</strong>tion and impunity within thecriminal justice system, (London: AI, 2001), AMR 19/022/2001; Amnesty International, ‘Crime Without Punishment: Impunity in LatinAmerica’, (London: AI, 1996), AMR 01/08/96.45 Servicio Paz y Justicia.46 Uruguay, Nunca Mas.47 L. Bickford, Human Rights Archives and Research on Historical Memory: Argentina, Chile and Uruguay, 1/1/00 LARW 160182.\48 Weschler, Lawrence, A Miracle, A Universe, The University of Chicago Press: Chicago, Ill, 1998.49 Barahona de Brito.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo1 0saradnje s vladom, SERPAJ je preduzeo sopstvenekorake u pravcu kazivanja istine s eksplicitnom nameromda se svetu kaže sve što se dogodilo u njihovojzemlji „jasno i glasno“ i da se dođe do informacijakoje će podržati krivične procese protiv izvršilacakrivičnih dela.U uvodu izveštaja kaže se:„Naš motiv mora da bude isti onaj koji jemotivisao naše susede u Argentini i Brazilu,da objavimo slične knjige. U Argentiniistraživanje je sprovedeno uz pomoć države,u Brazilu uz pomoć Crkve. A u Urugvaju togposla se latio SERPAJ“. 50Osoblje SERPAJ-a sastojalo se od tima advokata, lekarai boraca <strong>za</strong> ljudska prava, a finansirale su ga nekenevladine organi<strong>za</strong>cije, <strong>za</strong>dužbine i crkvene organi<strong>za</strong>cije.51 Bez otvorene podrške vlade ili pristupa dokumentacijivojske, SERPAJ je morao da radi s dokumentimakako se koji pojavljivao. Međutim, napor nije biousmeren na sveobuhvatnu identifikaciju i imenovanjesvih onih su bili uključeni, već je, umesto toga, napraviospisak onih koji su kršili ljudska prava. Četrnaestosoba je bilo angažovano da locira pojedince kojimaje bilo suđeno između 1972. i 1985. godine i razgovaras njima. Samo je mali broj onih koji su bili lociraniodbio da bude intervjuisan i ukupno 313 političkih<strong>za</strong>tvorenika uspelo je, naj<strong>za</strong>d, da ispriča svoju priču.Imena prekršilaca objavljivana su samo u slučajevimagde je postojao dokazni materijal da se radilo o kriminalnomponašanju.Marta meseca 1989. godine, izveštaj SERPAJ-a, Urugvaj:Nikada više bio je objavljen. Izveštaj je sadržaokombinaciju istorijskog konteksta, stotine intervjuasa žrtvama i statističke podatke. Kao i slično strukturisanali zvaničan, izveštaj CONADEP-a i brazilskogprojekta (opisanog ranije), izveštaj Urugvaj: Nikadaviše bio je ogroman bestseler.Kao što je to bio slučaj s komisijama <strong>za</strong> istinu, pisciurugvajskog izveštaja objavljuju svoju nameru dasvoje nalaze predstave što je moguće objektivnije:„Trudili smo se da budemo onoliko objektivni kolikoje to moguće: naš cilj je da pokažemo činjenice, onakvekakve smo ih <strong>za</strong>tekli, ne emocionalne tvrdnje,tako da, iako ima strana koje mogu da duboko dirnučitaoca, želeli smo da izbegnemo kli<strong>za</strong>vi teren sen<strong>za</strong>cionalizmai horora.“ 52 Na sličan način oni tvrdeda su postigli objektivnost u svom prikazu istine:„Ne pretendujemo da izvlačimo <strong>za</strong>ključke, već daprikažemo podatke i statistiku, informacije koje govore<strong>za</strong> sebe i dozvoljavaju čitaocima da sami izvukusvoje <strong>za</strong>ključke.“ 53Vlada Urugvaja nije reagovala na izveštaj SERPAJ-a.2000. godine, predsednik Jorge Batlle Ibáñez, daoje obavezu da istraži nestanke između 1973. i 1985.godine. S tim ciljem osnovana je Komisija <strong>za</strong> mir. 54Dok izvršioce još uvek štiti Zakon o amnestiji iz 1986.godine, aktivnosti na lociranju nestalih lica uspele suda utvrde da je nekoliko žrtava umrlo u pritvoru odposledica mučenja.(C) Gvatemala: REMHI 55Projekt Obnove istorijskog sećanja (REMHI) 56 , koji jevodila Katolička crkva, imao je cilj da skupi ogromanbroj svedočenja žrtava u surovom ratu u Gvatemali.Ovo je jasan primer dopune izveštaja zvanične komisije<strong>za</strong> istinu.Po<strong>za</strong>dinaIzmeđu 1954. i 1999. godine, u Gvatemali je besneograđanski rat između državnih snaga i militantnihgerilskih grupa, uključujući Nacionalnu revolucionarnuuniju Gvatemale. Za vreme rata koji je trajao 36godina, razorena su najmanje 440 sela, jedan miliondržavljana Gvatemale bio je interno raseljen ili jepobegao preko granice, a više od 100.000 ljudi bilo jeubijeno ili nestalo. Devedeset procenata ovih zlodelapočinila je država u ime nacionalne bezbednosti.50 Servicio Paz y Justicia Uruguay, Uruguay: Nunca Mas, (Temple University Press, 1992), str. vii.51 SERPAJ, Uruguay: Nunca Mas, (Temple University Press, 1992), str. xiii52 SERPAJ, Uruguay: Nunce Mas, (Temple University Press, 1992), str. 323.53 Isto. str. 315.54 Vidi: Amnesty International, Uruguay, at http://web.amnesty.org/web/ar2002.nsf/amr/uruguay!Open [Accessed 18 th December 2002].55 R. Cabrera, ‘Should We Remember? Recovering Historical Memory in Guatemala, poglavlje 3. u: B. Hamber (ed), Past Imperfect: DealingWith the Past in Northern Ireland and Societies in Transition, (INCORE: 1998).56 Proyecto de Recuperación de la Memoria Histórica.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineNajveći broj žrtava bio je među domorodačkim i seoskimstanovništvom. 57Pomoć Ujedinjenih nacija doprinela je posti<strong>za</strong>njuopšteg sporazuma o ljudskim pravima i osnivanjuKomisije <strong>za</strong> istorijsko razjašnjavanje (CEH). 58 Dogovoromiz Osla od 23. juna 1994. godine, CEH jedobila mandat da istražuje kršenja ljudskih pravau prethodnih 36 godina. S obzirom na to da su ivlada Gvatemale i gerilci bili predstavljeni u mirovnomsporazumu, komisija <strong>za</strong> istinu pod pokroviteljstvomUjedinjenih nacija bila je kompromis „dase dođe do objektivnog, pravičnog i nepristrasnogobjašnjenja“. 59 CEH nije imala ovlašćenja da izdajenaloge <strong>za</strong> privođenje, pretres ili oduzimanje; ona nijemogla da koristi prikupljeni dokazni materijal namenjenkrivičnom gonjenju i dobila je samo šest mesecida obavi istraživanje kršenja ljudskih prava i aktenasilja u periodu koji je trajao tri decenije a koji supove<strong>za</strong>ni s oružanim sukobima koji su prouzrokovalipatnju naroda Gvatemale.Obnova istorijskog sećanja (REMHI)Mnogi ljudi u građanskom društvu postavljali supitanje opravdanosti postojanja zvaničnog procesakazivanja istine. Kao odgovor na ovu <strong>za</strong>brinutost,Katolička crkva Gvatemale koordinisala je jedanne<strong>za</strong>visni projekt kazivanja istine, Obnova istorijskogsećanja od 1995. godine. Projekt REMHI organizovalesu i vodile deset od dvanaest biskupija Katoličkecrkve Gvatemale uz podršku više od 70 različitih crkavai nevladinih organi<strong>za</strong>cija širom sveta.Organi<strong>za</strong>tori REMHI projekta jasno su naveli svoj ciljda budu objektivni: „Pošto smo crkva, naša pozicija jeautonomna. Kao rezultat toga, naše istraživanje bićenepristrasno“. 60 Volonteri su počeli s radom 1995.godine, i to s osposobljavanjem, organizovanjem istvaranjem publiciteta <strong>za</strong> REMHI projekat. Pet stotinaod šest stotina anketara bili su, moglo bi se reći,domoroci, što je omogućilo da projekat REMHIstigne do naj<strong>za</strong>bačenijih seoskih oblasti Gvatemale.Oni su objavljivali i distribuirali letke i brošurice nanekoliko različitih jezika i davali oglase u novinama,pozivajući ljude da se jave i daju svoja svedočenja.Saradnika je bilo u svim krajevima Gvatemale, pasu anketari uvek mogli da dopru direktno do žrtve.Mnogi intervjui obavljani su u domovima žrtava, unjihovim mesnim crkvama ili uz prisustvo lokalnogsveštenika. 61 Istraživanje je trajalo više od tri godine.Za to vreme, 600 crkvenih aktivista, anketara, sakupiloje 6.500 svedočenja i dokumentovalo preko 55.000slučajeva kršenja ljudskih prava. 62Na dan 24. aprila 1998. godine, projekt REMHI jesastavio konačni izveštaj od 1.400 strana u četiritoma: Gvatemala: Nikada više! 63 , koji je uključivaokombinaciju svedočenja i podataka koji su se odnosilina torturu, imena izvršilaca i vojnih institucija kojesu bile umešane. Izveštaj je <strong>za</strong>ključio da je vojskabila odgovorna <strong>za</strong> oko 80% od 55.021 slučaja kršenjaljudskih prava. REMHI se potrudio da distribuiraizveštaj i izvode iz izveštaja lokalno, preko Crkve.Dva dana posle objavljivanja izveštaja Gvatemala:Nikada više!, vođa REMHI projekta, biskup Gerardi,bio je ubijen. Biskup Gerardi podržavao je one kojisu tvrdili da „stvarni oproštaj znači <strong>za</strong>borav“ i koji suu prilog takve tvrdnje govorili da „oproštaj stvarnoznači stvaranje novih stavova, da i<strong>za</strong>ziva promenuu ljudima i između ljudi“. 64 Četiri muškarca bili suosuđeni <strong>za</strong> ubistvo, ali su kasnije pušteni na sloboduzbog proceduralnih manjkavosti, a naređeno je novosuđenje. 651 157 M. Ballengee, ‘The Critical Role of Non-Governmental Organi<strong>za</strong>tions in Transitional Justice: A Case Study of Guatemala’, (2000) 4 U.C.L.A.J.I.L.F.A 477.58 Comisión de Esclarecimiento Historica.59 Iz Izveštaja Komisije <strong>za</strong> istorijsko razjašnjavanje, Zaključci i preporuke (Report of the Commission for Historical Clarification, Conclusionsand Recommendations) dostupno na: http://shr.aaas.org/guatemala/ceh/report/english/prologue.html60 Dostupno na internet-stranici http://www.marianistas.org/conchas-verapaz/guatemala/REMHI.htm. Autorov prevod.61 M. Ballengee, The Critical Role of Non-Governmental Organi<strong>za</strong>tions in Transitional Justice: A Case Study of Guatemala, (2000) 4U.C.L.A.J.I.L.F.A. 477.62 Catholic Church, Guatemala, Guatemala: Never Again! Catholic Church documentation of war crimes and terrorism of 1960–96 4.63 Guatemala: Nunca Más!.64 J. Verhoeven, ‘Working for Peace in Guatemala’ dostupno na: http://www.gppac.net/documents/pbp/3/6_guatem.htm.65 US Dept of State Press Release, Guatemala: Convictions Overturned, dostupno na: http://www.state.gov/r/pa/prs/ps/2002/14245.htm.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo1 2Projekat REMHI nije se ugasio po objavljivanjuizveštaja, već je nastavio s radom, naročito u ruralnimregionima Gvatemale. Članovi REMHI projektanastavili su kampanju čiji je cilj bilo ozdravljenje ipomirenje, što je, na lokalnom nivou, podrazumevalosastanke, radionice, komemoracije, usluge institucija<strong>za</strong> mentalno zdravlje, distribuciju brošura i plakata,skečeve na temu mira i pomirenja i pružanje pravnepomoći žrtvama. 