društvozarez, xiv /342, 27. rujna 2012. 6Kakva demokratska Europa?Odgovor francuskog filozofa Jürgenu HabermasuÉtienne BalibarJürgen Habermas otvoreno se izjasniopo pitanju europske situacijei odluka koje ona zahtijeva: nakon“Europskog ustava” prevedenog u svibnju,Le Monde je prošlog tjedna objavio stajalištenjemačkog filozofa pod naslovom “Plusque jamais, l’Europe” (“Europa, više negoikad”). U bitnom, Habermasova teza je dakriza eura nema nikakve veze s krivnjomrastrošnih država koje imaju poteškoćauhvatiti korak sa “štedljivim” državama (unjemačkom, Schuld istodobno znači krivnjui dug...), nego s nesposobnošću država dase odupru špekulantima i neutralizirajuigru tržišta te omoguće globalnu regulacijufinancija. Stoga neće biti izlaska iz krizene odluči li Europa “konačno napravitikorak” prema političkoj integraciji, kojabi joj omogućila istodobno obraniti svojuvalutu i pokrenuti socijalne politike smanjenjanejednakosti u svojim okvirima kojejoj opravdavaju postojanje. Prirodno mjestoove transformacije je “europska jezgra”(Kerneuropa), dakle eurozona proširenadržavama koje bi se trebale pridružiti (naročitoPoljskom). No nužan uvjet za to je“stvarna” demokratizacija zajedničkih institucija,pod čim Jürgen Habermas ponajvišemisli na formiranje parlamentarnogzastupanja koje bi konačno bilo djelatno(prema sistemu od dva stupnja, koji razlikujeod “federalizma” na njemački način),s ovlastima političke kontrole na europskojrazini, naročito na poreznu osnovicu i porezna dobit koji bi podržali jedinstvenu valutu,slijedeći princip američkih pobunjenika:“No taxation without representation!”Treba pitatiHabermasa kakouvesti demokraciju ueuropsku konstrukcijubez “skoka” ili“uzmaka” u odnosu nastrukture i procedurekoje su i osmišljenekako bi je isključile,neutralizirale i kojemetode “upravljanjakrizom”, u bitnomusmjerene nasprječavanjeintervencije građana,sustavno sprječavaju?HraBRa kritika “novog njemačkognacionalizma” Valjapozdraviti ovu intervenciju i ne ostaviti jebez odjeka. Ona dolazi nakon niza hrabrihzauzimanja stajališta, u kojima se Habermasokomio na “novi nacionalizam” njemačkepolitike i “unilateralne” predrasudekoje ona pokriva (možemo samo sanjati ofrancuskim intelektualcima koji bi pokazaliistu takvu neovisnost). Podrazumijevaznatan napor uzimanja u obzir političkog,ekonomskog i društvenog, kao i zamišljanjamogućeg doprinosa Europe pronalaskustrategije iz krize na globalnoj razini,koji istodobno uključuje imperativzaštite socijalnih prava(što opet ne znači njihovu nepromjenjivost)i imperativ regulacijemehanizama kreditakoji se umnožavaju “iznad”stvarne ekonomije. Konačno,ono nedvosmisleno potvrđujeda politički ujedinjena Europa(zvali je “federalnom” ili ne)jest moguća samo pod uvjetomsupstancijalne demokratizacije,koja se tiče same naravi njezinevlasti i zastupanja, dakle njihovalegitimiteta (što se menetiče, dugo sam podržavao radikalniju,neki će reći i spornijutezu: politička Europa, izvankoje zapravo postoji samo propasti nemoć za narode kontinenta,neće biti legitimna, dakleni moguća, ukoliko ne budedemokratičnija od nacija kojeje sačinjavaju, dakle ukolikoim ne omogući korak dalje odnjihovih povijesnih tekovina popitanju demokracije).Nema izlaska iz krize bez fiskalnerevolucije Argumentacijafrankfurtskog filozofa posjeduje ipak,po mojem mišljenju, dvije međusobno povezaneslabosti. Prva je što ne vodi računao proteklom vremenu, dakle o konjunkturi:rasuđuje kao da se kriza ne razvija već godinama,kao da bismo se mogli ponovnopremjestiti “prije” učinaka koje je proizvelai ostvariti sada ono što je bilo potrebnokako bi se izbjegla (ponajviše u trenutakuspostavljanja europskog