Temat: Revija malih književnosti – Grčkazarez, xiv /342, 27. rujna 2012. 26Isla BoaUlomak iz istoimenog romana, objavljenog ove godineHristos AsteriuZanemarila sam Purple Turtle.Totalno sam je zanemarila. MojAvatar napušten negdje usreddigitalnog svijeta. Kako je moguće? Tolikodana bez interneta. Nemam pojma što sedogađalo, ima li što novo, kako su susjedi,jesu li me tražili kakvi prijatelji, imam lineodgovorenih poruka. Prije ulaska u avionkupila sam novu novcatu kuću u kvartu podimenom Junited Shortz, u neposrednoj bliziniHimey Castlea. Predivnu kamenu kućuuređenu u vilu s bazenom i golf terenom.Namjerno sam kupila ondje, prodavala sepo nekoj ludo povoljnoj cijeni, na dražbi.Šaka dolara i postala je moja. Nego! Takvese prilike ne propuštaju. A ništa od togane bi bilo da nisam dobila informaciju odsvog starog frenda, Pinpe Allena, koji i sâmtamo u blizini ima lijepi kućerak. Sad kadsmo postali susjedi, moći ćemo izlaziti skupai očijukati do mile volje. Pinpa Allen mije uvijek bio simpatičan. Čim se vratim,pozvat ću ga na partiju golfa ili još boljena koktelčić kod mene u vrtu. Taj Pinpa jegraciozan Avatar, možda najljepši od svihkoje sam do sad srela. Neko smo vrijemeradili skupa u banci, izmjenjivali komplimente i mišljenjao promašenim ulaganjima. On se „palio“ na algoritme, slaomi tone mailova s matematičkim zadacima, obasipao raznoraznimlinkovima, forvardirao mi Krugmanove članke, kaoi one od Paula Samuelsona. Chatali smo do iznemoglosti,izmjenjivali lucidne viceve o budućnosti planeta Zemlje,o istinama i lažima političara i ekologa, ali i o puno prizemnijimstvarima. Znali bismo se raspričati o temama poputomiljenih sladolednih okusa. Macademia, Dequiri Ice,Cotton Candy. O crno-bijelim fotkama. Bruce Davidson,Helmut Newton, Jerome Liebling. O receptima s mrkvom.Sok od mrkve, sirup od mrkve, torta od mrkve. O najnovijimčlancima iz New Yorkera. O satelitskim programima. Itako smo malo po malo otkrivali koliko toga zajedničkogimamo i pri tome uživali. Pinpa je dečko od formata. Nemašto. Među nama je definitivno postojala neka privlačnost.Bilo je jasno k’o dan da će se između nas nešto dogoditi, ito vrlo brzo. Drži se, Pinpa Allen, ponavljam u snu, eto menatrag za par tjedana!Moj drugi život započinjao je svakoga dana kasno popodne.Nije da Avatarâ nije bilo i u jutarnjim satima, madajutro zapravo i ne postoji, postoji samo vrijeme igre, a nevrijeme tvog drugog života. Ta dva života imaju različitesatove, različite mjerače vremena. Ja ih nikad nisam miješala.S druge strane, znala sam da mnogi samo vrebajupriliku da se ulogiraju na poslu. Okrenuli bi ekran premasebi i ulazili poput provalnika. Da nastave kakav projekt,da ne probiju deadline ili kakav događaj objavljen na sajtu.Ja to nikad nisam radila. To jednostavno nije red. Ne možešse tako ponašati. Kad tad će ti se obiti o glavu, a što onda?Od jutra do šest popodne kad bih se vratila kući, bila samFu Ming i nitko drugi. Čim bih započela s igrom, postalabih Purple Turtle, ni sekunde prije. Nije išlo bez čvrsto postavljenihgranica. Nipošto nisam htjela da se te dvije osobepomiješaju. Fu i Turtle su dvije dijametralno suprotne žene.Fu je Kinezica od svojih stošezdeset centimetara, porculanskibijele kože i sićušnih kosih očiju. Nosi stroge kostimei štikle od deset centimetara. Svoj posao u jednoj konzultantskojkući u Šangaju radi sa smrtnom ozbiljnošću. Prodajesavjete, proučava bilance, provodi istraž<strong>ivan</strong>ja. To jojje posao