66Aktivnost projekta REMHI bila je od ključne važnosti<strong>za</strong> rad CEH komisije koja je bila pod pokroviteljstvomUjedinjenih nacija. REMHI skoro da je <strong>za</strong>vršio svojedelovanje čak pre nego što su Ujedinjene nacije počelesvoju aktivnost 1997. godine. Dok je CEH komisijabila u stanju da skupi 7.338 izjava svedoka, REMHIje dao veliki doprinos naporima da se sazna istina idođe do objašnjenja, naročito kad je reč o svedočenjupripadnika domorodačkog stanovništva. Značajno jeda je CEH komisija izjavila da su neki surovi zločinibili čin genocida prema pripadnicima naroda Maja.Jedan komentator pisao je da „širenje ove istorijskesvesti među domorodačkim stanovništvom jestenajdinamičniji vid društva Gvatemale“. 67 On opisujekako pripadnici naroda Maja počinju da se upoznajusa svojom sopstvenom istorijom, koristeći se onimšto im je dao REMHI kao prozorom sa koga se možegledati i proučavati ciklus ugnjetavanja kome su biliizloženi i oni i drugo domorodačko stanovništvo. 68(D)Prekidanje ćutnje, izgradnja stvarnog mira:izveštaj o nemirima u Matebelelandu iMidlandsu od 1980. do 1999. godine – Sažetiizveštaj. 691997. godine, Fondacija <strong>za</strong> pravna sredstva i Katoličkakomisija <strong>za</strong> pravdu i mir objavile su izveštaj naslovljensa Prekidanje ćutnje, izgradnja stvarnog mira:izveštaj o nemirima u Matebelelandu i Midlandsu od1980. do 1999. godine 70 , što je bio izveštaj o kršenjuljudskih prava koja su se zbila u ove dve specifičneoblasti Zimbabvea 1980. godine. Godine 1999, dabi došle do što većeg broja slušalaca, Fondacija <strong>za</strong>pravna sredstva i Katolička komisija <strong>za</strong> pravdu i mirsažele su poduži, originalni izveštaj i napravile Sažetiizveštaj, koji je bilo jeftinije proizvesti i preveli ga najezike ndebele i šona.Po<strong>za</strong>dinaNasilje iz osamdesetih godina prošlog veka u Zimbabveupotiče od borbe <strong>za</strong> ne<strong>za</strong>visnost u Zimbabveu.Od 1963. godine, dva glavna pokreta <strong>za</strong> ne<strong>za</strong>visnost,Afrička nacionalna unija Zimbabvea (ZANU) 71 iAfrička narodna unija Zimbabvea (ZAPU) 72 , ne samoda su se borila protiv Rodezije, već su se borila i jedanprotiv drugog, <strong>za</strong> podršku stanovništva. ZAPU jeverovao da pomoć treba da stigne iz međunarodne<strong>za</strong>jednice i bio je tesno pove<strong>za</strong>n sa Ndebele etničkomgrupom, dok je ZANU verovao u oslanjanje na sopstvenesnage i oružani sukob i bio je na strani Šonaetničke grupe. Kao posledica toga, po sticanju ne<strong>za</strong>visnosti,18. aprila 1980. godine, stanovništvo je bilooštro podeljeno u podršci ovim dvema političkimstrankama.Do početka 1982. godine, grupe naoružanih disidenataubijale su, pljačkale i uništavale imovinu Matebelelanda.S uverenjem da su ovi bili članovi Narodne revolucionarnearmije Zimbabvea (ZIPRA) 73 , naoružanokrilo stranke ZAPU, i da su imali podršku i ZAPUpolitičara i građana, vlada u kojoj su većinu imalepristalice ZANU partije počela je žestoku represivnukampanju koja je <strong>za</strong>hvatila celokupno stanovništvoMatebelelanda. Vladi je bilo sve teže da pravi razlikuizmeđu disidenata i onih koji nisu bili disidenti.Hiljade nedužnih civila je bilo pretučeno, ubijeno bezrazmišljanja ili nestalo. Drugi su bili okupljeni i dove66 M. Ballengee, The Critical Role of Non-Governmental Organi<strong>za</strong>tions in Transitional Justice: A Case Study of Guatemala, (2000) 4U.C.L.A.J.I.L.F.A. 477.67 P. Smith, ‘Memory Without History: Who Owns Guatemala’s Past?’, (2001) The Washington Quarterly 24:2, 59, at 65. Izveštaj Komisije<strong>za</strong> istorijsko razjašnjavanje tvrdi da su „agenti državnih službi počinili genocid protiv grupe naroda Maja koji su živeli u četiri regiona…”North Huetuetenango, Ixil in Quiché, Maya-K´iche´ in Quiché i Rabinal in Baja Verapapaz.’.68 T. Rosenberg, Children of Cain: Violence and the Violent in Latin America, (London: Penguin Books, 1991), str. 18.69 Sledeće informacije prikupljene su sa veb-stranice na kojoj se nalaze Zaključci izveštaja [Summary Report]: www.hrforumzim.com/members_reports/matrep/matrepintro.htm.70 Breaking the Silence, Building True Peace: A Report on the Disturbances in Matebeleland and the Midlands 1980–1989.71 Zimbabwe African National Union.72 Zimbabwe African People’s Union.73 Zimbabwe People’s Revolutionary Army.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinedeni do ivice gladi u pritvorskim logorima, čitava selasu spaljivana a njihovi stanovnici proterivani. Sažetiizveštaj je utvrdio da su disidenti, iako lojalni idealimakoje je <strong>za</strong>stupala ZIPRA, ipak bili bez vođa i da njihovbroj nikada nije bio veći od 400. 74Zvanična četvoročlana komisija <strong>za</strong> istragu– Čiambakve komisija 75 – prikupila je izjave kojipružaju dovoljno doka<strong>za</strong> o učinjenim zverstvima.Ipak, 1985. godine, uprkos ranije datim obećanjimada će informacije komisije biti javne, vlada je izjavilada nalazi Čiambakve komisije neće biti dostupnijavnosti.Dogovor o ujedinjenju potpisan 22. decembra 1987.godine zvanično je prekinuo neprijateljstva. Opštaamnestija <strong>za</strong> sve disidente proglašena je aprila meseca1988. Juna meseca iste godine amnestija je proširenatako da uključi sve članove snaga bezbednosti.„Prekidanje ćutnje“ kao nezvanično kazivanje istine.U kontekstu u kome je vlada odlučila da odbije daprizna zverstva počinjena u prošlosti, Prekidanjećutnje, izgradnja stvarnog mira i Sažeti izveštaj kojije usledio, jesu pokušaji koje su učinile Fondacija<strong>za</strong> pravna sredstva i Katolička komisija <strong>za</strong> pravdui mir da bi prekinule ćutnju koju je odobrila vlada.Pisci tvrde da oni ne žele da bace krivicu ni na koga,već „žele da prekinu ćutnju“ koja obavija događajeiz osamdesetih godina prošlog veka. Vremenska ibudžetska ograničenja onemogućila su da se u jednuknjigu uključe sve oblasti i svedočenja svih žrtava,ali uključivanjem detaljnih svedočenja o svakodnevnimzlostavljanjima koja su se događala u jednojoblasti u svakoj od ove dve provincije, pisci se nadajuda Izveštaj pokazuje „kako su se stvari generalnodogađale od 1982. do 1987. godine“.Fondacija <strong>za</strong> pravna sredstva i Katolička komisija <strong>za</strong>pravdu i mir oslanjale su se na najrazličitije izvoreinformacija da bi napisale izveštaj, uključujući izjavežrtava skupljene <strong>za</strong> Čiambakve komisiju 1984. godine,dokumentaciju misionara, novinara i advokata, intervjuesa stanovnicima koje je skupio Bulavajo centar <strong>za</strong>pravni projekat, dokumentaciju organi<strong>za</strong>cije Amnestiinternešenel i Komiteta pravnika <strong>za</strong> ljudska prava,pisma Katoličke komisije <strong>za</strong> pravdu i mir, izveštaje inovine i časopise koji su potvrđivali mišljenja i izjavevlade, medicinsku dokumentaciju i dokazni materijaliz grobova i rudarskih jama.Izveštaj tvrdi da bi Dogovor o ujedinjenju imao pravoznačenje samo kad bi se istina o događajima izprošlosti objavila, priznala i kad bi se na to reagovalo.Pisci izražavaju nadu da će Izveštaj ohrabriti još višeljudi da iznesu svoja svedočenja, što će dovesti douvećanja znanja o nasilju i, sa svoje strane, do ozbiljnogangažovanja na ubr<strong>za</strong>nju razvoja u <strong>za</strong>hvaćenimregionima, čime bi se vlada primorala da obezbedineku vrstu ekonomskih reparacija žrtvama. Na kraju,oni smatraju da njihovo kazivanje istine treba da dovededo pomirenja. Iako je jedan primerak originalnogizveštaja dostavljen predsedniku i različitim resornimministrima u Zimbabveu, zvaničnog reagovanjanije bilo.(E) Severna Irska: Komemorativni projekatArdoyne 76Projekat <strong>za</strong>jednice Ardojne (ACP) 77 bio je pokušajčlanova jedne male <strong>za</strong>jednice u Severnoj Irskoj(Ardoyne, 6.600 stanovnika) 78 da se sete 99 stanovnikakoji su ubijeni delovanjem političkog nasilja.Po<strong>za</strong>dinaOd 1966. do 1999. godine, 3.636 ljudi bilo je ubijenoi oko 36.000 ranjeno u „nesporazumima“ izmeđubritanskih snaga bezbednosti i Irske republikanskearmije u Severnoj Irskoj, oblasti sa samo 1,5 milionstanovnika. Rušilačke demonstracije i građansko nasiljepočeli su šezdesetih godina prošlog veka, kad semanjinska katolička <strong>za</strong>jednica borila <strong>za</strong> građanskaprava. Na <strong>za</strong>htev većinske protestantske <strong>za</strong>jednice trupebritanske vlade poslate su u tu oblast da održavaju1 374 Summary Report, sekcija 3.75 Chihambakwe Commission.76 Vidi: M. McGovern, P. Lundy, ‘The Politics of Memory in Post-Conflict Northern Ireland’, available online at: http://www.edgehill.ac.uk/research/smg/ArticlesMark.htm; i: B. Hamber (ed), Past Imperfect: Dealing With the Past in Northern Ireland and Societies in Transition,(INCORE: 1998). Ardoyne Commemoration Project.77 Ardoyne Community Project.78 Popis 2001, Agencija <strong>za</strong> statistiku i istraživanje Severne Irske, dostupno: http://www.nisra.gov.uk/census/start.html. 79 Ardoyne, The UntoldTruth, Intro, str. 2.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo1 4mir, ali je njihovo prisustvo dovelo do još većeg nasilja.Sukob između katoličke <strong>za</strong>jednice i britanskevojske bio je <strong>za</strong>oštren postojanjem protestantskihparavojnih snaga i trajao je do potpisivanja Mirovnogugovora na Veliki petak 1998. godine.Komisija <strong>za</strong> žrtve, osnovana oktobra 1997. godine,podnela je Blumfildov izveštaj aprila 1998. godine.Mnogi članovi Zajednice Ardojne nisu bili <strong>za</strong>dovoljniKomisijom i njenim izveštajem. Ser Kenneth Bloomfield,koji je bio na čelu komisije, bio je nekada načelnikGrađanske službe Severne Irske, a Adam Ingram,ministar <strong>za</strong> žrtve, bio je istovremeno ministar <strong>za</strong>oružane snage. Zbog ovih činjenica članovi ZajedniceArdojne sumnjali su u nepristrasnost izveštajaove komisije. Oni su, <strong>za</strong>tim, <strong>za</strong>merali izveštaju Komisijeda je, kako su oni mislili, uspostavio hijerarhijužrtava u kojoj su republikanci i nacionalisti bili manje<strong>za</strong>služni od drugih žrtava „nesporazuma“.Projekat <strong>za</strong>jednice ArdojneU vremenu posle prekida neprijateljstva ovo ne<strong>za</strong>dovoljstvoBlumfildovim izveštajem i nezvaničnimdiskusijama slilo se u projekat koji će to „opovrgnuti,kolektivnim sećanjem <strong>za</strong>jednice, istraženim i napisanimod strane članova te iste <strong>za</strong>jednice“. 79 NameraACP projekta bila je da baci svetlost na skrivenuistoriju sukoba u Severnoj Irskoj kako ju je doživelajedna <strong>za</strong>jednica s ciljem da otme od <strong>za</strong>borava i <strong>za</strong>štitisećanja žrtava od pogrešnog tumačenja. Voljeneosobe i prijatelji bili su svedoci ubistava, nedoličnogpostupanja sa zemnim ostacima i zlostavljanja porodicaod strane različitih agencija: RUC (policijskesnage), Britanska vojska, mediji, Crkva i sudovi. Štose tiče organi<strong>za</strong>tora, to je podrazumevalo da je „<strong>za</strong>jednica,u stvari, preuzela ‘vlasništvo’ i kontrolu naddi<strong>za</strong>jnom, istraživačkim procesom, redigovanjem,nad fazom povratka i štampanja knjige“. 