Demokratija i njene granice Aleksis de Tokvil i ... - komunikacija
Demokratija i njene granice Aleksis de Tokvil i ... - komunikacija
Demokratija i njene granice Aleksis de Tokvil i ... - komunikacija
- No tags were found...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Demokratija</strong> i <strong>njene</strong> <strong>granice</strong><strong>Aleksis</strong> <strong>de</strong> <strong>Tokvil</strong> i problem tiranije veæine<strong>Tokvil</strong>ov odnos prema <strong>de</strong>mokratijiDemokratska revolucija, to je vo<strong>de</strong>æa tema politièke filozofije<strong>Aleksis</strong>a <strong>de</strong> <strong>Tokvil</strong>a. 1 Savremenik nastajanja i uspona <strong>de</strong>mokratije uprošlom veku, <strong>Tokvil</strong> je uzeo da ispita uticaj mo<strong>de</strong>rnog društva natradicionalni društveni poredak, kao i da otkrije izgle<strong>de</strong> mo<strong>de</strong>rnih<strong>de</strong>mokratskih društava. Pri tome je njegovo prouèavanje <strong>de</strong>mokratskogdruštva bilo podstaknuto te`njom da se pronaðe odgovor najedno drugo pitanje – na pitanje da li je moguæna sloboda u <strong>de</strong>mokratiji.2 Pitanje moguænosti i karaktera slobo<strong>de</strong> u <strong>de</strong>mokratskom poretkunajva`niji je problem <strong>Tokvil</strong>ove politièke filozofije.Problem <strong>de</strong>mokratije, odnosno moguænosti slobo<strong>de</strong> u <strong>de</strong>mokratijiu celokupnom <strong>Tokvil</strong>ovom <strong>de</strong>lu podseæa na one muzièke motivekoji se stalno i iznova javljaju, koji na trenutak išèeznu da bi ponovoizbili u prvi plan. Ipak, ovaj je problem najpotpunije i najbolje obra-12Ovaj rad ne predstavlja celovit prikaz <strong>Tokvil</strong>ove politièke filozofije, veæ, kao što isâm naslov upuæuje, pretresanje jednog od pitanja pokrenutih u njoj. Kako je ovoistovremeno i <strong>de</strong>o jednog šireg razmatranja o <strong>Tokvil</strong>ovoj politièkoj filozofiji, toov<strong>de</strong> nije bilo moguæno ulaziti u blie i podrobnije objašnjenje nekih drugih va-nih tema u <strong>Tokvil</strong>ovom <strong>de</strong>lu. U ovom radu, takoðe, biæe samo reèi o pojavi tiranijeveæine, a ne i o sredstvima kojima se, prema <strong>Tokvil</strong>ovom mišljenju, moesuprotstaviti tiraniji veæine.Veoma podsticajan i širok osvrt na ovaj problem u istoriji politièke filozofijemoe se naæi u radu Koste Èavoškog „Problem slobo<strong>de</strong> u <strong>de</strong>mokratiji“, Filozofskestudije 1973, str. 3-69.9
sklonosti i i<strong>de</strong>ja, veæ samo da ustanovi u kojoj je meri jednakost ovepojave preinaèila. 7Glavno naèelo evropske istorije poslednjih sedam vekova jeste,prema <strong>Tokvil</strong>u, izjednaèavanje društvenih redova. Dok se plemstvostalno spušta, graðanstvo se neprekidno uzdi`e na društvenoj lestvici.Veæi <strong>de</strong>o evropskog srednjeg veka istorija je njihovog pribli`avanja.Prebirajuæi po stranicama istorije toga perioda jedva da mo`emonaiæi na dogaðaj koji nije doprineo širenju jednakosti. Jaèanje politièkemoæi sveštenstva koje je otvorilo svoje redove razlièitim društvenimslojevima; uspon pravnika sa uslo`njavanjem društvenihodnosa; širenje trgovine praæeno bogaæenjem i uzdizanjem graðanstva;protestantizam sa svojim ukidanjem hijerarhijskih odnosa ukrilu crkve; pronalazak štampe i jaèanje sredstava opštenja; verovanjeu ljudski duh kao èinilac društvenog napretka i uticanja na voðenjedr`avnih poslova u vreme prosveæenosti – sve su to primeriširenja jednakosti.Širenje jednakosti doprinelo je širenju <strong>de</strong>mokratije. Pod <strong>de</strong>mokratijom<strong>Tokvil</strong> je podrazumevao pre svega stanje koje obele`ava odsustvoaristokratskog naèela u ureðenju društva. Suština <strong>de</strong>mokratskerevolucije jeste u prelasku aristokratskog (feudalnog) društva u <strong>de</strong>mokratskodruštvo. Posledice tog širenja jednakosti ne mogu se svestiu okvire politièkog <strong>de</strong>lovanja, veæ utièu na najrazlièitije strane društvenogkulturnog `ivota. U razvalinama, u ostacima starog društvenogporetka, <strong>Tokvil</strong> je nazirao obrise novog ureðenja društva. On jeisto tako smatrao da je u savremenom svetu <strong>de</strong>mokratija koja se temeljina jednakosti neizbe`na. Kao sna`an vihor koji sve pred sobomobara i nosi, kao nabujala reka, ona se ne mo`e zaustaviti. U stvaranju<strong>de</strong>mokratskog poretka društva uèestvuju namerno ili nenamerno,voljno ili nevoljno svi. Delovanje i pristalica i protivnika <strong>de</strong>mokratijei<strong>de</strong> u jednom smeru; svi oni, hteli to ili ne, ra<strong>de</strong> na istoj stvari. Razvoju pravcu jednakosti zato je neminovan, odnosno èinjenica je proviðenja(fait provi<strong>de</strong>ntiel); taj razvoj je opšti, postojan i izmièe ljudskojmoæi, a svi ljudi i zbivanja doprinose njegovom napretku. 8 1178Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 7.Isto, knj. I, str. 4.