i to je ono što radi bolje od ičega drugog. Dolazi izprosječne hongkonške obitelji u kojoj joj nikad nije niti štofalilo, niti je ičega imala napretek. Sasvim obična djevojka,bez posebnih karakteristika, izuzme li se urođena sklonostznanosti i glazbi. Ne drži previše do kineskih običaja te usredAzije živi poput prosječne Europljanke. U hamburgeruuživa kao i u noodlesima, a u trenu bi se privikla na život ubilo kojem drugom svjetskom velegradu. Gdje god postojeneboderi od čelika i stakla i Appleove trgovine. Uostalom,studirala je u Londonu, a neko vrijeme živjela i u Americi.Četrdeset i pet joj je godina, nije udana, stalno je okruženaljudima, no unatoč tome uvijek sama. Sama i sve joj idena živce, osobito muškarci koji misle da mogu obuzdati iliukrotiti njen ego. A ego joj je toliko napuhan da bi svakogtrenutka mogao popucati po šavovima. No, nije uvijek bilotako. Ne stalno. Postojale su pauze. Jednom je osam mjeseciživjela skupa u stanu s tipom po imenu Ksi i vjerovala daće živjeti skupa dok ih smrt ne rastavi. Sanjala je njihovuzajedničku djecu i kuću u kojoj bi živjeli svi zajedno, poputnje i njenih roditelja od kojih nijedan više nije živ. Čulaje povike djeteta dok trčkara hodnikom, vidjela rodbinuzavaljenu u trosjed u dnevnoj sobi, osjećala miris domaćekuhinje u nozdrvama. Bilo je to doba kad je njen ego bilježioneprestani rast. Postojala su neka nevidljiva usta koja subez prestanka puhala u njega i činila ga sve većim i većim.Usta zvana posao, novac, uspjeh. I tako je spašavajući živuglavu jednog dana Ksi napustio stan, a Fu ga nijednom nijenazvala da se vrati. Kad bi joj ruka posegnula za telefonskomslušalicom, ego bi joj istom narastao poput balona, nedopuštajući joj da je dotakne i zavrti broj. Nitko nikad nijesaznao da se Fu molila kako bi joj se Ksi vratio, da je zbognjegovog odlaska iza zatvorenih vrata prolila potoke suza.Molila se iz dubine duše klečeći na koljenima. Ali Ksi senije vratio i tako je Fu prestala vjerovati u boga. Jednom gaje nešto zamolila, a on joj je okrenuo leđa pa je Fu odlučilada i ona njemu okrene leđa i prekine s njim svaki kontakt.Fu nema nikoga. Barem službeno. Salijeću je neki koleges posla, no čim joj se neki približi više nego što bi trebao,ona ga odbije po kratkom postupku. Zamišlja ih na sebi,kako je natežu gurajući penis među njene raširene noge idolazi joj muka. Drsko je dodiruju svojim rukama, osjećaprijetnju uzdignutog uda koji se priprema probosti je poputstrijele, želi se suprotstaviti, bjesni. Tu i tamo nekomeod njih pruži svojevrsnu šansu, da bi imala alibi kad dođetrenutak da stane pred ogledalo i sama sebi položi račune.Nikakvi izlasci i slične gluposti ne dolaze u obzir. U najboljemslučaju riječ je o piću po završetku radnog vremena, ukafiću ispod, tijekom kojeg “kao” dogovaraju sljedeći susret.Svi do jednoga joj se čine nedorasli. I Huank, i Tao Su, jednomriječju svi. Razgovor započinje o poslu, nastavlja se oposlu i završava o poslu. A njena duša žeđa da čuje neštošto nikako da čuje, i to ne zato što se ne bi našao onaj kojibi joj to mogao šapnuti na uho, već zato što ih ona sve ukorijenu sasiječe.Fu se bojala. Boji se još uvijek. Boji se ponovno otvoriti,boji se pokazati da unutar nje vlada potpuni kaos, da izanjene bluze kuca jedno posve zbunjeno srce. Srce punoproblema, pitanja i nedoumica. Nitko joj od tih ljudi netreba. Tako je odlučila. U večernjim satimakod kuće masturbira na scene iz erotskihfilmova i to je to. Ponekad se u