80 Uvod knjigeArdojne: neiska<strong>za</strong>na istina 81 daje detaljan pregleddiskusija koje su se vodile, a koje su se ticale definicijestatusa, žrtava, povlačenja geografskih granica projektai metodologije i procesa i načina intervjuisanjai uzimanja izjava.Kao direktni rezultat političkog nasilja između 1969.i 1998. godine, ubijeno je 99 članova <strong>za</strong>jednice Ardojne.ACP se obratio najbližim članovima porodice svakogod njih da bi <strong>za</strong>tražili i izjavu i predlog koga joščlana porodice ili bliskog prijatelja treba <strong>za</strong>moliti dapomogne projektu. 82 Svaki učesnik u projektu imaoje potpunu slobodu da rediguje i kontroliše svoj deo iimao je pravo da pogleda doprinose drugih ljudi kojisu se odnosili na prijatelja ili člana porodice. KnjiguArdojne: neiska<strong>za</strong>na istina objavila je 2002. godinemala irska ne<strong>za</strong>visna izdavačka kuća. Ova kolekcijaod 350 svedočenja i 50 usmenih iska<strong>za</strong> dovela je donekih politički kontroverznih nala<strong>za</strong>: britanske snagebezbednosti ubile su 26 žrtava, a niko nije biouhapšen, optužen ili osuđen <strong>za</strong> njihovu smrt; lojalistisu ubili 50 žrtava, a učešće države u ovome bilo jeod velikog uticaja na mnoga od ovih ubistava; devetžrtava ubila je Irska republikanska armija (od kojihpet nenamerno); sedam osoba bili su dobrovoljciIrske republikanske armije koji su takođe umrli uslednesrećnog slučaja. Od svih identifikovanih žrtava,samo u dva slučaja niko od članova porodica nije biospreman da da izjavu. 83(F) Grinsboro komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje 84Projekat Grinsboro <strong>za</strong> istinu i pomirenje osnovan jeda bi saznao istinu o specifičnom događaju koji sedesio 3. novembra 1979. godine. Projekat je ispitaouzroke, redosled događaja i posledice tog događaja,kao i širi kontekst političkih, radnih i rasnih odnosakoji su postojali u gradu i u zemlji u to vreme. Kaorezultat njihovog rada osnovana je Grinsboro komisija<strong>za</strong> istinu i pomirenje. To je nevladina komisija<strong>za</strong> istinu koja je u svom radu koristila formu i jezikzvaničnih komisija <strong>za</strong> istinu. Svoj finalni izveštaj podnelaje „stanovnicima Grinsboroa, gradskoj vlasti,Projektu Grinsboro <strong>za</strong> istinu i pomirenje i drugimjavnim telima“ 25. maja 2006.80 Isto, str. 4.81 Ardoyne: The Untold Truth.82 Uvod u ACP jasno ističe da je definisanje parametara korišćenih u istraživanju bio težak i kontrover<strong>za</strong>n proces. Konačna odluka o definicijižrtve bila je ograničena mogućnostima i sredstvima kojima je projekat raspolagao.83 U Uvodu Ardoyne: The Untold Truth, pribeležena je stara irska poslovica, „šta god rekao, ne reci ništa“.84 Vidi: internet stranica Komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenje u Grinsborou, dostupno na: www.greensborotrc.org
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinePo<strong>za</strong>dinaGrinsboro u Severnoj Karolini je <strong>za</strong>jednica od oko235.000 stanovnika i dugom istorijom aktivnog učešćau borbi <strong>za</strong> jednaka građanska prava. Na dan 3. novembra1979. godine, četrdeset članova Kju kluks klana iAmeričke nacističke partije uleteli su kolima u grupuljudi koja je uličnim maršem demonstrirala protiv Klanau Grinsborou i, pucnjima iz vatrenog oružja, ubilipet osoba (jednu ženu afroameričkog porekla, dvojicuJevreja, jednog muškarca latinoameričkog porekla ijednog muškarca anglosaksonskog porekla) i ranilijoš desetoro ljudi usred bela dana. Četiri TV ekipe snimilesu ubistvo. Operativni pripadnici snaga reda upoliciji Grinsboroa su tog dana bili upućeni na ručakranije nego što je bilo uobičajeno i bilo im je rečenoda nema potrebe da budu na paradi pre 11:30. Ubistvasu se dogodila u 11:23. Još uvek se vode žestokediskusije o motivima i ponašanju policije.U dva krivična postupka koja su vođena, optuženesu oslobodile porote čiji su svi članovi bili belci.Građanska parnica proglasila je članove policijskogodeljenja Grinsboroa, Kju kluks klana i Američkenacističke partije <strong>za</strong>jedno krivim <strong>za</strong> zločin ubistvajedne osobe, ali je ovoj građanskoj parnici nedostajalazvanična osuda i kazna kojom bi se krivična parnica<strong>za</strong>vršila. Grad Grinsboro platio je <strong>za</strong> učinjenu štetua da nije priznao nikakve veze sa Kju kluks klanom,a nasilje je opisano u javnosti kao sukob suprotstavljenihradikalnih ideologija (pripadnika Klana ičlanova Nacističke partije protiv levičarskih organi<strong>za</strong>toraradničkih protesta). Mnogi ljudi u Grinsborousmatrali su da nijedan od sudskih procesa nije na<strong>za</strong>dovoljavajući način rešio situaciju, jer nije stvorioosećanje istine, pravde ili pomirenja. Kao rezultat,napetosti prouzrokovane incidentom u Grinsboroupodelile su članove <strong>za</strong>jednice <strong>za</strong> mnogo godina posleincidenta.Grinsboro komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje: nevladinakomisija <strong>za</strong> istinuDa bi uradili nešto u vezi s podelom i neprijateljstvimakoja su ostala u Grinsboro <strong>za</strong>jednici, Voljeni centar<strong>za</strong>jednice i Grinsboro fond <strong>za</strong> pravdu inicirali suProjekat Grinsboro <strong>za</strong> istinu i pomirenje u <strong>za</strong>jednici(GTCRP) 85 . Od svog osnivanja, GTCRP je sarađivaosa Nacionalnim savetodavnim komitetom, kao i sadomaćim i stranim stručnjacima i institucijama ikoristio se iskustvom komisija <strong>za</strong> istinu stečenimu drugim zemljama, naročito u Južnoj Africi. Ovajprojekat može se gledati kao <strong>za</strong>mena <strong>za</strong> komisiju <strong>za</strong>istinu, ili možda kao prethodnik većih, regionalnih ilinacionalnih projekata.Od GTCRP se očekuje 1) da traga <strong>za</strong> istinom u vezis događajima od 3. novembra 1979. 2) da razjasnizbrku i ukloni jaz koji je nastao kao rezultat masakra,3) da prizna postojanje osećanja inspirisanih timdogađajima; 4) da se <strong>za</strong>laže <strong>za</strong> ozdravljenje i pomirenjeunutar Grinsboro <strong>za</strong>jednice; 5) da olakša pozitivnepromene u društvenoj svesti i u institucijama kojesu, svesno ili ne, sarađivale u događaju toga dana; i 6)da ojača pravdu, da se <strong>za</strong>laže <strong>za</strong> demokratiju i da radina izgradnji jače <strong>za</strong>jednice u Grinsborou, u državiSeverna Karolina.Jedna od značajnijih komponenti projekta bilo je osnivanjene<strong>za</strong>visne Grinsboro komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenjejuna meseca 2004. Na čelu Komisije nalazilo sesedam „komesara“, od kojih su petorica bili članovikoji su predstavljali široki spektar društvenog, verskogi političkog miljea Grinsboroa. Prema mandatukomisije (istina i pomirenje), „komisija će se držatisvog mandata funkcionisanjem ne<strong>za</strong>visno od biločijeg uticaja, uključujući i sam Projekat (GTCRP)“.Inauguraciju Komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenje obavioje bivši gradonačelnik, dok je jednog člana komisijepostavio sadašnji gradonačelnik.Prvi korak u sprovođenju mandata Komisije bila jepetnaestomesečna istraga koju je sprovela GTCRP uvezi s događajima od 3. novembra 1979. Ona je počelas radom januara 2005. godine, kad je Komisija počelada skuplja izjave od pojedinaca koji su imali informacijekoje su se odnosile na događaje tog dana. TRC jetakođe organizovala niz javnih saslušanja s nameromda <strong>za</strong>jednicu uključi u debatu o prošlosti Grinsboroa,o zlostavljanju, o njihovom poreklu i uzrocima, i ogarancijama koje se moraju dati da bi se sprečilo ponavljanjetakvih zloupotreba.1 585 Greensboro Truth and Community Reconciliation Project.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo1 6Prva ove vrste u Sjedinjenim Državama, Grinsborokomisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje <strong>za</strong>htevala je „da prevedemeđunarodno iskustvo stečeno proučavanjemrada ranijih komisija <strong>za</strong> istinu u model koji može<strong>za</strong>celiti mnoge podele koje su prouzrokovali tragičninerešeni događaji tokom jedinstvene istorije našenacije“. 86 Iako je bila usmerena na jedan sasvimodređeni događaj a ne na širi istorijski period i nijebila zvanična komisija <strong>za</strong> istinu, ličila je na komisiju<strong>za</strong> istinu u skoro svim drugim elementima.(G)Projekat istorije IrakaProjekt istorije Iraka osnovao je Institut <strong>za</strong> ljudskaprava Pravnog fakulteta DePaul univerziteta izČikaga. Kao deo veće grupe projekata koje je sa 1,8miliona dolara odobrenih univerzitetu juna meseca2005. godine finansirao Stejt department SjedinjenihDržava, cilj ovog projekta bio je skupljanjehiljade svedočenja o preživljenoj represiji pod vlašćuBaas partije u Iraku (između 1968. i 2003. godine).Jedan od rukovodilaca projekta, Daniel Rothenberg,objašnjava da je „generalni cilj ovog projekta da pružipomoć Iračanima da sastave preci<strong>za</strong>n istorijski dokumento zverstvima počinjenim u prošlosti.“ 87Po<strong>za</strong>dinaNedavna istorija Iraka je istorija koja se sastoji odoštre represije i masovnog kršenja ljudskih prava.Kad je Baas partija pučem došla na vlast 1968. godine,otvoren je put <strong>za</strong> više od tri decenije represivnevladavine, najvećim delom pod diktaturom brutalnogrežima Sadama Huseina, koja je trajala preko 20 godina.Država koju je vodila Baas partija bila je „složena,izuzetno nasilna država <strong>za</strong>snovana na samovoljnojličnoj vlasti. Visoki funkcioneri Baas partije vladali susistemom ‘kazne i nagrade’, obilno koristeći torturu,vansudska smaknuća, proizvoljno pritvaranje i prisilnenestanke kako bi iznudili poslušnost i ugušili otporširom zemlje.