Hrvatski filmski ljetopis, broj 26 (2001) - Hrvatski filmski savez
Hrvatski filmski ljetopis, broj 26 (2001) - Hrvatski filmski savez
Hrvatski filmski ljetopis, broj 26 (2001) - Hrvatski filmski savez
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Hrvat. film. ljeto, Zagreb / god 7 (<strong>2001</strong>), br. <strong>26</strong>, str. 55 do 69 Tadi}, Z.: Veliko pospremanje<br />
no bio sam ustrajan i nepokolebljiv kada se birao kapetan<br />
mom~adi. Bilo je nekih ideja da to bude Charlie Chaplin, no<br />
najvi{e {to sam mogao u~initi za Charlieja bilo je pristati da<br />
bude u mom~adi lijevi half ili mo`da spojka, jer kapetan i<br />
centarfor mo`e biti jedino John Ford. Potporu mi je dao, pa<br />
tako i amenovao izbor, Vladek Vukovi}. Za uzvrat zdu{no<br />
sam podupro njegov prijedlog da centarfor Europe bude<br />
Fritz Lang. Kapetan nije mogao biti, jer je ve} prije bilo odlu~eno<br />
da }e kapetansku vrpcu mom~adi Europe ponijeti<br />
najstariji iga~, a to je bio, od Langa godinu dana stariji, ~asni<br />
i fair-borac, Carl Theodor Dreyer.<br />
Zaigrano i naivno filmsko dru{tvance nazvao je poslije Fadil<br />
Had`i} »hi~kokovci«. Smije{nim mi se ~ini {to danas taj naziv<br />
ima ve} nekakvu »kulturno-povijesnu te`inu«. Sastajali<br />
smo se u Kavkazu, pa u Corsu i na kraju do Vladekove smrti,<br />
na Neboderu. Smije{no mi sve to do|e, jer cijelo je dru{tvo<br />
bilo zapravo skup infantilaca. A danas sve sama ~asna i<br />
ugledna imena... Hrvoje Lisinski, uvijek ozbiljan i pametan,<br />
ve} do kraja skrhan bole{}u i svjestan blizog kraja, branio se<br />
od svega poku{avaju}i diktirati humorno neke erotske pri-<br />
~e... Vladek je i umro prkose}i svima nama koji smo ga uvjeravali<br />
da je dobro i da je najgore pro{lo... Hrvoje 71., Vladek<br />
91... Oni nikada nisu odrasli. A i ostali? Ante Peterli},<br />
otkako ga znam, a to je ve} cijeli jedan `ivot, konspirativno<br />
uvjerava samoga sebe da je ozbiljan, Krsto Papi} pak glumi<br />
ozbiljnost (i to dosta uspje{no), a sve {to je vrijedno napravio<br />
po~iva na po{tenom »vladekovskom« infantilizmu, a ne<br />
biste vjerovali kakvim je sve vragolastim vratolomijama bio<br />
sklon mra~ni i ozbiljni Petar Krelja. O Branku Ivandi da i ne<br />
govorim, o sebi ne}u... Spominjem eto, samo »stalni postav«<br />
»hi~kokovaca«, no bilo je tu jo{ ljudi, pridru`enih ~lanova,<br />
tako|er sve sami infantilci... Liga d`entlmena, voljeli smo se<br />
nazivati, po filmu Basila Deardena, dok nas jo{ Fadil nije<br />
obilje`io... Jesmo li ikada dakle odrasli? I je li nam opro{teno<br />
{to nismo odrastali onako kako je trebalo odrastati, {to<br />
se nismo dali...? Ne znam, neki zasigurno nikada nisu. Babaja.<br />
On nam nikada nije opra{tao. U mislima — sva je zgoda<br />
— negdje daleko, poluodsutno bi odsjedio neko vrijeme za<br />
na{im stolom, energi~no od{utio svoje, a onda poludemonstrativno<br />
i s izrazom na licu jedne kombinacije ne ba{ pretjerno<br />
skrivanog prezira i ga|enja, ustajao i odlazio sve do<br />
sutra, kad bi mi opet po~injali neku igru, filmova na slova,<br />
recimo, na ispadanje...<br />
Posljednja mo`da briljantna infantilna bravura, koju smo<br />
ostvarili, bila je proslava Vladekovog pedesetog ro|endana<br />
1979. Dru{tvo je ve} bilo pomalo umorno, vrijeme je u~inilo<br />
svoje... obitelji, djeca, neima{tine i obveze raznih vrsta, razo~aranja<br />
i kompromisi, pa poneki uspjesi i bljeskovi... sve<br />
je to navalilo na nas u valovima i `estinom koja je prijetila<br />
da nas u~ini urednim gra|anima. I zapravo nas je na okupu<br />
dr`ala jo{ briga i ljutnja na Vladeka. Vladek je i nadalje radio<br />
gluposti, upadao iz neprilike u nepriliku, svojeglav i<br />
uporan u pronala`enju krivih poteza u {irokom rasponu od<br />
politi~kih do nov~anih. Bio je obilje`en, bez posla, podstanar.<br />
Svi smo mi nekako zakrpali svoje `ivotne i druge rupe i<br />