gluho dobanoći – ovo je još nešto za što nitko živ nezna – odijeva, stavlja periku i odlazi u đir poklubovima u kojima niti ona zna koga niti tkozna nju. Šangaj je čeka blještav, prljav, vlažan.Lice prekrije upadljivom šminkom, a cijelijedan dio ormara pun je odjevnih predmetanamijenjenih tim njezinim noćnim izletima.U barskoj polutami teško bi je prepoznalai vlastita majka. Ondje kad poželi uvijekmože naći nekoga da je pojebe. Popije neštopa bira i biva izabrana. Za drvenim šankomna zvuk karaoka i pod elektronskim svjetlimaoko pola sata melje gluposti i uživa ušarenim koktelima. Zatim se skupa gotovoneprimjetno udalje, prvo on pa ona. U stražnjemdijelu možeš iznajmiti krevet za samopar jena. Ulaze držeći se za ruke, zatvarajuvrata i svlače se poput zaljubljenog para. Nabrzinu mu kaže što voli. A voli kad je tuku.I ponižavaju. Navlači kožni bodi i rukavice,stavlja lisice i killere s bodljama. Uzbuđujeje zvuk biča, bol na goloj stražnjici, koža štose crveni. Uzbuđuje je to samokažnjavanjenakon kojeg joj svaki put bude lakše. Ne zadržava se nitrenutka više. Odlazi, čim je ljubavnik noći zalije spermom,dok ovaj još nije uspio progovoriti ni jednu jedinu riječ, nivlastito ime. Skuplja stvari i odlazi. Neotuširana. Dobila ješto je htjela i sve drugo je suvišno. Ne vidi nijedan razlogzbog kojeg bi si na vrat natovarila nekog fakera, kad gamože pronaći i ostaviti kad poželi.Na posao svakog jutra stiže među prvima. Zovu je “santaleda”, dakako iza leđa, ali ih je puno puta čula i zna to jakodobro. Tko god se ikad s njom zakačio, gorko se pokajao.Ured joj je sav u staklu i pogled puca na morsku pučinu.S druge strane, staklo je pjeskareno što radoznalcima baši ne ide na ruku. Nazire se tek njena figura dok hoda posobi ili razgovara telefonom s nekim od klijenata. Okodvanaest i trideset uzima pauzu za ručak, jede uglavnomsalatu i voće, a zatim se opet vraća u ured, gdje ostaje dopet, ponekad i duže. Puno duže. Dok napokon ne sjedne zavolan i zapali prema kući. Odlaže sako na metalnu vješalicui pali svoj novi I-Mac. Dok se na brzinu tušira, iz pepela seponovno rađa Purple Turtle, u onoj istoj pozi u kojoj ju jeostavila stisnuvši logout. Ime, password, klik na gumb i evoje uskrsle. Purple može biti Avatar, jedan obični Avatar, nou dubini se iza njenog imena krije žena, jedna istinska žena.Kao prvo, ime joj je puno boje. Zove se Purple i svojim teljubičastim imenom naprosto podiže. Moj se Avatar zoveljubičasta kornjača, jer želi biti u boji i živjeti dugo, dugo.Purple Turtle je jedna suvremena žena koja je vrlo kratkoradila za internetsku banku u kojoj je brzo dala otkaz odlučivšiostvariti svoj san: putovati bespućima online igara iupoznati što više likova moguće. Vrlo je otvorena, prihvaćaama baš svaki zahtjev za prijateljstvom, klika add svimakoji požele odigrati partiju s njom.Purple je uspješna poslovna žena. Od svog je porokau svijetu igara napravila pravi pravcati brend. Svaki joj jepotez dobro promišljen, a novac gomila ulažući u trgovinei kuće. Vodi jedan lagodan, bezbrižan, smiren život. Čitaknjige, odlazi u kino, flertuje gdje i kad stigne, sa svakimzanimljivim Avatarom koji joj se nađe na putu. Lice joj ječisto, kosa plava s pramenovima, make up diskretan, odjećasvijetla, šalovi, tenisice, čizme, Zarine majičice, Dieselovetrapke, H&M-ovi topići. Obožava koncerte. Nekoliko jeputa pogledala Shakiru, Madonnu i Aerosmith, dakako izVIP lože. Virtualni koncerti su zakon. Sam odabireš kojimćeš redoslijedom slušati pjesme, a ako ti se neka posebnosvidi, možeš je slušati koliko god puta želiš. Prijepodne jese može vidjeti po kavama i knjižarama gdje ubija vrijemeu slučajnim susretima. Luda je za putopisima. Član je grupeCrazy Traveller u kojoj možeš ostaviti svoje dojmove sputovanja, dati savjete ljudima koji planiraju otputovati