“ 88 Pored toga što je zlostavljao Iračanekoji se nisu slagali s autoritarnom politikom režima,Sadam Husein je ratovao protiv Irana (1980–1988)i vodio je kampanju istrebljenja kurdske manjine uIraku što je kao posledicu imalo smrt skoro 100.000Kurda. Njegove žrtve bili su i pripadnici sunitskemanjine, a mnogi od njegovih akata represije bili suupereni prema ženama.Invazija SAD na Irak 2003. godine predstavljala jejasan momenat tranzicije u istoriji zemlje, iako se <strong>za</strong>mnoge Iračane, u vreme dok se ovaj izveštaj piše, situacijajoš nije popravila. Naprotiv, <strong>za</strong> mnoge situacijase mnogo pogoršala. Zemlja je usred velikog sukoba itranziciona pravda može da izgleda daleka i irelevantna.Bez obzira na to, postoji jasno opravdanje <strong>za</strong> usmeravanjeprema periodu između 1968. i 2003. godine,koji je imao svoju sopstvenu patologiju sile i šemerepresije 89 i fokusiranje na ovaj period ne isključujemogućnost posebnog preispitivanja perioda posle2003. godine.Vojna invazija na Irak prouzrokovala je brojne diskusijeu samom Iraku, ali i u Sjedinjenim Državama,u Ujedinjenim nacijama i drugde u vezi s tranzicionompravdom. Na primer, anketa koju je sproveoMeđunarodni centar <strong>za</strong> tranzicionu pravdu i Centar<strong>za</strong> ljudska prava Kalifornijskog univerziteta u Berklijupoka<strong>za</strong>o je 2004. godine da unutar Iraka postoji<strong>za</strong>htev da se primeni sudska odgovornost ranijegrežima <strong>za</strong> kršenje ljudskih prava. 90 U međuvremenu,između 200 i 300 masovnih grobnica otkriveno jeu Iraku i nekih 300.000 Iračana vode se kao nestali.91 Oktobra 2005, Iračka tranzicionalna narodnaskupština uspostavila je Vrhovni irački krivični tribunalradi suđenja Sadamu Huseinu i drugim vođamabaasističkog režima. Međutim, „ostaju ozbiljne sumnje,među članovima organi<strong>za</strong>cije Hjuman Rajts Voč iMeđunarodnog centra <strong>za</strong> tranzicionu pravdu da je taj86 Vidi: http://www.gtcrp.org/faqs.asp.87 Vidi: „Grant expands human rights institute’s work in Iraq, August 1, 2005”, dostupno na: http://newsline.depaul.edu/.88 Vidi: ICTJ Briefing Paper: Creation and First Trials of the Supreme Iraqi Criminal Tribunal, October 2005 (International Center forTransitional Justice), str. 4.89 Vidi: Kanan Makiya (1998), Republic of Fear: The Politics of Modern Iraq, Updated Edition (Berkeley, California: University of CaliforniaPress).90 Iraqi Voices: Attitudes Toward Transitional Justice and Social Reconstruction, May 2004 (International Center for Transitional Justice andHuman Rights Center, University of California, Berkeley).91 Vidi: ICTJ Briefing Paper: Creation and First Trials of the Supreme Iraqi Criminal Tribunal, October 2005 (International Center forTransitional Justice), str. 4.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinetribunal, takav kakav je, sposoban “da vodi pravičneprocese koji će <strong>za</strong>dovoljiti međunarodne standardeljudskih prava <strong>za</strong> krivično gonjenje u skladu s njegovimstatutom“. 92Projekat istorije Iraka kao nezvanična inicijativa <strong>za</strong>utvrđivanje i kazivanje istineU Iraku, dok se ovaj izveštaj piše, ne postoji komisija<strong>za</strong> istinu, iako je bilo <strong>za</strong>hteva <strong>za</strong> njom s vremenana vreme i ideja da se jedna takva komisija osnujejeste razmatrana. 93 U ovom kontekstu, uz pozdravkomisijama <strong>za</strong> istinu, Internet prezentacija Projektaistorije Iraka objašnjava da je „metodologija koja sekoristi u ovom projektu razvijena od strane Instituta<strong>za</strong> ljudska prava DePaul univerziteta i da je ona<strong>za</strong>snovana na iskustvu različitih komisija <strong>za</strong> istinu isličnih istraživačkih tela“. U stvari, metodologija jeupadljivo slična. Iako nema „komesara“ i javnih i privatnihsaslušanja, metodologija intervjuisanja mnogoliči na najsavremenije načine skupljanja podatakakoje primenjuju komisije <strong>za</strong> istinu, sledeći smernice,primenjujući taktiku intervjuisanja i razvoja ba<strong>za</strong>podataka koji mnogo liče na ono što su komisije <strong>za</strong>istinu radile u Gani, Peruu, Sijera Leoneu i IstočnomTimoru. Ovo je delimično tako <strong>za</strong>to što je direktorprojektne inicijative, Daniel Rothenberg, dobro upoznats radom komisija <strong>za</strong> istinu, s obzirom na to da jeučestvovao u brojnim događajima i konferencijamana ovu temu i s obzirom na činjenicu da je sproveodetaljno istraživanje gvatemalske komisije <strong>za</strong> istinu.Na Projektu istorije Iraka radi nekih 90 <strong>za</strong>poslenih,većinom iračkih državljana iz svih većih etničkih ireligijskih grupa. 94 Do maja 2006. godine oni su suspehom obavili 2.000 intervjua sa žrtvama i njihovimporodicama, na osnovu sofisticirane metodologijeuzimanja intervjua i uz korišćenje fleksibilnoosmišljenih formulara <strong>za</strong> unos podataka i širokopostavljena pitanja, i sve to na jeziku ispitanika i odstrane ispitivača kome je jezik intervjua isto takomaternji jezik. Na ovaj način dobijene informacijeunose se u bazu podataka koju je di<strong>za</strong>jnirala i podesila<strong>za</strong> ove potrebe Grupa <strong>za</strong> analizu podataka o ljudskimpravima Benetek inicijative iz grada Palo Altou Kaliforniji, koju komisije iz celog sveta uzimaju <strong>za</strong>konsultanta. Formulari <strong>za</strong> unos podataka se skenirajui kopiraju i kopije se odmah šalju na bezbedan serverizvan Iraka. Originali se uništavaju.Do kraja projekta još oko hiljadu intervjua biće uzeto,prevedeno, skenirano i pregledano i tada će početiproces analize dobijenih informacija. Ovo će dovestido sastavljanja finalnog izveštaja (ili ni<strong>za</strong> finalnihizveštaja) koje treba prevesti na arapski, engleski ikurdski. Ova anali<strong>za</strong> treba da otkrije vrste kršenja ljudskihprava i da da preporuke <strong>za</strong> budućnost.(H)Dokumentacioni centar Kambodže(DC-Cam) 95 – različiti projektiDokumentacioni centar Kambodže, koji je nastao izKambodžanskog programa <strong>za</strong> genocid 96 osnovanogna univerzitetu Jejl 1994. godine, davao je prioritetdruštvenim strategijama <strong>za</strong> kazivanje istine odsamog početka. Tokom svog postojanja, predviđao jemogućnost postojanja nekih budućih mehani<strong>za</strong>matranzicione pravde, naročito specijalnog tribunala <strong>za</strong>vođe Crvenih Kmera, kakav sada postoji.Po<strong>za</strong>dinaOd 1975. do 1979. godine, Demokratska Kampućija/Režim Crvenih Kmera izvršio je neke od najužasnijihzločina u dvadesetom veku. Fanatični nacionalisti ilokalne policijske snage sproveli su masovne pogrome,koji su doveli do smrti više od jednog milionaKambodžanaca i do uništenja celokupne društvenestrukture zemlje. Ovaj genocidni režim svrgnut je svlasti invazijom Vijetnamaca, koji su postavili HengSamrina <strong>za</strong> premijera države 1979. godine.Kombinacija neprestanih građanskih sukoba i vrloograničenih institucionalnih i ekonomskih resursa1 792 Human Rights Watch, Iraq: Country Summary, January, 2006 (http://hrw.org/wr2k6/pdf/iraq.pdf), str. 3; and ICTJ Briefing Paper: Creationand First Trials of the Supreme Iraqi Criminal Tribunal, October 2005 (International Center for Transitional Justice).93 Vidi: „Along with Trials, Iraq Needs Truth”, by Daniel Philpott, The Boston Globe, Decembar 8, 2005. Takođe vidi: Iraqi Voices: AttitudesToward Transitional Justice and Social Reconstruction, May 2004 (International Center for Transitional Justice and Human Rights Center,University of California, Berkeley), naročito str. 57–58.94 Sledeće informacije autor je prikupio prilikom razgovora sa direktorkom projekta, gđom Kurdistan Daloje, u Sulejmaniji, Kurdistan, uIraku, maja 2006.95 Documentation Center of Cambodia.96 Cambodian Genocide Program.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo1 8potpuno je onemogućila da se u Kambodži povede makakva koherentna politika tranzicione pravde. Iako jebilo sporadičnih domaćih i spoljašnjih pokušaja da sečlanovi Crvenih Kmera privedu pravdi, nikakva odlukanije nikada doneta, 97 a u nekim slučajevima, bivšičlanovi Crvenih Kmera čak su i pregovarali s vladomo amnestiji. Pariski mirovni ugovor iz 1991. godine,izričito navodi da će „efikasne mere“ biti preduzeteda bi se osiguralo da više nikada ne dođe do ponavljanjapolitike iz prošlosti i da bi se osiguralo da semeđunarodni instrumenti ljudskih prava poštuju. 98Više od 15 godina kasnije, posle mnogih peripetija,31. marta 2006. godine, Kraljevska vlada Kambodže,u partnerstvu s Ujedinjenim nacijama, osnovala je Tribunal<strong>za</strong> Crvene Kmere. 99Direktor Dokumentacionog centra Kambodže, YoukChhang, često je razmišljao o komisijama <strong>za</strong> istinu,100 a i drugi su se detaljno bavili tom idejom. 101Ali, u ovom momentu, osnivanje zvanične komisije<strong>za</strong> istinu u Kambodži ima malo izgleda. Tri su razloga<strong>za</strong> to. 102 Prvo, i lokalne nevladine organi<strong>za</strong>cije, imeđunarodna <strong>za</strong>jednica toliko su energije potrošilena osnivanje Tribunala <strong>za</strong> Crvene Kmere da sada svesvoje snage usmeravaju na rad tribunala, a ne na stvaranjenovih institucija. Drugo, <strong>za</strong> komisije <strong>za</strong> istinu uKambodži smatra se da su pove<strong>za</strong>ne s „pomirenjem“,a taj koncept vođe Crvenih Kmera tumače kao „oprostii <strong>za</strong>boravi“. 103 Sve ovo utiče na mišljenje mnogihaktivista <strong>za</strong> ljudska prava, iako mnogo komisija <strong>za</strong>istinu u prošlosti nisu naglašavale ovaj element svograda. I treće, vlada izgleda manje <strong>za</strong>interesovana<strong>za</strong> komisiju <strong>za</strong> istinu od Tribunala <strong>za</strong> vođe CrvenihKmera. Ovo može biti zbog toga što bi rigoroznopreispitivanje poslednjih 25 godina kambodžanskeistorije moglo da otkrije složene i nezgodne činjeniceo onome što se desilo između 1975. i 1979. godine kaoi o onome što se događa od tog perioda do danas.Dokumentacioni centar Kambodže i njegovi projekti<strong>za</strong> kazivanje istineKambodžanski program <strong>za</strong> genocid osnovan je 1994.godine da bi: a) skupljao, proučavao i čuvao informacijeo kršenju ljudskih prava u Kambodži između1975. i 1979. godine; b) da bi skupljene informacijedostavio nekoj instituciji koja je voljna da sudipreživelim ratnim zločincima; i c) da bi stvoriokritičnu masu razumevanja genocida koja bi se moglausmeriti na sprečavanje političkog i etničkog nasiljanad stanovništvom na nekom drugim mestu na svetu.104Dokumentacioni centar Kambodže osnovan je 1995.godine u Pnom Penu, prvobitno pod pokroviteljstvomKambodžanskog programa <strong>za</strong> genocid, dabi svoju pažnju koncentrisao na dokumentaciju,istraživanje prošlosti i edukaciju. 