<strong>de</strong>mokratskih ustanova – u tiraniji veæine. Tiranija veæine, prema <strong>Tokvil</strong>u,najveæi je nedostatak <strong>de</strong>mokratskog ureðenja društva. U njegovom<strong>de</strong>lu ova pojava je donekle i zbirni naziv za skoro sve mane <strong>de</strong>mokratijekoje dovo<strong>de</strong> u pitanje moguænost slobo<strong>de</strong>.U drugoj knjizi Demokratije u Americi <strong>Tokvil</strong> je izbegavao daimenuje pojavu, koju je prvobitno oznaèio kao tiraniju veæine. Ta pojavaje sasvim nova i nesvodljiva na pojave i odnose starog društvenogporetka. Stare reèi „<strong>de</strong>spotizam“ i „tiranija“ neprikladne su da jeoznaèe. 13 Kloneæi se u drugoj knjizi Demokratije u Americi upotrebeizraza „tiranija veæine“, <strong>Tokvil</strong> je ispitivao oblike pojave o kojoj jereè. Preve<strong>de</strong>n na reènik današnje društvene nauke <strong>Tokvil</strong>ov pojamtiranije veæine obuhvata pojave masovnog društva, izdvojenost pojedincai propadanje zajednice, preovlaðivanje konformizma i osrednjosti,sveopštu racionalizaciju i birokratizaciju društvenog `ivota isvemoæ dr`ave.<strong>Tokvil</strong> je smatrao da je <strong>de</strong>mokratija nezaustavljiva, ali ne i neukrotiva.Ljudi ne mogu da dr`e pod nadzorom napredovanje <strong>de</strong>mokratijeali oni, ipak, mogu da kontrolišu i <strong>njene</strong> štetne i <strong>njene</strong> korisneposledice. Oni ne mogu da iskljuèe <strong>de</strong>jstvo prirodnih sila, ali mogu daga uèine korisnim. Štetne posledice <strong>de</strong>mokratije, odnosno širenje jednakostibez slobo<strong>de</strong>, mogu se obuzdati pomoæu više društvenih i politièkihsredstava. Ta su sredstva pre svega lokalna samouprava,društveno i politièko udru`ivanje, sloboda štampe, nezavisno sudstvo,poštovanje pravno propisanih postupaka i formi. Tako izlazi da iopasnosti po slobodu u <strong>de</strong>mokratski ureðenim društvima, kao i sredstvada se ove opasnosti predupre<strong>de</strong> i otklanjanju, izviru iz samogtoga društva. Iz njega izviru i pretnje njemu samom i njegov spas. 14Savremena društva i pojedinci ne mogu se, dakle, odupreti te`njii kretanju u pravcu jednakosti uslova, odnosno <strong>de</strong>mokratije. Jedinood njih zavisi, meðutim, da li æe se to putovanje završiti u ropstvu ilislobodi. 15 Time dodirujemo pitanje vrednosnih pretpostavki <strong>Tokvil</strong>oveanalize <strong>de</strong>mokratije. Nasuprot konzervativcima i reakcionarima131415Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 324.Volkmann-Schluck, Politièka filozofija, str. 124.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 339.13
svoga vremena, <strong>Tokvil</strong> je bio nepokolebljivo ubeðen u nezadr`ivost<strong>de</strong>mokratske revolucije. Za razliku od veæine liberala i privr`enika<strong>de</strong>mokratije, <strong>Tokvil</strong> je upozoravao da je te`nja ka jednakosti u <strong>de</strong>mokratijispojiva sa neslobodom kao i sa slobodom. Razvoj jednakosti,po njegovom mišljenju, ne znaèi i neopozivo ukidanje moguænostitiranije. Naprotiv, razvoj jednakosti utire puteve novim, još nepoznatimvidovima tiranije.Protivnicima <strong>de</strong>mokratije <strong>Tokvil</strong> je nastojao da uka`e ne samo daometanje društvenog razvoja u pravcu <strong>de</strong>mokratije nije više u ljudskojmoæi veæ i to da je <strong>de</strong>mokratija praviènija od starog društvenog poretka.Negirajuæi najuzvišenija svojstva ljudskog duha u manjem obimunego što je to bio sluèaj u starim tipovima društva, sama <strong>de</strong>mokratijase odlikuje osobenom