Temat: Revija malih književnosti – Grčkazarez, xiv /342, 27. rujna 2012. 27tamo gdje si ti već bio i tako im olakšati pripremu. Što jeposebno u Hendersonvilu, što sve možeš vidjeti u Collinsu,koje su čari Hooka, a koje zamke Waves Beacha. Planirakreirati vlastiti blog na kojem će ona i ostali zaljubljenici uputovanja moći objavljivati tekstove, video snimke i fotkes putovanja, još jedan poduzetnički potez koji bi joj mogaopriskrbiti novac i slavu.Purple nikad nije bolesna. Ne boji se smrti. Nikad ni zakim ne jadikuje. Opseg emocija joj je toliki da kad i osjetipotrebu izraziti kakvu bol ili žaljenje ne uspijeva ništaviše od izustiti jedan gromoglasan “Uf!” ili u najboljemslučaju “O, ne!”. Lista uzvika kojima raspolaže je uistinumala. Anonimni kreator njenog svijeta imao je to u vidu. Unjemu je sve umjereno, ništa nije tragično, neobično, nigdjenikakve krajnosti. Čak i kad netko odbije njen zahtjev zaprijateljstvom, zna da tamo preko postoje tisuće Avatara skojima može razgovarati. Ni s kim ne postaje previše bliska,nikoga se ne boji. Puno puta kad Fu zbog prehlade ili bolestiostane kod kuće, zna da će u onom drugom svijetu prštatiod zdravlja i da nema tog bola koji bi u njemu mogla osjetiti.Njena sreća može djelovati umjetna, no to je sreća bezmalignih oboljenja, patnje, svađanja i stresa. Biti čovjek ječesto lijep osjećaj. Lijepo je čuti srce koje kuca. Biti čovjekod krvi i mesa. No ponekad to i nije baš tako. Ponekad jepuno ljepše ono elektroničko blaženstvo.U tom svijetu igre Purple plaća kreditnim karticama,jede u restoranima, kupuje iz izlogâ. A to oponašanje života,to kretanje prostorom koji ne postoji ni na jednomzemljovidu, onu Fu koja se krije iza tastature ni najmanjene tangira. Kad ugasi kompjuter i pošalje Avatara na spavanje,opet je sama. Takva joj je sudbina. Zna to jako dobro.Bila sam, jesam i ostat ću sama. Tamo preko, u Šangaju,puno mi se puta činilo da ću skrenuti s pameti. To je onošto najčešće pomislim kad se jutrom probudim u kolibi.***Nije trebalo dugo da izbije prva svađa. Tereza nazivaManju “glupom Grkinjom” zato što je ušla pod tuš bez daje ikog pitala smije li. Kako nije vidjela da se pripremalai to puno prije nje? Kad je izašla, vode je već bilo nestalopa se Meksikanka histerično dere.“Da više nikad nisi uzela Grke u ta svoja šporka usta!Jesi li me čula?”, dovikuje Manja s druge strane vrata. “Histeričnababo... gdje ti je kultura?”.“Ti mi se javljaš”, odgovara joj ova, “misliš samo na vlastitodupe. Samo glupača k’o ti ne bi vidjela da sam tamantrebala ući unutra”. Van sebe Tereza se nastavlja pjeniti i umaniri toreadora ruši sve pred sobom. Ovo je prvi put danetko krši pravilo o zajedničkom jeziku i prelazi na voljenimaterinji. Žile na vratu joj se nadimlju poput ugriza pčele.Ne razumijem ništa od onoga što govori, osim riječi “puta”što znači “drolja” i to je sve. U zraku se osjeća napetost,iako su izgledi dobri i htjela bih vjerovati da će se situacijasmiriti prije nego padne noć. Nedostatak hrane namje svima načeo živce. U tom je gladovanju od muhe ništalakše napraviti slona. Ako želimo razmišljati iole trezveno,pod hitno se moramo