105 Godine 1997.DC–Cam je postao ne<strong>za</strong>visan entitet i njegovo osobljeu ovom momentu sastavljeno je u potpunosti od97 Pol Pot i Ijeng Sari su suđeni u odsustvu i osuđeni na smrt, ali nad njima kazna nikad nije izvršena. Na međunarodnoj sceni, nevladineorgani<strong>za</strong>cije su tražile da slučaj razmotri Međunarodni sud pravde ili da se omogući pristup dokumentaciji koja bi pružila dokaze <strong>za</strong>kriminalne aktivnosti Crvenih Kmera. Vidi: M. Vickery and N. Roht Arria<strong>za</strong>, ‘Human Rights in Cambodia’, poglavlje18 u: N. Roht Arria<strong>za</strong>,Impunity in Human Rights Law and Practice, str. 146.98 Steven R. Ratner & Jason S. Abrams, Accountability for Human Rights Atrocities in International Law: Beyond the Nuremberg Legacy(Oxford Univ. Press 2001), pogl. 14.99 Vidi veb-stranicu Tribunala <strong>za</strong> Crvene Kmere: www.cambodia.gov.kh/krt/english/. Takođe: Tom Fawthrop and Helen Jarvis, „GettingAway with Genocide? Elusive Justice and the Khmer Rouge Tribunal” (London: Pluto Press, 2004).100 Intervjui s autorom, Maj 2006.101 Vidi: Ramji, Jaya, „Reclaiming Cambodian History: The Case for a Truth Commission” (24: Fletcher Forum of World Affairs. 137, Spring,2000), i McGrew, Laura. Truth, Justice, Reconciliation and Peace in Cambodia: 20 Years After the Khmer Rouge. (neobjavljeni izveštaj čijeje istraživanje podržala Kanadska ambasada u Pnom Penu, 21. mart 2000).102 Louis Bickford, „Cambodia and Transitional Justice: an Assessment”, the International Center for Transitional Justice, neobjavljenrukopis, (mart, 2005).103 Vidi „With ‘No More Pol Pot,’ the ‘New’ Khmer Rouge Hopes the World Will Forgive and Forget”, By Seth Mydans, New York Times, 20.april 1998.104 Cambodian Genocide Project, Uvod, dostupno na: http://www.yale.edu/cgp/cgpintro.html. (pristupljeno 21. decembra 2004). Ovi ciljevise slažu sa članom 573. Akta o genocidu u Kambodži, koji opisuje Kancelariju <strong>za</strong> istragu genocida kao instituciju čiji je cilj da podržinapore da se odgovorni članovi režima Crvenih Kmera privedu pravdi <strong>za</strong> njihove zločine protiv čovečnosti koje su počinili u Kambodži inadalje ističe da ovi napori treba da obuhvate istrage, prustup informacijama koje su prikupljene <strong>za</strong> narod Kambodže, kao i predaju ovedokumentacije nacionalnim sudovima ili međunarodnom tribunalu.105 Vidi: internet-stranicu Dokumentacionog centra Kambodže: http://www.dccam.org/.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineKambodžanaca uz spoljašnju podršku od strane SAD,Evrope i drugih azijskih zemalja.DC-Cam imao je znatan uspeh u sakupljanju dokumenatai trudio se da širi informacije o prošlostiputem knjiga, brošura i putem redovnih publikacijakao što je „Traganje <strong>za</strong> istinom“ – časopis na jezikuKmera, 106 koji je distribuiran na više od 20.000adresa u Kambodži. 107 Ovaj časopis objavljuje usmeneizveštaje o događajima, reportaže, istraživanja,fotografije, pisma čitalaca (svedočenja) i ispitivanjefizičkih dokumenata i arhivske građe da bi ispričaopriču žrtava o onome što se desilo <strong>za</strong> vreme vladavineCrvenih Kmera.Filmski projekat Dokumentacionog centra, tridesetominutnidokumentarni film pod nazivom Pirinčanopolje Crvenih Kmera: priča Tang Kim, preživeloj žrtvisilovanja, je, u suštini, priča o zverstvu počinjenom uprošlosti, ispričana do u detalje, koja poklanja pažnjui istorijskim činjenicama i emocionalnim traumamažrtve, preživele žene. Štaviše, film se prikazuje u svakojod 22 provincije Kambodže, gde posle projekcijesledi razgovor s tragičnom junakinjom filma (ženomkoja je preživela silovanje) i sa osobljem Dokumentacionogcentra.Pored filma i časopisa, Dokumentacioni centar ima idruge projekte o kazivanju istine. Centar sponzorišeprojekat usmene istorije, takmičenje u pisanju kraćiheseja na <strong>za</strong>date teme i objavljuje brojne monografije,članke i knjige, od kojih su mnogi jasni pokušajida se razmakne veo ćutnje i tajnovitosti kojim jeobavijen genocid u poslednje dve decenije. Uz sveto, Dokumentacioni centar bavi se „traganjem <strong>za</strong>porodicama“: on prima <strong>za</strong>hteve da ispita i pronađesvedočanstva o članovima porodice ubijenim <strong>za</strong> vremeperioda genocida.(I)Bivša Jugoslavija: Fond <strong>za</strong> humanitarno pravoi regionalni partneriFond <strong>za</strong> humanitarno pravo osnovala je 1992. godine,po izbijanju sukoba u bivšoj Jugoslaviji, aktivistkinja<strong>za</strong> ljudska prava Nataša Kandić. Fond <strong>za</strong> humanitarnopravo je nevladina organi<strong>za</strong>cija <strong>za</strong> ljudska pravai humanitarno pravo koja istražuje i dokumentujekršenje ljudskih prava <strong>za</strong> vreme oružanih sukobau regionu. Njegov cilj je „da dokumentuje kršenjeljudskih prava u oružanom sukobu, da objavljuje iizveštava o svim poka<strong>za</strong>teljima da je ratni zločinizvršen“, 108 a jedan od njegovih glavnih ciljeva je daratne zločince privede pravdi. U ovom momentu,njegova pažnja je usmerena na zverstva i kršenje ljudskihprava počinjenih u bivšoj Jugoslaviji (uključujućiBosnu i Hercegovinu, Hrvatsku i Kosovo) od stranesrpskih vladinih i oružanih snaga u desetogodišnjemperiodu, od 1991. do 2001. godine. Fond <strong>za</strong> humanitarnopravo tesno sarađuje s regionalnim partnerima– naročito sa Istraživačko-dokumentacionimcentrom iz Sarajeva i sa organi<strong>za</strong>cijom Dokumentaiz Zagreba – i to kako na usmenoj istoriji, tako i naprojektima <strong>za</strong> kazivanje istine.Po<strong>za</strong>dinaTokom devedesetih godina prošlog veka, Jugoslavijase raspala u nizu krvavih etničkih i političkih sukobai građanskim ratovima koji su opustošili ovaj region iprouzrokovali smrt skoro 100.000 ljudi i raseljavanjeod najmanje još jednog miliona. Borba <strong>za</strong> vlast u jugoslovenskimrepublikama i oštri etnički sukobi u regionuizmeđu muslimana i hrišćana, Srba i Bošnjaka,Hrvata, i Kosovara; doveli su do najkrvavijeg sukobau Evropi posle Drugog svetskog rata, a brutalnupolitiku srpskih vođa, naročito srpskog predsednikaSlobodana Miloševića, mnogi ljudi danas smatrajugenocidnom.Godine 1992. svetu je postalo jasno da su se dogodilaozbiljna kršenja međunarodnog humanitarnog prava,a do 1993. godine, javno mnjenje, naročito na Zapadu,<strong>za</strong>htevalo je uspostavljanje međunarodnog tribunalakoji bi priveo pravdi one koji su bili optuženi<strong>za</strong> ratne zločine. Tako je maja meseca 1993. godineosnovan Međunarodni krivični tribunal <strong>za</strong> bivšuJugoslaviju. 109 Uprkos činjenici da je od formiranjaMeđunarodnog krivičnog tribunala <strong>za</strong> bivšu Jugoslavijupreko 250 pojedinaca bilo optuženo i da suprocesi protiv njih u različitim fa<strong>za</strong>ma, nekoliko1 9106 Postoji i verzija na engleskom.107 Dokumentacioni centar Kambodže,108 Vidi internet-stranicu FHP: http://www.hlc.org.yu/english/.109 Za više informacija o MKSJ, vidi internet-stranicu: www.un.org/icty/.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo2 0najtežih počinilaca, naročito Radovan Karadžić iRatko Mladić, koji se smatraju glavnim arhitektamagenocida, još uvek su na slobodi i mnogi ljudi u Srbijiih smatraju herojima – u onoj Srbiji koja nije spremnada ih preda međunarodnom sudu i koja okleva da sesuoči sa svojom prošlošću. Godine 1995, posle vojneintervencije NATO snaga protiv Srba, potpisivanjeDejtonskog Sporazuma označilo je kraj ratovanja ubivšoj Jugoslaviji. Međutim, od 1996, etnička i pratećateritorijalna <strong>za</strong>tegnutost u južnom delu zemlje dovelaje do sukoba na Kosovu i kasnije u Makedoniji. Ratna Kosovu izbio je 1999. godine, što je dovelo do drugeepizode NATO bombardovanja i, nekoliko mesecikasnije, do stavljanja provincije pod kontrolu MisijeUjedinjenih nacija na Kosovu (UNMIK) 110 .U terminologiji tranzicione pravde glavni pravacdelovanja nevladinih organi<strong>za</strong>cija imao je <strong>za</strong> cilj dapruži podršku Međunarodnom krivičnom tribunalu<strong>za</strong> bivšu Jugoslaviju i, što se tiče domaćeg terena,podršku suđenjima u Bosni, na Kosovu i u Srbiji. Nasuprottome, ideja o osnivanju komisije <strong>za</strong> istinu nije steklapopularnost. Štaviše, neke nevladine organi<strong>za</strong>cijesu se aktivno suprotstavljale osnivanju komisije <strong>za</strong>istinu. To je bio slučaj s nekim značajnim nevladinimorgani<strong>za</strong>cijama u Srbiji i Crnoj Gori ubrzo pošto jejugoslovenski predsednik Vojislav Koštunica lansiraoideju o „Komisiji <strong>za</strong> istinu i pomirenje“ u martumesecu 2001. Poka<strong>za</strong>lo se da je ovo bio „školski primerkako da se ne osnuje i kako da ne radi komisija<strong>za</strong> istinu“. 111 Štaviše, insistiranje na „pomirenju“ odstrane nevladinih organi<strong>za</strong>cija koje su bile posvećene„pravdi“ nekima je izgledalo nespojivo s ciljem tihorgani<strong>za</strong>cija, pa su neki građanski aktivisti od togvremena postali izrazito skeptični i sumnjičavi premaosnivanju zvanične komisije <strong>za</strong> istinu. 112Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo i njegov projekatkazivanja istineOd osnivanja Fonda <strong>za</strong> humanitarno pravo 1992.godine, Nataša Kandić i 70 advokata, istraživača ianalitičara koji rade <strong>za</strong> ovu organi<strong>za</strong>ciju radili su natome da otkriju i objave istinu o ratnim zločinimapočinjenim u bivšoj Jugoslaviji. Oni su istraživaliubijanja, nestanke, mučenja i prisilni rad koji su sedogađali tokom celog trajanja sukoba, oslanjajući seuglavnom na usmena svedočenja žrtava i svedoka.Pošto je sakupio ogromnu građu o ratnim zločinima,Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo je 1994. godine počeoda sarađuje sa Međunarodnim krivičnim tribunalom<strong>za</strong> bivšu Jugoslaviju u Hagu. Fond <strong>za</strong> humanitarnopravo, isto tako, trenutno sarađuje sa tužilaštvima uSrbiji, Crnoj Gori i na Kosovu. Veliku pažnju Fondpoklanja sakupljanju dokumentacije koja se možeiskoristiti da bi se počinioci priveli pravdi. Fond senada da će moći da se proširi i da ima kancelarije ucelom regionu sa potpuno integrisanim pristupomdokumentaciji.Pored saradnje sa Međunarodnim krivičnim tribunalom<strong>za</strong> bivšu Jugoslaviju, Fond radi na otkrivanjuistine o onome što se dogodilo javnosti tokom sukobau Jugoslaviji, naročito u Srbiji, ali i širom regiona iširom sveta. Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo ima nekolikoserija publikacija o prošlosti, uključujući Dokumenta,koji sadrže publikacije o haškom tribunalu, i „Podlupom“, koji piše o istraživanjima kršenja ljudskihprava u prošlosti. Takođe, organizovali su seriju sveobuhvatnihjavnih rasprava o kršenju ljudskih prava io suočavanju s prošlošću.Program usmene istorije regiona je najrigoroznijioblik kazivanja istine o prošlosti u Fondu <strong>za</strong> humanitarnopravo. Sa svoja dva partnera – IDC i Dokumentom– projekat ima <strong>za</strong> cilj „da baci svetlost nazverstva iz prošlosti, da se <strong>za</strong>laže <strong>za</strong> iskrenu debatuu društvima u kojima se ovo događalo, da omogućikazivanje istine i da se <strong>za</strong>laže <strong>za</strong> jačanje odgovornostiu procesu suočavanja sa prošlošću“, kako piše na prezentacijitog projekta na internetu. 