monetarnogsistema). Ne vjerujem u to. Trebalo bi unajmanju ruku razviti indikacije koje argumentacijasadrži (u izvornoj verziji: ovaideja ispala je iz francuskog prijevoda zaLe Monde) vezano uz prihvaćanje porezai kontrolu njihova korištenja. Neće biti, uEuropi niti drugdje, izlaska iz krize bez“fiskalne revolucije”, koja podrazumijevane samo podizanje europskih poreza i briguza pravednu raspodjelu, nego njihovo korištenjeza politiku reparacije zapošljavanjauništenog krizom, politiku preustrojstvaproizvodnih djelatnosti i uređ<strong>ivan</strong>ja europskog“teritorija”. Nešto poput New Dealaili unutareuropskog Marshallovog plana.To podrazumijeva također, bez sumnje,vraćanje uravnoteženoj monetarnoj politici,podjednako utemeljenoj na fiskalnomsustavu i bankarskom sustavu (poput slučajnoonog koji održava spekulaciju).Suviše formalistička koncepcijademokracije Druga jeslabost da se Habermasova argumentacijadrži pretjerano formalističke koncepcijedemokracije, koja je tim manje zadovoljavajućašto su moćni procesi “de-demokratizacije”više na djelu u našem društvu, kojičak iz krize izvlače argumente oportunostii učinkovitosti “vladanja” odozgo. Ne možemosamo ispraviti takve procese, trebaih spriječiti, suprotstaviti im “materijalne”demokratske invencije. Da se razumijemo:nipošto ne odbacujem potrebe za predstavljanjem.Upravo suprotno, povijest dvadesetogstoljeća pokazala je i nužnost i granicekolebanja između jednostavne delegacijevlasti i djelatne kontrole. Treba intenziviratiove rasprave na razini Europe. No trebatakođer uvesti i druge modalitete demokracije,ili bolje, demokratizacije političke institucije.To je ključ rješenja čuvene aporije“europskog demosa”. Demos ne prethodi,ne preegzistira, kao uvjet, demokraciji: onproizlazi iz nje, kao njezin učinak. No isama demokracija postoji samo kao tijeki oblik različitih praksi demokratizacije.Kao predstavnička demokracija, svakako,no i kao participativna demokracija, čija jegranica samoupravni komunizam (izgradnja“commonsa”, rekao bi Negri), i kaokonfliktna demokracija (“kontra-demokracija”,rekao bi Rosanvillon), koja živi odzahtjeva i prosvjeda, od otpora i pobune.Ovi modaliteti demokracije oblikuju nestabilnuravnotežu koja nas, istina, udaljava od“normativnog” konstitucionalizma.Mora se pojaviti pokret Timodaliteti ne mogu se uvesti preskriptivnimodlukama, ma kakav bio njihov način legitimacije(poput drugih, Habermas ustrajnopodsjeća na mogućnost referenduma o budućnostieura i Europe). Moglo bi se čakčiniti da prevladavanjem mogućnosti vladinog“upravljanja”, omogućavanjemizgleda za autonomiju ili disenzus, ti modalitetikreću ka cilju drukčijeg utemeljenjaEuropske unije: kako objediniti ujedinjenosts mnogostrukošću i proturječjem, stabilnosts nesigurnošću, legitimnost s osporavanjem?No i obrnuto, pitat ćemo Habermasakako uvesti demokraciju u europskukonstrukciju bez “skoka” ili “uzmaka” uodnosu na strukture i procedure koje su iosmišljene kako bi je isključile, neutralizirale,i koje metode “upravljanja krizom”, ubitnom usmjerene na sprječavanje intervencijegrađana, sustavno sprječavaju? Trebatće svakako da se, po ovom kao i podrugim pitanjima (“socijalne Europe”...)pojavi nešto kao opozicija i pokret. Ne propustimopriliku za raspravu koju nam JürgenHabermas i njegovi kolege predlažu,za raspravu o Europi, za Europljane i odstrane Europljana. Na različite načine,rasprava se pokreće svugdje gdje težinaposljedica krize prisiljava na nju, naročitou Grčkoj i Španjolskoj. No vrlo malo u Francuskojgdje se, unatoč signalu za uzbunukoji bi trebao naznačiti val njezina povratka,izgleda orijentiraju prema obnavljanjukampanja iz 1992. i 2005., gotovo sjedinom razlikom da ovog puta nema planiranogreferenduma... Nema ničeg što biizlazilo iz nacionalnih granica. Ničeg,prema tome, što bi smjestilo politiku narazinu koja bi odgovarala hitnosti zadaće,kao i pitanjima principa.S francuskoga prevela Milena Ostojić /Objavljeno u Libération pod naslovom“Quelle Europe démocratique?“, 3. rujna2012. / oprema teksta redakcijska