domoći hrane.Zina iz kreveta izražava želju da ostane u kolibi. Nogajoj je i dalje natečena i takva ne bi mogla ni stići do zaravni,a kamoli što pomoći. Tako kaže, ali dala bih se kladiti damulja. Stavljam ruku u vatru da će, kad mi odemo, uživatiispijajući kavu u naše zdravlje. Ne želeći joj dati gušta, dogovaramse s Raymondom da joj ostavimo neki zadatak.OK, ako se već ne osjeća dobro neka joj bude, nek’ ostanečuvati kolibu, ali neka isto tako na sebe preuzme čišćenje ineka donese vodu iz cisterne. Mršti se jer joj ne vjerujemo,a mene baš zaboli.Četvorka u sastavu Giurgen, Karla, Raymond i Abebeotkrila mi je da imaju genijalnu zamisao vezanu uz transportklavira. Sinoć su radili do kasno u noć pa sad osjećamgrižnju savjesti, jer sam se ja požurila leći ranije no inače.Pokušavam prikriti koliko mi je zbog toga neugodno iodmah izražavam želju da mi objasne kako su to zamislili.Govore mi da nisu sigurni hoće li upaliti, ali da su od onetrstike koju smo bili sakupili napravili četverokutnu osovinukrižno je povezujući konopcem. Kad instrument stavimona nju, bit će ga lakše gurati po pijesku. Naravno da nitkone može garantirati da će eksperiment uspjeti, ali pokušatćemo pa što bude. U trenutku odlaska kroz glavu mi poputsjene proleti pitanje što ako ne uspijemo.Put prema tamo danas se čini nekako lakši. Točno znamogdje treba proći pa na odredište stižemo relativno brzo. Nastavljamouz obalu kako bismo memorirali put, s mislimausredotočenim na povratak. Klavir je na svom mjestu.Cijelu sam noć imala more u kojima ga ili više nije biloili smo ga pronašli potpuno razbijenog. Lakoća s kojomsmo prvi put odustali baš nam i ne ide u prilog. Možda supreko noći sabotirali zadatak želeći nas iznenaditi, moždasu promijenili pravila igre. Znam da zvučim paranoično, al’što mogu kad je strah jači od mene. Daleko sam od baze igladna, iako smo još uvijek tek na početku.Klavir na sredini zaravni djeluje poput spomenika okruženognetaknutim morem. Prilazimo mu i pored njegaspuštamo provizornu osovinu. Muški članovi grupe podižuga za prednje noge osluškujući trstiku koja pod njegovimteretom škripi sve jače. Hvatam ga za jednu nogu, kako bih isama bar donekle pomogla. Podižem je skupa s Francoisompa nam se pogledi susreću. U drugim bi me okolnostima tozdrmalo, ovako taj pogled upisujem u dugoročnu memoriju.Možda neki drugi put, kad se situacija popravi... akose ikad popravi.Provizorna konstrukcija drži dobro. Saginjem se i naklaviru pritišćem kočnice. Započinjemo s vučom, muškarcipovlače za konope, mi ga guramo odostraga. Vrlo je bitno dasmo usklađeni, jer bi samo jedan krivi pokret bio dovoljanda sve ode kvragu. Polagani ritam, metar po metar, nakonprvih dvadeset stanka. Sunce je još uvijek dosta nisko, avlaga u zraku neizdržljiva. Nisam se okupala od jučer ujutroi jedino čime se tješim je jedan spasonosni skok u vodu štosam ga obećala sama sebi. Prljava, raščupana, nije me ninajmanje briga kakva ću izaći van. Nije da sam poklekla,ali sam se pomirila s idejom da ću izaći neuredna i grozna,pružajući javnosti sliku koju sam sve do sad brižno čuvalaiza zatvorenih vrata. To je cijena: znala sam da će se kadtad dogoditi, sama sam to tražila. Moja želja za avanturom,čežnja da se vratim među ljude, učinila me cijepljenom nabilo kakvo oklijevanje. Tu sam, pospremam slike, proučavamponašanja, prihvaćam kompromise vezane uz želje grupe.Dijelimo vodu iz dvije čuturice, eto dobrog primjera.Možemo biti ne znam koliko gladni, no