113 Projekat se oslanjana „priznatu metodologiju usmenog svedočenja“i na „dokumentaciju stvorenu u skladu sa strogimmetodološkim standardima koji će dopuniti postojećepisane izvore doka<strong>za</strong> o zverstvima iz prošlosti“.110 United Nations Mission in Kosovo.111 Mark Freeman, „Serbia and Montenegro: Selected Developments in Transitional Justice” (ICTJ Case-Study Series, October 2004).112 Intervjui autora sa Natašom Kandić, Marijanom Toma i ostalim članovima osoblja FHP između 15. i 20. juna 2005, kao i autorove diskusijesa učesnicima konferencije „Tranziciona pravda u bivšoj Jugoslaviji: Mesto žrtava“ održanoj u Beogradu od 26. do 29. juna 2005.113 Citati u ovom pasusu preuzeti su sa internet-stranice Istraživačko-dokumentacionog centra iz Sarajeva: www.idc.org.ba/.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istineDeo III: ZaključakNezvanične inicijative <strong>za</strong> kazivanje istine kao što suovi projekti koji su ovde opisani predstavljaju samojednu kategoriju od mnoštva strategija <strong>za</strong> suočavanjesa prošlim kršenjima ljudskih prava, sa zverstvima isukobima. Najpoznatije strategije uključuju krivičnogonjenje, komisije <strong>za</strong> istinu i politiku reparacija.Nezvanične inicijative <strong>za</strong> traganje i kazivanje istineimaju mnogo toga <strong>za</strong>jedničkog sa komisijama <strong>za</strong> istinu.Najveća razlika je u tome što se komisije <strong>za</strong> istinuosnivaju, ovlašćuju ili sankcionišu od strane države izbog toga su „zvanične“. Ali, komisije <strong>za</strong> istinu imalesu ogroman uticaj na način na koji su nevladine organi<strong>za</strong>cijei neki drugi koristili traumatsko iskustvo izprošlosti. Tačnije, postojanje komisija <strong>za</strong> istinu, s jednestrane, i paralelni razvoj nezvaničnih inicijativa sdruge strane učinili su da je postojao u<strong>za</strong>jamni uticajjednih na druge.Zahvaljujući kreativnosti građanskih aktivista,nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinesu veoma različite. 114 Pored toga, ima ih isuvišeda bi se mogli izbrojati, a ovaj rad se jedva dotiče tekategorije. Ali pregled ovde datih primera ukazujena značajne razlike između nezvaničnih inicijativa izvaničnih komisija <strong>za</strong> istinu.LegitimnostZvanične komisije <strong>za</strong> istinu pokušavaju da stvore istorijskosvedočenje koje doprinosi „zvaničnom prikazu“nacionalne istorije. Bez obzira na to da li tvrde daprikazuju stvarnu nacionalnu istinu ili ne, one jasno<strong>za</strong>uzimaju stav u vezi sa autoritarnom verzijom onogašto se dogodilo žrtvama tokom perioda o kome segovori. Zato što imaju ovlašćenja države i<strong>za</strong> sebe i, unajboljem slučaju (na primer, u Čileu, Maroku, Peruui Južnoj Africi), <strong>za</strong>to što su pristupile svom <strong>za</strong>datkuozbiljno, rigorozno i s vidljivom objektivnošću, <strong>za</strong>prikaz koji će one sastaviti može se reći da ima višelegitimnosti od sličnog nezvaničnog projekta <strong>za</strong>utvrđivanje i kazivanje istine.U nekim slučajevima, međutim, bolje bi bilo daaktivisti građanskog društva organizuju komisije <strong>za</strong>istinu, a ne vlada. U zemlji koja je još uvek u sukobu,ili je tek i<strong>za</strong>šla iz ratnog sukoba, ili u zemlji gde suprvobitni počinioci još uvek na vlasti, inicijativa kojabi potekla od države mogla bi da bude sumnjiva upogledu neutralnosti prema različitim stranama usukobu. Izveštaj o „prekidanju ćutnje“ o kome je ovdebilo reči je dobar primer <strong>za</strong> to. Sve dok je Patriotskifront Afričke nacionalne unije Zimbabvea 115 bila navlasti, sumnjalo se u sposobnost vlade da preduzmenepristrasno opisivanje događaja u Matebelelandu, aometanje izveštaja Čiambakve komisije u 1984. godinije to samo potvrdilo.Štaviše, ako zvanične komisije ne mogu ili neće da preduzmuodgovarajuće korake kako bi postigle visokinivo legitimnosti, kao što je to bio slučaj sa komisijama,na primer, u Haitiju, Nigeriji ili bivšoj Jugoslaviji,onda bi nezvanični proces možda bio bolji izbor <strong>za</strong>stvaranje sveukupnog prika<strong>za</strong> vremena o kom je reč.Ipak, kad se radi o legitimnosti, nezvanične inicijative<strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine možda imaju inherentannedostatak da su ono što jesu – to jest, nezvanične.One se suočavaju s teškim i<strong>za</strong>zovima u nastojanjuda postignu status, da budu priznate i poznate, štozvanični projekti mnogo lakše postižu, naročito unovim demokratijama koje imaju visoko moralnulegitimnost i koje izgledaju kao da vode u novo doba.Ipak, mnoge nezvanične inicijative opisane u ovomradu uspele su, na kraju, da postignu ogromno priznanje,postajući, u suštini, primarni faktori kojimaje povereno da dokumentuju kršenja ljudskih prava uodređenim periodima u prošlosti zemlje, kao što je tobio slučaj sa Dokumentacionim centrom u Kambodžii njegovim projektima <strong>za</strong> kazivanje istine.U jednom drugom primeru, nezvanične inicijative<strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine ne mogu da tvrde dasu one te koje stvaraju nacionalni prikaz događaja,već se usmeravaju na manje komponente nacionalneistorije. Na primer, Ardojne i Grinsboro projekti sumanje ambiciozni od zvaničnih komisija na nacionalnomnivou. Te nezvanične inicijative nameravajuda ispričaju priču o dvema različitim <strong>za</strong>jednicama,2 1114 Komisije <strong>za</strong> istinu su takođe različite, iako može biti tačno da su razlike među njima manje, kao što to misle mnogi teoretičari i praktičarina polju tranzicione pravde, koji tvrde da postoji naučna metodologija u osnivanju komisija <strong>za</strong> istinu. (Vidi Zaključak, dole).115 Zimbabwe African National Unity – Patriotic front. Partija Roberta Mugabea, predsednika Zimbabvea od 1980.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo2 2i u jednom i u drugom slučaju kroz viđenje žrtavai u određenom periodu u prošlosti. Ovi nezvaničniprojekti mogli bi, u tim slučajevima, da dostignu legitimnostkombinovanjem razumne ambicije s visokimnivoom profesionalizma. Onda bi njihov rad mogaoda bude ocenjivan u skladu s tim da li su pošteno itačno opisali ono što su nameravali da ispitaju, makoliko to bilo usko i specifično.Zbog svog zvaničnog statusa, komisija <strong>za</strong> istinu možeda prizna „istinu“ da njeni izveštaji imaju veću težinuili vrednost u očima javnosti, iako ne uvek. Međutim,u slučajevima kao što je bio El Salvador, gde su najvišivladini i vojni zvaničnici posumnjali (ili su u potpunostiodbacili) izveštaj komisije <strong>za</strong> istinu, ili, kao štoje to bio slučaj u Nigeriji, gde je javnost smatrala dasu svi ti napori bili neozbiljni, kao „sapunska opera“,prednosti zvaničnog statusa počinju da se gube. Iakosve komisije <strong>za</strong> istinu priznaju vrednost istine, njihovasposobnost da dođu do nje <strong>za</strong>visi od konteksta izkoga dolaze.S druge strane, istina do koje je došao projekat uBrazilu imala je dodatnu težinu. Kao što Joan Dassinukazuje u uvodu izveštaja na engleskom jeziku: „Brazilskiprojekat Nikada više bio je u stanju da postignenešto što grupa iz susedne zemlje nije postigla – dauspostavi zvaničnu odgovornost <strong>za</strong> politički motivisanakršenja ljudskih prava na osnovu vojnih podataka...Posle toga, negiranje je bilo nemoguće – iako je,barem zvanično, vlada ostala uglavnom nema po pitanjuovog velikog projekta i njegovim otkrićima.“ 116Naj<strong>za</strong>d, jedno od ključnih pitanja u vezi s legitimnošćujeste koliko se objektivnom komisija doživljava. Na primer,veća je verovatnoća da će komisija <strong>za</strong> istinu, a nenezvanična inicijativa, postaviti komesara i osobljekoje izgleda kao da <strong>za</strong>stupa interese društva u celini,<strong>za</strong> razliku od osoblja u projektima <strong>za</strong> nezvaničnuistinu koje je regrutovano iz nevladinih organi<strong>za</strong>cija.Za čileanske komesare, na primer, verovalo se da supojedinci visokog moralnog ugleda koji su, svi <strong>za</strong>jedno,predstavljali široki spektar zvaničnog političkogdelovanja. Njihovi potpisi na finalnom izveštaju dajudodatnu težinu istini do koje je komisija došla.Pouka koja se iz ovoga može izvući manje se tičezvaničnog ili nezvaničnog statusa projekta, a višeprofesionalizma i doživljene objektivnosti. Postojeprimeri visokog – ali i niskog – nivoa profesionalizmai u zvaničnim i u nezvaničnim projektima <strong>za</strong> kazivanjeistine. Sve nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanjei kazivanje istine koje su ovde pomenute, na primer,mogu se smatrati visoko profesionalnim, a nezvaničnibrazilski projekt, Nikada više, na primer, sa svojimoslanjanjem na zvanične dokumente, na ugledne advokatei na poštovanje uloge crkve s pravom se smatrajumnogo legitimnijim od hipotetičke alternative, kaošto je komisija <strong>za</strong> istinu, koja se smatra politizovanomili slabom.Pristup resursimaZvanična komisija <strong>za</strong> istinu je potencijalno skupainvesticija koja <strong>za</strong>hteva budžet čija se cifra izražavamilionima dolara <strong>za</strong> kratak period. Na svom vrhuncu,sedamnaestočlana južnoafrička Komisija <strong>za</strong> istinui pomirenje <strong>za</strong>pošljavala je oko 400 osoba i imalaje budžet od 18 miliona dolara godišnje. U novijevreme, komisiji Istočnog Timora bilo je potrebnoviše od 4 miliona dolara <strong>za</strong> period između 2001. i2003. godine. 117 Predloženi budžet <strong>za</strong> peruanskukomisiju <strong>za</strong> istinu i pravdu iznosio je više od miliondolara godišnje iako je, u stvari, mnogo manji iznosbio odobren.Jednoj nezvaničnoj inicijativi <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanjeistine moglo bi da bude teško da to postigne.Nezvanične inicijative obično imaju manje finansijskihsredstava iako su neki od ovde pomenutih projekatauspeli da prikupe priličnu količinu finansijskihsredstava od nacionalnih i internacionalnih institucija.Na primer, brazilski projekat podržavao je Svetskisavet crkava, DC-Cam i Iračka memorijalna fondacijauživali su podršku vlade SAD, 118 Fond <strong>za</strong> humanitarnopravo dobio je znatnu podršku od strane evropskihi nekih drugih donatora, Grinsboro Komisija <strong>za</strong>istinu i pomirenje dobila je finansijsku podršku odvelikih američkih fondacija, a REMHI projekt imaoje, na vrhuncu, podršku Katoličke crkve Gvatemale,brojno osoblje i više kancelarija i tako, po svojojbirokratskoj strukturi, mandatu i ciljevima, više ličio116 Joan Dassin, str. xvii.117 The La’o Hamutuk Bulletin, Vol. 4, No. 5, novembar 2003, http://www.etan.org/lh/bulletins/bulletinv4n5.html.118 Jonathan Saul, „Iraqi author seeks to confront Saddam legacy”, Reuters, 7. decembar 2003.