društvozarez, xiv /342, 27. rujna 2012. 7Kontinuitet mRŽnjeU kritici govora mržnje i rasističkog ponašanja iz političkih krugova ima mnogo kalkulantstvai manipulacije, mnogo razmišljanja o tajmingu i intenzitetu kritike i usklađ<strong>ivan</strong>ja reakcije sobzirom na političku moć onoga koga se kritiziraKatarina LuketićPRimjeR 1 – govoRPRazniH DŽepova Prijenekoliko godina za mnoge je biolokalni spasitelj, poduzetnik kojiće se znati pobrinuti za građaneonako kako se znao pobrinutiza sebe, Superhajduk koji radiza svoj narod, oduzima novacbogatima (Zagrebu) i vraća gasiromašnima (Splitu), graditeljstanova i vrtića, magnet za investitore,najveći šerif i mediteransko-dinarskišarmer istočnood Ancone. Njegovo javnopriznanje preljuba tumačili suobožavatelji kao znak njegoveotvorenosti i iskrenosti; njegovokockanje i opijanje kaoznak strastvenosti i mačizma;njegovo privatiziranje političkefunkcije kao snalažljivost, zbrinjavanjerodbine po gradskimpoduzećima kao poželjnu briguza obitelj, a muljažu s poslovanjemkao jedinu moguću strategijuza uspješno poduzetništvo.Tom i takvom liku njegovi birači su toleriralisve, jer dok je imao novca mogla se veseloigrati ta gradska burleska, koja je osnaživalai kolektivni osjećaj ponosa na vlastiturazličitost i vlastitu ludost. Bilo je to sretnopalanačko otklizavanje u predgrađanskodruštvo bez odgovornosti, bez zakona, bezinstitucija.Dok je bio na vrhu provincijalne tikvekoja si je umislila da je svijet u malome, onje mogao bez zadrške govoriti što misli osvemu oko sebe, pa i o Drugima i drukčijima,npr. Srbima ili gejevima. Njegove suriječi poput “ne bih nikada Srbina za zeta”(na tragu onih Tuđmanovih “sretan samšto mi žena nije Srpkinja”) svojevremenoskandalizirale manji dio javnosti i nisu povuklenikakve ozbiljnije posljedice: gubitakfunkcije, kritiku u Poglavarstvu i sl. Govormržnje bio je tu i od kritičara doživljen kaonjegov politički folklor. Nakoncu, bio je totada govor uspješnoga vladara tikve kojemusigurnost daje novac, kojega ulica voli zbognovca i u kojega politički suparnici nećedirati, jasno, zbog novca.Danas on više ne paradira u kostimuSuperhajduka, danas njegova burleska višene mami smijeh i odobravanja, danas njegovibirači gube zadovoljstvo u vlastitomodmetništvu i pomaknutosti. Stvari su otišlepredaleko. Vladar tikve ostao je praznih džepova,a to nije niti zabavno, niti šarmatno,niti seksi... Ispario je uspješni poduzetnik,Superhajduk iz Ogorja, taj heroj ulica, herojmomaka sa zidića ispred samoposlugagradske periferije, heroj majki s djecom,heroj pokondirene estradnjačko-poduzetničkeklike... Na njegovu mjestu ostao jeiscrpljeni, otromboljeni, nesuvisli i tužnigubitnik. Propadanje nije raskošno. Nemaviše arogancije i samouvjerenosti, bahatostii mačizma. Ulica više ne obožava njegovuglupost, političari više na nju ne žele žmiriti,jer to je sada glupost bez financijskog pokrićai bez političke moći. Čak i nogometninavijači s njime vodi specijalni rat, pa bacajukrafne, privode koze na teren, ne dolaze nautakmice... (što su odmah spremni medijskinogometni fanovi proglasili vrhuncemurbanoga otpora). Ukratko, nema više novcapa se cijela iluzija o oporavku i prkosu Juga,o političaru iz naroda koji radi za narod ijavno govori ono što narod misli – ispuhala.Kada