žednima nam jesto puta gore. Ispijam svoj dio, ni kapljicu više. Zapešćemčistim grlo ćuture i predajem je sljedećem. Nakon te prvepobjede, klima se donekle promijenila. Nastavljamo s guranjem,a jedan od muškaraca daje ritam. Jesi li mogla zamislitida ćemo jednog dana sudjelovati u vojnim vježbama?upita Karla koja se odmah do mene trudila iz petnih žila.Pogledam je preko oka, dok mi niz sljepoočnice curi znojpa skupa prasnemo u smijeh. Sat i pol kasnije nalazimo sena samom ulasku u more, a pijesak još uvijek hladnjikavod napadalog lišća, namiguje okom i kao da poručuje damu se bacimo u zagrljaj. Dovlačimo splav i na isti način spuno pažnje podižemo klavir. Vodimo brigu o tome da jedobro zakočen. Vezujemo konopce za prednju stranu i počinjemovući svom snagom. Profesionalna splav je ganc-nova,potpuno suha, od kvalitetnog, obrađenog drva. Ulazimo uvodu, crveni poput rakova. Iz sata u sat koža nam je svedeblja, konopci i drvo urezuju nam se u ruke. Lijevo od naspalme banana, portal ranjene šume. Visoko na grani šarenapapiga klima nam glavom. Da mogu pogledati njenim očima,klavir bi mi se činio poput crne rupe. Tko se dosjetio ovogzadatka? Tko to tamo zna što znači strast prema klaviru?Netko u stožeru zna o nama puno više nego što možemoi zamisliti. Čita nam namjere, vidi prošlost, poznaje želje.S druge strane, možda se radi o nevjerojatnoj slučajnosti.Možda opet pretjerujem sa svojim pretpostavkama dopuštajućimašti da smišlja nepostojeće urote.Uskoro nam napredovanje otežava završetak plažei početak šiljatih hridi. Na tom mjestu more odjednompostaje duboko pa splav možemo vući samo s kopnenestrane. To nas uvelike usporava i čini zadatak još mukotrpnijim.Abebe i Muhamed, pocrnjeli od sunca toliko da sujedva prepoznatljivi, u jednoj škrapi ispunjenoj pijeskompronalaze dva komada drveta. Zgrabe ih, bace se na splavpoput bijesnih riseva i stanu veslati k’o ludi. Što smo bližikolibi, to me više puca osjećaj da se vraćam kući. Čak mei kvazi-toplina kojom odiše ta primitivna nastamba ispunjavačežnjom. Opet će sve biti kako treba. Svirat ću klavir,nakon x dana ćemo jesti kao ljudi. Prolazimo sredinomuvale, kroz plićak, more nam opet dopire tek do koljena.A iza ugla prizor koji nas ispunjava radošću te se bacamou more i poput đaka na školskom izletu smijemo u kameru.Zina izlazi iz kolibe i maše nam. Od sreće zaboravljamorazmirice, zaboravljam da je glumila bolest, zaboravljakako sam joj pred svima održala bukvicu. Kao da se nijedogodilo apsolutno ništa. U tom se zaboravu pozdravljamonasmijani od uha do uha, sa sigurne udaljenosti i s izlikomslatkoće netom ostvarenog uspjeha.Iz usta mi se širi zadah gladi, prsti mi se tresu, mozakse muči s koncentracijom. Splav se nasukava na pijesak uzsvečani cvilež, najslađi zvuk koji sam čula od početka igre.Klavir podižemo pažljivo kao da je od stakla, a ne od drva.Na batiće i žice s naših se ruku cijedi more i polako zavlačiizmeđu tipki od ebanovine. Ako netko smjesta ne poduzmenešto, moglo bi ga cijelog uništiti. Nosimo ga nekakvihdesetak metara i naslanjamo malo dalje od vatre koja laganogori. Barem je zapalila vatru, mislim u sebi. Možda jehtjela početi spremati objed, a možda zato što se bojala bitisama pa da ima kakvo takvo društvo. Poneseni uspjehom,oduševljeno vrištimo. Nikome razumljivi usklici otimaju mise iz tijela, dok me Raymond u naletu ludila baca u zrak.Prvi put se ne protivim grcajući od smijeha. Nozdrve su miispunjene vonjem znojnih tjelesa, pred