grijehe, Vladek je ostao sam, na vjetrometini...<br />
<strong>Hrvatski</strong> <strong>filmski</strong> <strong>ljetopis</strong> <strong>26</strong>/<strong>2001</strong>.<br />
Ni sastanci u kavani nisu vi{e bili obvezatni. U podne je Vladek,<br />
istina, ordinirao i primao od dvanaest do dva, no to je<br />
sada ve} bio vrlo {aren skup nezadovoljnika raznih vrsta.<br />
Nave~er je ~e{}e, uvrije`ilo se to s vremenom, odlazio prijateljima<br />
u ku}e. I znalo se ve}: ponedjeljkom je kod Branka,<br />
utorkom kod Ante itd. Imao je i slobodnih ve~eri i ba{ na jedan<br />
takav slobodan dan bio je i njegov ro|endan. Meni je sasvim<br />
slu~ajno stan tih dana bio prazan i pozovem ja Vladeka,<br />
ne govore}i mu ni{ta o ro|endanu, da do|e malo do<br />
mene: pijuckat }emo {togod, popri~ati... I ne slute}i ni{ta,<br />
dolazi Vladek. Zvoni na vrata, otvaramo moja cura i ja:<br />
»Bok, Vladek, izvol’te.« Vje{amo u hodniku Vladekov baloner,<br />
Vladek u ti{ini ulazi u sobu, zna ve} gdje je prekida~,<br />
pali svjetlo, a ono svi u jedan glas: »He was jolly good fellow,<br />
he was jolly good fellow...«, puna soba ljudi, ~a{e ve} u<br />
rukama... Vladek je bio ganut: »Kreteni jedni«, rekao je, a<br />
kad je do{ao do svog mjesta na ~elu stola i vidio poklon, pisa}i<br />
stroj, jo{ je promrmljao: »Majmuni!« Svi su do{li, cijela<br />
liga d`entlmena... Krsto je, sje}am se, ~ak otkazao nekakav<br />
put u Francusku. Nije dolazilo u obzir da netko ne do|e, ne<br />
mo`ete ni zamisliti radost kojom je do~ekana ideja da se Vladeku<br />
priredi ova huncutarija. Svi su bili odu{evljeni, poinfantilili,<br />
i premda je sve bila improvizacija u poosljednji ~as,<br />
pripadaju}e dame napravile su klope k’o u snu, prave bakanalije...<br />
Fe{talo se dugo u no}... I mislim da se nikada vi{e nismo<br />
okupili u punom sastavu. Zaklju~no, a s ponosom<br />
mogu re}i: ako sam i{ta napravio u ovoj kinematografiji,<br />
ono bar za organizaciju ove ve~eri zaslu`ujem redak-dva i u<br />
najstro`oj nekoj budu}oj povijesti hrvatskog filma.<br />
U ime Johna, Howarda, Alfreda i Fritza Svetog<br />
Ne sluti mi sve ovo na dobro. Posljednja stvar do koje bi mi<br />
bilo stalo, ono posljednje {to bih volio polu~iti ovim tekstom<br />
jest nekakvo sa`aljenje. Zarekao sam se jednom da ne }u kukati<br />
i ridati nad svojom filmskom sudbinom. Sve u stilu: eh,<br />
da su mi dali... Na|ite mi, molim vas, jednog, samo jednog<br />
filmskog redatelja u nas, koji ne}e ili ne bi mogao, i to vrlo<br />
~esto s pravom, odkukati svoje. I oni koji su najvi{e radili, i<br />
oni koji su radili dobro, podobni pa nepodobni, nepodobni<br />
pa podobni, trajno sumnjivi, oni koji nikada nisu bili shva-<br />
}eni i oni koje su svi predobro razumjeli, oni nagra|ivani i<br />
oni (ima li uop}e takvih?) nenagra|ivani, svi, ba{ svi }e na}i<br />
razloga da s vi{e ili manje prava povjeruju kako su zakinuti<br />
u svom filmskom razvoju, u filmskoj svojoj karijeri, kako su<br />
mogli vi{e i bolje, mnogo, mnogo vi{e... Tko se to nije bar u<br />
nekom razdoblju svoga filmskog `ivota sudario s nerazumijevanjima<br />
svojih <strong>filmski</strong>h senzibiliteta, autorskih afiniteta,<br />
politi~kih uvjerenja, moralnih sudova i predrasuda... Imat }e<br />
razloga zakukati i jedan Bauer i jedan Mimica, i Bulaji} i Zafranovi},<br />
da o pokojnim ~asnim i velikim Belanu i Goliku i<br />
ne govorim... I {to da radi onda ~ovjek koji je svjestan svega<br />
toga, a izre`irao je u `ivotu, uz ostalo, osam cjelove~ernjih<br />
igranih filmova i jo{ se nada da nije zaklju~io svoju filmografiju?<br />
Kukati zaista ne smije. Mo`e tek tiho i jedva zamjetno<br />
a ne~ujno razvu}i usne u ne{to izme|u mudrog i tugaljivog<br />
osmijeha kad u velikom pospremanju, o ~emu zapravo sve<br />
vrijeme pi{em, naleti i na (objavljene) vlastite mladena~ke<br />
retke o C. T. Dreyeru a u povodu njegove smrti: »... Dreye-<br />
63