taj i takav bivši heroj a sadašnjiluzer u novim okolnostima kaže štogod oonima Drugima i Drukčijima, kada danasosvježi ono što je već rekao u vrijeme vlastiteslave (kada priču o Srbima proširi s obiteljina društvo, utvrdi da su banke i medijiu njihovu vlasništvu i da su oni odgovorniza njegov pad), njegove se riječi shvaćajupuno ozbiljnije. Čak se za njih traži i političkai kaznena odgovornost. Kao da teriječi nemaju svoj kontinuitet.PRimjeR 2 – što Sve U imeDJECE? Drugi je primjer različit od prvoga,ali jednako ukazuje na kontinuitet ina običaj da političari i druge odgovorneosobe nečije ispade mržnje uglavnom osuđujudeklamativno po medijima, dok sumjere kojima bi se takvi ispadi spriječiliili umanjili u budućnosti manje-više kozmetika.Akter tu nije jedan, nije niti političarniti uspješan i bogat čovjek, već jeaktera nekoliko, manje-više obični ljudi,zaposleni i nezaposleni seoski svijet, bezposebnih funkcija. Podneblje je drukčije,čak bliže zemljama Unije, a opći standardregije vrlo dobar za hrvatske prilike. Ipak,govor je sličan, kao što su uostalom sličnigovori mržnje na svim geografskim koordinatamai u svim vremenima, govori protivSrba, Roma, muslimana, Židova... Jednakeretoričke figure i jednake argumentacije omanjini koja ugrožava većinu, o opasnima,nečistima, neobrazovanima, zatucanima,pokvarenima Drugima. Ukratko jednakaograničenost i jednaki pozivi na nasilje upodtekstu. Rasizam svakodnevice, mržnjanaoko poštenih i dobrodušnih susjeda.Ljudi o kojima govorim – kažu – braneprava svoje djece na školovanje u određenim,kontroliranim i čistim uvjetima. U imesvoje djece oni se odlučuju na hajdučko nasilnosamodjelovanje i svojim tijelima braneulazak u školu romskim predškolcima, u imesvoje djece oni pozivaju na mržnju premaFoto: Regionalni tjednikRomima i izvikuju: “Ta će djeca živa ući uškolu, ali živa iz nje neće izaći”. Njihovavizija odrastanja i građenja boljeg svijetaza svoju djecu uključuje tako isključ<strong>ivan</strong>jei proganjanje neke tuđe djece. Nije riječsamo o tome da oni ne žele male Romeu klupama, već i o tome da ne žele Romeuopće u svojoj blizini: smeta im njihov stilživota, njihove kuće i naselja, njihov (ne)rad, njihovo disanje.Prvoga dana škole policija je morala štititiromsku djecu dok su ulazila u zgradu,njih dvoje po dvoje izlazilo je iz auta i upratnji dolazilo do razreda. Socijalizacijai integracija Roma koja efektno djeluje napapiru, u stvarnosti se provodi uz jako policijskoosiguranje. Istina, neki su novinari ocijelom slučaju izvještavali kritički i angažiranoa neki političari isto osuđivali, ali sve to,bojim se, mačku o rep – jer, bez zakonskihsankcioniranja i bez dugoročnih državnihprograma koji će se ispunjavati nema tu mirnogasuživota. Naime, diskriminacija Romau Međimurju nije od jučer. Svojevremenoje Hrvatska izgubila spor na Europskomsudu za ljudska prava u Strassbourgu zbogsegregacije Roma u školi u selu Macincuu Međimurju. Istina, u toj se školi odtadasituacija promijenila i romska djeca manjevišenormalno pohađaju nastavu. Ali, timenije sve riješeno, žarište se samo pomaknulomalo dalje, u drugu obližnju školu i međudrugo lokalno stanovništvo. Pravni, humanitarni,prosvjetni... stručnjaci koji su uključeniu ovaj slučaj i poznaju prilike uglavnomtvrde isto: novi ispadi diskriminacije i novigovor mržnje mogli su se očekivati. Zaštose onda nije snažnije reagiralo, zašto vlastnije primjenila postojeće zakone i kaznilarasizam, diskriminaciju, govor mržnje? Zaštonije poradila na tome da integracija nepostane getoizacija, da se osnovna prava naškolovanje, slobodno kretanje, rad... (roditeljite djece još uvijek teško nalaze posaou tome