očima mi prolijećučarobni prizori. Čini mi se da pronalazim smisao ove igre.Zina se ne može suzdržati, želi nam nešto reći, ima iznenađenjeza nas. Malo prije našeg povratka posjetili su jeTimothy i Roger i donijeli kutije s hranom: svježu tjesteninu,umake, sir, gljive i domaće začine. Raymond poleti premakolibi prije nego ova završi izgovoriti rečenicu. Francois,Giurgen i Karla žure da pomognu u pripremi objeda. Jedinilonac koji imamo pun je vode koja već krčka na vatri skupas rukom rađenim tortelinima koji u našim očima izgedajupoput biblijske mane. Umak se kuha u drugoj posudi, improviziranojod dijela neke konzerve. Tu iznenađenjimanije kraj. Čeka nas i baksa puna vina, koja nagovještavacuganje do kasno u noć.Uzimam jednu plastičnu kutiju, okrećem je naopako ieto mi stolca da mogu zasvirati klavir. Kad se više ne sjećaštrenutka kad si zadnji put nešto stavio u usta, glazba ti sečini poput nedostižnog luksuza. Trudim se usredotočiti,budući da mi mozak neprestano bježi na hranu. Počinjemsvirati pod svjetlom zalazećeg sunca – neku melodiju kojuznam napamet. Sve to gladujući k’o vuk u želji da predkamerama ostavim što bolji dojam o sebi. Osiguravam sinajbolju moguću ocjenu koja će me izbaciti na pobjedničkopostolje i obasuti novcem. Koja će mi priskrbiti trijumfuslijed kojeg će se moj život promijeniti iz korijena i zauvijekme udaljiti od svakodnevne golgote u uredu, od sramotnesamoće, bitno smanjujući udaljenost između menei mog Avatara. Na povratka kući s nagradom i iskustvomu osobnoj prtljazi, Purple i ja ćemo postati jedno.Prevela Livia FadićHristos aSteriu rođen je 1971. u Ateni. Studiraoje njemački i grčki jezik u Ateni te doktorirao u Zürichu.Objavio je tri vrlo priznata i zanimljiva romana: Njezinonago tijelo (2003), Putovanje Jasona Remvisa (2006) i IslaBoa (2012). Član je Vijeća grčke državne književne nagrade(2011-2013). S njemačkog je preveo djela Huga vonHofmannsthala, Christe Wolf, Hansa-Georga Gadamera idrugih. Smatra se jednim od intelektualno najzahtjevnijihautora nove generacije.
- Page 1 and 2: DVotjedniK ZA KulturnaI društVena
- Page 3 and 4: Razgovorzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 5 and 6: Društvozarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 7 and 8: društvozarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 9 and 10: Razgovorzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 11 and 12: kolumnazarez, xiv /342, 27. rujna 2
- Page 13 and 14: filmzarez, xiv /342, 27. rujna 2012
- Page 15 and 16: satirazarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 17 and 18: Vizualna kulturazarez, xiv /342, 27
- Page 19 and 20: Razgovorzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 21 and 22: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 23 and 24: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 25: Temat: Revija malih književnosti -
- Page 29 and 30: glazbazarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 31 and 32: azgovorzarez, xiv /342, 27. rujna 2
- Page 33 and 34: KAZALIŠTEzarez, xiv /342, 27. rujn
- Page 35 and 36: RAZGOVORzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 37 and 38: IN MEMORIAMzarez, xiv /342, 27. ruj
- Page 39 and 40: Knjigezarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 41 and 42: Knjigezarez, xiv /342, 27. rujna 20
- Page 43 and 44: esejzarez, xiv /342, 27. rujna 2012
- Page 45 and 46: natječajzarez, xiv /342, 27. rujna
- Page 47 and 48: najave jeleNA ostojićzarez, xiv /3