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinena zvaničnu komisiju <strong>za</strong> istinu. Ipak, s obzirom natroškove zvaničnih komisija <strong>za</strong> istinu, pristup finansijskimi drugim sličnim resursima (prostorije <strong>za</strong>rad, po<strong>za</strong>jmljeno osoblje, itd.) jeste ključni element.Naravno, nezvaničnim inicijativama možda će bitipotrebno da koriste postojeće osoblje i kancelarije ilida stvaraju nove projekte.Oba tipa projekata trude se da dobiju neki oblikjavnog priznanja u vezi s kršenjem ljudskih prava uprošlosti. Prela<strong>za</strong>k sa znanja (kad ljudi znaju šta sedogodilo) na priznanje (kad sugrađani javno priznajuda se nešto dogodilo) jeste jedan od najvažnijihdoprinosa zvanične komisije <strong>za</strong> istinu. 119 Projekti<strong>za</strong> nezvaničnu istinu mogu da objavljuju istinu, alito svakako ima manju težinu od priznavanja istine.U vezi s ovim, jedan od najvažnijih resursa kojimazvanične komisije <strong>za</strong> istinu imaju pristup jestepotencijalno značajna moć položaja koji omogućujeobraćanje javnosti i, uz to, pristup medijima na nacionalnomnivou, iako nezvanične inicijative možda isame mogu da privuku priličnu pažnju.Južnoafrička Komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje moždaje najbolji primer komisije koja je uspela da privučeresurse kao što su pristup medijima i poklonjenapažnja. Delom zbog toga što je na njenom čelu biodobro poznati nobelovac, Desmond Tutu, i delomzbog toga što je komisija bila u stanju da sprovodi javnasaslušanja žrtava koja su mediji opširno prenosili,kao i zvanična saslušanja u vezi s velikim brojem predmeta,kao što su problemi poslovanja i rada, verska<strong>za</strong>jednica, mediji i <strong>za</strong>tvori. Komisija je podnela detaljanizveštaj na 3.000 strana, koji je sadržao brojnepreporuke <strong>za</strong> južnoafričku državu. Postići ovakvo prisustvou javnosti i uticaj na javnu debatu jeste jednaod mogućih prednosti zvanične komisije <strong>za</strong> istinu. Sdruge strane, Grinsboro Komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje,koja je dobro proučila aktivnosti južnoafričkekomisije, bila je takođe u stanju da privuče pažnjumedija, naročito u gradu Grinsborou, ali i na nacionalnomnivou u SAD.Još jedan resurs kojem komisije <strong>za</strong> istinu imajupristup tiče se razvoja programa reparacija, koji sečesto nadovezuju na rad komisije <strong>za</strong> istinu, paralelnoga prate ili su direktno pove<strong>za</strong>ni s njim. U nekimslučajevima, kao što je Južna Afrika, komisija <strong>za</strong>istinu bila je u direktnoj vezi s politikom reparacija.U svakom slučaju, činjenica da je jedan od rezultatarada komisija <strong>za</strong> istinu često bilo definisanje skupakorisnika reparacija, sugeriše potrebu <strong>za</strong> nekomvrstom pristupa ekonomskoj moći bar u određenimslučajevima, a nju nezvanične inicijative, naravno,nikada ne mogu imati.Naj<strong>za</strong>d, tu je i pristup pravnoj moći. Dok su neke komisije(na primer, u Čileu, u Gvatemali) imale priličnomalu moć, druge su imale vrlo široka ovlašćenja.Poznato je da je Južnoafrička komisija <strong>za</strong> istinu bilajedina koja je imala ovlašćenje da ponudi amnestijupočiniocima u <strong>za</strong>menu <strong>za</strong> punu istinu o političkomzločinu. Komisija je, isto tako, imala ovlašćenje daizdaje nalog <strong>za</strong> pretres i plenidbu, robustan program<strong>za</strong>štite svedoka, sposobnost da imenuje počinioce najavnim tribinama i ovlašćenje da naredi privođenjesvedoka (koje je retko koristila). 120Angažovanje građanskog društvaZvaničnim komisijama <strong>za</strong> istinu potrebne su podrškai pomoć građanskog društva. 121 Uprkos suštinskomznačaju ovih ve<strong>za</strong>, međutim, komisije <strong>za</strong> istinu suzvanični entiteti pove<strong>za</strong>ni s državom, a nisu u poseduneke nevladine organi<strong>za</strong>cije. Kroz istoriju, njihovodnos prema građanskom društvu varirao je od kooperativnogdo antagonističkog. Ovo stoga što su, domanjeg ili većeg stepena, komisije <strong>za</strong> istinu smatraleda je njihova ba<strong>za</strong> bila šira od nevladine organi<strong>za</strong>cijekoja je podržavala njeno stvaranje. Komisije <strong>za</strong> istinu,u mnogim slučajevima, smatraju da je celo društvonjihova ba<strong>za</strong>.Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanjeistine, koji po definiciji nastaju iz, i usko su pove<strong>za</strong>nisa, građanskim društvom i, obično, s jednom2 3119 Zasluga <strong>za</strong> razlikovanje ove dve kategorije, znanja i priznanja, vidi: Thomas Nagel, State Crimes: Punishment or Pardon? (Radovi i izveštajsa konferencije organizovane od strane Programa <strong>za</strong> pravdu i društvo Instituta Aspen, u Aspenu, 1989).120 Prilozi u knjizi P. Hayner dobro pokazuju različite pravne moći komisija <strong>za</strong> istinu. Vidi: Priscilla Hayner, Unspeakable Truths: Facing theChallenge of Truth Commissions, (New York: Routledge, 2001).121 „Truth Commissions and NGOs: The Essential Relationship,” ICTJ Occasional Paper, April, 2004.122 Vidi: Louis Bickford, „Transitional Justice” u: The Encyclopedia of Genocide and Crimes Against Humanity (Macmillan Reference USA,2004), vol. 3, str. 1045–1047.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo2 4specifičnom nevladinom organi<strong>za</strong>cijom, mogu imatibolje veze sa <strong>za</strong>jednicom kojoj nameravaju da služe.One mogu biti fleksibilnije i osetljivije <strong>za</strong> društvenepotrebe i mogu uspostaviti neposrednije veze sa svojombazom, kao što su žrtve i preživele osobe. Tako jebilo u slučaju REMHI komisije koja je uspela da uspostavidaleko bliže veze sa domaćim organi<strong>za</strong>cijamakakve CEH komisija nikada nije uspela da postigne.Međusobni odnosi sa drugim strategijama tranzicionepravde.I zvanične i nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanjeistine trude se da daju svoj doprinos brojnim ciljevimakoji su na dnevnom redu tranzicione pravde. 122Drugim rečima, one eksplicitno i proaktivno stupajuu interakciju s drugim projektima da bi se suprotstavilenasleđenim kršenjima ljudskih prava iz prošlosti.Ove aktivnosti uključuju sudsko procesuiranje <strong>za</strong>prekršioce ljudskih prava iz prošlosti, obezbeđivanjereparacija žrtvama, osnivanje javnih memorijalnihustanova <strong>za</strong> žrtve i reformu onih institucija (sektorbezbednosti, policija, vojska, mediji, itd.) koje su bileinstitucionalno odgovorne <strong>za</strong> ta kršenja ljudskih prava.U terminologiji krivičnog pravosuđa i odgovornosti,i nezvanične inicijative i komisije <strong>za</strong> istinu doprinosedirektno krivičnim procesima, 123 doprinose indirektno124 ili dopunjuju krivične procese. 125 U malombroj slučajeva, one su alternativa krivičnim procesima.126Zvanične komisije <strong>za</strong> istinu stoje u direktnoj vezi sprogramima reparacija. Na primer, čileanska komisija<strong>za</strong> istinu dovela je do procesa kojim je skoro 5.000korisnika primilo neku kombinaciju isplate gotovineu iznosu od preko 400 dolara mesečno, zdravstvenihpogodnosti, pomoći <strong>za</strong> školovanje dece, vraćanju naposao i antedatiranje isplate penzija. 127Iako nezvanične inicijative ne mogu da odobre reparacije,one mogu inicirati debate i razgovore o značajupreporuka. Možda je najbolji primer ovoga deo uovom članku posvećen komisija REMHI čiji je finalniizveštaj <strong>za</strong>htevao različite oblike reparacija i skicirao ihna način koji podseća na zvanične komisije <strong>za</strong> istinu.Što se tiče šire institucionalne reforme, mnogi odovih projekata, kao što su zvanične komisije <strong>za</strong> istinu,pokušavaju da daju odgovor na događaje iz prošlosti:<strong>za</strong>što su se ove užasne stvari dogodile? Koje institucijesu grešile? Kako se tako nešto može sprečitiu budućnosti? U ovom smislu, komisije <strong>za</strong> istinu inezvanične inicijative često uzimaju u obzir ono štoće se dogoditi u budućnosti, koliko i ono što se dogodilou prošlosti. Izveštaj komisije REMHI, na primer,kao i izveštaj o prekidanju ćutnje, SERPAJ i brazilskiizveštaj i, u manjem obimu, Ardojne izveštaj, sve suto pokušaji da se analizira prošlost i daju konkretnepreporuke koje će garantovati da se to više neće dogoditi.Kazivanje istine i istorijsko pamćenje 128Zvanične komisije <strong>za</strong> istinu, kad postignu uspeh ilegitimnost <strong>za</strong> svoje metode, postupanje i proizvo123 Ovo je bio cilj Urugvajskih pokušaja koji su diskutovani u ovom radu, kao i eksplicitni cilj projekata Dokumentacionog centra Kambodže(u smislu podrške suđenjima pripadnicima režima Crvenih Kmera), i Fonda <strong>za</strong> humanitarno pravo (u smislu podrške nacionalnim suđenjima<strong>za</strong> ratne zločine u Srbiji). Argentinska komisija <strong>za</strong> istinu (CONADEP) je svoj mandat razumela kao direktnu podršku krivičnomgonjenju, dok je peruanska Komisija utvrdila svoju „pravnu jedinicu” koja je radila na identifikaciji malog broja slučajeva koje je trebalopredati tužilastvu.124 Ovo je bio slučaj sa Komisijom <strong>za</strong> istinu i pomirenje u Čileu, čiji su nalazi i prikupljena dokumentacija korišćeni deceniju kasnije ukrivičnom gonjenju.125 Komisija <strong>za</strong> istinu i pomirenje u Sijera Leoneu je osnovana paralelno sa Specijalnim sudom <strong>za</strong> Sijera Leone. REMHI inicijativa uGvatemali je takođe dobar primer <strong>za</strong> ovakav slučaj.126 Ovde se najčešće pogrešno misli na Komisiju <strong>za</strong> istinu i pomirenje u Južnoj Africi, iako je u tom slučaju razmena ‘Amnestija <strong>za</strong> istinu’ bila<strong>za</strong>snovana na strahu od krivičnog gonjenja. Bolji primer je Grinsboro efekat koji je diskutovan ranije. Krivična gonjenja su u ovom slučajupropala zbog pristrasnog sudstva, tako da je proces utvrđivanja istine bio alternativa neuspešnim suđenjima.127 Vidi: Pablo de Greiff (ed), The Handbook on Reparations (Oxford: Oxford University Press, 2006).128 Istorijsko pamćenje označava niz načina na koji društva pamte svhoju prošlost i načine na koji oblikuju javne diskusije o prošlosti. Ovo jerazličito od discipline istoriografije koja (uz sve poštovanje postmodernih ograničenja) traga <strong>za</strong> objektivnom istinom o prošlosti. Postojiopsežna literatura o istoriji i kolektivnom pamćenju. Vidi različite kolekcije koje je prikupio Savet <strong>za</strong> društvena istraživanja (Social ScienceResearch Council – SSRC) u svom projektu: „Collective memory and Repression in the Southern Cone” (na španskom jeziku), dostupnona: http://www.ssrc.org/fellowships/coll_mem/.
Nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istinede, 129 verovatno će ostaviti dublji trag na istorijunego nezvanične inicijative, s obzirom na to da seone mogu pozivati na to da stvaraju „zvaničnu istinu“i da imaju moć države i<strong>za</strong> sebe dok to rade. Ovoje očigledno čak i tačnije kad je rad komisija <strong>za</strong> istinuzvanično podržan i priznat od strane države, kao štoje to bio slučaj s plavom trakom i emocionalnom ceremonijomkad je predsednik Aylwin primio izveštaj odČileanske komisije <strong>za</strong> istinu i pomirenje 1991. godine.Kazivanje koje je komisija <strong>za</strong> istinu stvorila ima višešansi da uđe u istoriju, na primer, ili u školski program.130 A njen finalni izveštaj, ako je dobro urađen,biće citiran od strane vladinih zvaničnika, medija idrugih osoba koje utiču na javno mnjenje.U nekim slučajevima, broj žrtava do koga dođe komisija<strong>za</strong> istinu postaje važan istorijski broj. To važi <strong>za</strong>Čile, gde niko ne može da porekne da je najmanje3.000 žrtava bilo ubijeno ili nestalo u akcijama hunte,ili u Peruu, gde se broj od 69.000 (žrtava sukoba nasvim stranama) ustaljuje kao istorijski tačan.Način na koji se može uticati na istorijsko pamćenjeje teže odrediti. Nezvanične inicijative, <strong>za</strong>to štofunkcionišu na nivou društva i što mogu biti, unekim slučajevima, viđene kao legitimne od straneosoba koje stvaraju javno mnjenje u crkvama,političkim pokretima i organi<strong>za</strong>cijama građanskogdruštva mogu imati veliki uticaj na način na koji sedruštva sećaju prošlosti. Izgleda jasno da je REMHIinicijativa bila u stanju da utiče na način na koji ćesukob u Gvatemali biti <strong>za</strong>pamćen, i činjenica da REMHI još uvek postoji, takođe je važna. U maloj <strong>za</strong>jednicikakva je Ardojne, projekat će imati značajan uticajna način kako <strong>za</strong>jednica pamti prošlost. Slično jemoguće u Grinsborou u Severnoj Karolini.Možda je najvažnije to što komisije <strong>za</strong> istinu inezvanične inicijative <strong>za</strong> traganje <strong>za</strong> istinom dozvoljavajuda se čuju i glasovi žrtava: njihova svrha jeda omoguće žrtvama da ispričaju svoje priče. Ovamogućnost se razlikuje od sudnice. S obzirom nato da izlaze u susret potrebama brojnih žrtava ipreživelih da budu saslušani, 131 obe kategorije moguse smatrati arenom u kojoj će se čuti glasovi koji sedo tog momenta nisu čuli. Pitanje je da li oni imajuili nemaju priliku da se obrate javnosti. Na taj način,moć koja se stiče javnim saslušanjima pod pokroviteljstvomdržave, a koju prati medijska pažnja na nacionalnomnivou, može biti ogromna. Od svih ovdepomenutih projekata, samo je Grinsboro komisija <strong>za</strong>istinu i pomirenje imala javna saslušanja.ZaključakU poslednjih nekoliko decenija, suočavanje s prošlošćudobijalo je sve veći značaj kao ključna komponentašire strategije izgradnje kulture ljudskihprava, prevazilaženja odsustva straha od odgovornostii jačanje demokratskih institucija. Od mnogihstrategija <strong>za</strong> suočavanje s prošlošću, ideja kazivanjaistine – otkrivanja istine o ranijem periodu koji ječesto obeležen i nasiljem i tajnovitošću – postigla jenaročitu važnost.Postoji, naravno, mnogo načina da se kaže istina oprošlosti, uključujući i zvanične komisije <strong>za</strong> istinu inezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanje istine,kao što je rečeno u ovom radu. Nije iznenađujućeto što su ove dve široke inicijative uticale jedna nadrugu i što su, na mnogo načina, postale slične jednadrugoj. Jedna od najvažnijih karakteristika tranzicionepravde je u tome što se ideje i inspiracije dele s drugimau regionu i širom sveta 132 , a ideja o komisijama2 5129 Naravno, ovo nije uvek slučaj. U stvari, ima veoma mnogo primera komisija <strong>za</strong> istinu koje ovo nisu postigle, kao što je npr. Komisija <strong>za</strong> istinuna Haitiju. Vidi: Human Rights Watch/Americas (1997), „Haiti: Human Rights Developments” (www.hrw.org/reports/1997). Komisijapodržana od strane vlade je <strong>za</strong>ključila svoju istragu 1996. i predstavila konačni izveštaj od 1.200 strana u kom je detaljno navela primerekršenja ljudskih prava u periodu pod vojnom vladom do vladavine tadašnjeg predsednika Aristida. Predsednik Préval je kasnije malouradio na ispunjavanju preporuka Komisije, već se ograničio na objavljivanje <strong>za</strong>ključaka Komisije i najavu distribucije ograničene količineIzveštaja u oktobru 1996. Ministar pravde je u junu objavio da ministarstvu nedostaje sredstava da obezbedi reparacije <strong>za</strong> žrtve kršenjaljudskih prava. Komitetu <strong>za</strong> ispunjavanje preporuka Komisije je rad bio onemogućen zbog nemanja osoblja i finansijske podrške.130 Ovo je oblast kojoj nedostaje više empirijskog istraživanja. Jedan od vrednijih radova je: Eli<strong>za</strong>beth Oglesby, 2004, „Historical Memoryand the Limits of Peace Education: Examining Guatemala’s ‘Memory of Silence’ and the Politics of Curriculum”, rukopis (Savet <strong>za</strong> etiku imeđunarodne odnose – Carnegie Council on Ethics and International Affairs, Fellows Program, Istorija i politika pomirenja, jun 2004).131 Vidi: Louis Bickford, „Preserving memory: the past and the human rights movement in Chile”, u Hillman, Richard S.; John A. Peeler; andElsa Cardozo Da Silva (eds), Democracy and Human Rights in Latin America (Westport, CT: Praeger, 2000).132 Louis Bickford, „Transitional Justice” u: The Encyclopedia of Genocide and Crimes Against Humanity (Macmillan Reference USA, 2004),vol. 3, str. 1045–1047.
Fond <strong>za</strong> humanitarno pravo2 6<strong>za</strong> istinu uglavnom se pojavila na jugu planete. Razumljivoje to što komisije <strong>za</strong> istinu uče jedna od druge,kao što se i dogodilo, i što su nezvanične inicijative iinformisale komisije <strong>za</strong> istinu i učile od njih.S druge strane, ima nečega što je potencijalno uznemirujućeu vezi sa sličnostima u ovim brojnim primerima,budući da to sugeriše jedan prenaglašenonaučni pristup kazivanju istine – kao da postojisamo jedan način da se to uradi i da se svi ti naporisvode na jednu formulu. U stvari, najuzbudljiviji elementsvih ovih pokušaja i jeste to što nema formule– nema „jedne veličine <strong>za</strong> sve“ – i što je <strong>za</strong> svakotakvo pregnuće bilo karakteristično to što je imalosvoju specifičnost i svoju kreativnost u <strong>za</strong>visnosti odkonteksta u kome se javilo. Pristup kazivanju istinekoji je u Kambodži primenio DC-Cam i jeste i trebada bude potpuno različit od Prekidanja ćutnje u Zimbabveuili od Ardojne projekta u Severnoj Irskoj.Projekat istorije Iraka, na primer, koji su razvilimeđunarodni aktivisti a finansirala ga vlada SAD,sugeriše fascinantnu ali i problematičnu mogućnostda se pojavljuje „matrica“ <strong>za</strong> kazivanje istine,zvanična ili nezvanična. Ako je to tako, onda biprojekt <strong>za</strong> kazivanje istine, teorijski, mogao da seumetne u svaki kontekst, bez organskih ve<strong>za</strong> sagrađanskim društvom, koje su bile karakteristične<strong>za</strong> većinu uspešnih verzija ovih projekata. Kako izvanične i nezvanične inicijative <strong>za</strong> kazivanje istinesve više pokreću naučni pristupi i „uspešna praktičnarešenja“, to može da bude neizbežan rezultat. I <strong>za</strong>ista,kako se donatori, međunarodne institucije i globalnieksperti sve više slažu o tome kako bi kazivanje istine„trebalo“ da izgleda, tako će se pritisak povećavati dase stvore identične forme zvaničnih komisija <strong>za</strong> istinui projekata <strong>za</strong> nezvaničnu istinu.Uistinu, lekcije koje smo naučili od komisija <strong>za</strong>istinu distribuirane su širom sveta, delom zbog globalnekomunikacione mreže, publikacija i postojanjaorgani<strong>za</strong>cija kao što su Međunarodni centar <strong>za</strong>tranzicionu pravdu, 133 s kancelarijama u Briselu,Kejptaunu, Ženevi, Monroviji, Njujorku i Kinšasi;kao što je Grupa <strong>za</strong> analizu podataka o ljudskim pravima,bazirana na Benetek inicijativi u Kaliforniji, 134i Centar <strong>za</strong> proučavanje nasilja i pomirenja u JužnojAfrici, da pomenemo samo neke od njih. Aktivistii drugi (uključujući zvaničnike Ujedinjenih nacija idrugih međunarodnih institucija) koji razmatrajumogućnost osnivanja komisije <strong>za</strong> istinu imaju skorotrenutni pristup globalnoj mreži informacija i aktivnosti,kao što su Upravljanje srodnim grupama komisija<strong>za</strong> istinu, 135 mreža profesionalaca angažovanih u vezis komisijama <strong>za</strong> istinu, ili Afrička istraživačka mreža<strong>za</strong> tranzicionu 136 i mogu lako naći odgovore na čitavniz pitanja koja se kreću od najbolje baze podataka<strong>za</strong> skladištenje do razloga <strong>za</strong> i protiv javnih saslušanjakomisija <strong>za</strong> istinu.Ali, ipak, nezvanične inicijative <strong>za</strong> utvrđivanje i kazivanjeistine će uvek <strong>za</strong>držati svoju individualnost,koja <strong>za</strong>visi od konteksta u kome se nalaze. Većinaovde datih primera, u stvari, definisani su kao eksplicitnolokalni pristupi, čak i kad su se koristilimeđunarodnim znanjem i resursima. Ima mnogotoga što ovi projekti mogu da nauče jedni od drugih išto mogu poka<strong>za</strong>ti svetu, ali možda najvažnija lekcijatiče se fleksibilnosti koju, po svojoj prirodi, posedujuprojekti <strong>za</strong> nezvaničnu istinu, da mogu da budu jedinstveni,kreativni i da odgovaraju lokalnom kontekstu.To je njihova najveća snaga.133 Autor je jedan od direktora u ovoj organi<strong>za</strong>ciji.134 Vidi:http://www.hrdag.org/.135 Ovo je projekat koji ispred Međunarodnog centra <strong>za</strong> pravdu u tranziciji autor nadgleda <strong>za</strong>jedno s bivšim i sadašnjim članovima različitihkomisija <strong>za</strong> istinu, kao što su ona u Argentini, Gani, Gvatemali, Maroku, Peruu, Sijera Leoneu, Južnoj Africi, Istočnom Timoru i drugima.136 Vidi: www.transitionaljustice.org.<strong>za</strong>. Ovo je <strong>za</strong>jednička inicijativa Centra <strong>za</strong> studije nasilja i pomirenja iz Južne Afrike, Centra <strong>za</strong>demokratski razvoj u Gani, i Američke Asocijacije <strong>za</strong> unapređivanje nauke.