kraju) osiguraju i Romima?Netrpeljivost prema Drugima u ovomse slučaju prenosi obiteljskim odgojem,djeca dobivaju pouke gledajući svoje očevei očeve svojih prijatelja kako godinamariječima i djelima nastoje za njih izboriti“pravdu”. Ona uče lekcije iz rasizma kakobi, navodno, uspjeli preživjeti, uče da Rominisu dobrodošli, da su zaostali i opasni, dase “razmnožavaju” više no drugi pa prijetida postanu većina na tome području (jedanje roditelj u razgovoru s novinarima naveoupravo taj argument, koji je npr. koristila isrpska nacionalistička politika kao opravdanjeza progon Albanaca na Kosovu uosamdesetim godinama). To čudovišno obiteljskoznanje će se ukorijeniti, postat će iubuduće normalnim isključivati i omalovažavatione iz drugih etničkih skupina, onedrugoga jezika i druge kulture. Te spoznajeo Romima stečene u obitelji, pa onda provjereneu društvu, primjenjivat će ta djecavjerojatno jednom i na svoje odnose premasvima različitima od sebe.PORuke vlaSti I u slučaju okrivljavanjaSrba za vlastiti neuspjeh i u slučajunapada na romske đake u ime sprečavanjamogućeg “neuspjeha” vlastite djece u budućnosti(jer, roditelji tvrde, romska djecaloše uče, loše se ponašaju, sklona su huliganstvuitd.), nešto debelo škripi u reakcijivlasti, u tipu i intenzitetu političke kritike,te još više u načinu suočavanja s problemomi borbi na njegovu riješavanju. Kao što seposrnulog gradonačelnika trebalo odavnodiskvalificirati iz političke igre – i zbog njegovarasizma ( i zbog njegova ukupnoga djelovanja,što je već tema za neki drugi tekst)– tako se i lokalne bukadžije u Međimurjumoglo svesti na pravu mjeru i pokazati imda društvo ne tolerira njihove metode.U kritici govora mržnje i rasističkog ponašanjaiz političkih krugova ima mnogokalkulantstva i manipulacije, mnogo razmišljanjao tajmingu i usklađ<strong>ivan</strong>ja reakcije sobzirom na političku moć onoga koga sekritizira. Ima tu i mnogo nastojanja da seprikrije vlastita nesposobnost i društvenaneangažiranost, moguće i mnogo neznanjai nesenzibiliziranosti za temu. Kako god,takva politika nekažnjavanja i minorizacijedovodi do svojevrsne normalizacije govoramržnje i rasizma i do njihova nesmetanatrajanja.
- Page 1 and 2: DVotjedniK ZA KulturnaI društVena
- Page 3 and 4: Razgovorzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 5: Društvozarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 9 and 10: Razgovorzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 11 and 12: kolumnazarez, xiv /342, 27. rujna 2
- Page 13 and 14: filmzarez, xiv /342, 27. rujna 2012
- Page 15 and 16: satirazarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 17 and 18: Vizualna kulturazarez, xiv /342, 27
- Page 19 and 20: Razgovorzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 21 and 22: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 23 and 24: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 25 and 26: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 27 and 28: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 29 and 30: glazbazarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 31 and 32: azgovorzarez, xiv /342, 27. rujna 2
- Page 33 and 34: KAZALIŠTEzarez, xiv /342, 27. rujn
- Page 35 and 36: RAZGOVORzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 37 and 38: IN MEMORIAMzarez, xiv /342, 27. ruj
- Page 39 and 40: Knjigezarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 41 and 42: Knjigezarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 43 and 44: esejzarez, xiv /342, 27. rujna 2012
- Page 45 and 46: natječajzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 47 and 48: najave jeleNA ostojićzarez, xiv /3