uzvišenošæu, jer dovodi do širenja umerene kolièinesreæe meðu svim ljudima. Za razliku od slobo<strong>de</strong> u starim društvima,sloboda u <strong>de</strong>mokratskim društvima oslanja se na jednakost. Zarazliku od slobo<strong>de</strong> starih naroda, koja je bila sloboda u nejednakosti,sloboda mo<strong>de</strong>rnih naroda mo`e biti samo sloboda u jednakosti. Pristalicama<strong>de</strong>mokratije, s druge strane, <strong>Tokvil</strong> je skretao pa`nju na <strong>njene</strong>mane i pretnje po slobodu koje <strong>de</strong>mokratija nosi u sebi.<strong>Tokvil</strong>ova nepristrasnost u odnosu prema <strong>de</strong>mokratiji naroèitoje lepo izra`ena u pismu prijatelju i prevodiocu Demokratije u Americina engleski Henriju Rivu: „Pišem u zemlji i za zemlju u kojoj jerazlog jednakosti pobedio – bez moguænosti vraæanja u aristokratskiporedak. Pri ovakvom stanju stvari, du`nost mi je naroèito da istaknemrðave te`nje, koje jednakost mo`e izazvati, da bih spreèio svojesavremenike da pred njima klonu. Ovo je jedini èastan zadatak zasve koji pišu u zemlji u kojoj je borba okonèana. Usuðujem se da iznosimteške istine o sadašnjem francuskom društvu i o <strong>de</strong>mokratskimdruštvima uopšte, ali sve ovo kazujem kao prijatelj a ne kaokritièar. Kao prijatelj o ovome smem da govorim. Vaš prevod trebada potpomogne moje gledište; ovo ne tra`im od prevodioca veæ odèoveka. Èini mi se da ste u prevodu poslednje knjige (misli na prvuknjigu Demokratije u Americi – V. K.) ne `eleæi to, a povo<strong>de</strong>æi se zasopstvenim pobudama, dosta ulepšali ono što je suprotno <strong>de</strong>mokratiji,a ubla`ili ono što bi moglo da naškodi aristokratiji. Preklinjem vasiskreno da, makar se borili i protiv samoga sebe, saèuvate pravi14
karakter moje knjige, koji èini stvarna nepristrasnost teorijske ocenedva društva, starog i novog, pa èak i iskrena `elja da se do`ivi uspostavljanjenovog društva.“ 16Ipak, baš je ovakav <strong>Tokvil</strong>ov nepristrasan odnos prema <strong>de</strong>mokratijidoveo do nesporazuma u tumaèenju njegovog <strong>de</strong>la, do toga dase predstavnici razlièitih i<strong>de</strong>ologija i politièkih pravaca pozivaju na<strong>Tokvil</strong>a. Nesuglasice oko <strong>Tokvil</strong>ovog <strong>de</strong>la traju do danas. Pogrešnashvatanja i tumaèenja ispoljavaju se u naše vreme u pogledima onihkoji <strong>Tokvil</strong>a smatraju konzervativcem, èistim liberalom, pa èak iumerenim ili konzervativnim socijalistom. Te nesuglasice su prisutnei u razjašnjavanju odnosa izmeðu Marksovih i <strong>Tokvil</strong>ovih shvatanja– od onih pisaca koji te`e da što više suprotstave <strong>Tokvil</strong>a Marksu,do onih drugih koji gledaju da <strong>Tokvil</strong>a što više pribli`e Marksu. <strong>Tokvil</strong>ovapolitièka filozofija, meðutim, izmièe veæini uobièajenih i nemaštovitihpo<strong>de</strong>la politièkih doktrina. Ona jeste sinteza razlièitihpogleda i tumaèenja graðanskog društva i politike u prošlom veku,ali je samosvojna. Sa veæinom predstavnika liberalizma ona ne <strong>de</strong>liverovanje u neizbe`nost pomirenja i spajanja <strong>de</strong>mokratije i slobo<strong>de</strong>,niti prihvata èisto negativno shvatanje slobo<strong>de</strong>, koje je opet karakteristiènoza klasièni liberalizam.Ovaj pokušaj sa`etog odreðivanja <strong>Tokvil</strong>ovih društvenih i politièkihi<strong>de</strong>ala zahteva jednu dopunu. Svedok <strong>de</strong>mokratske revolucije iborbe dva razlièita društvena poretka i suprotstavljenih sistemavrednosti, <strong>Tokvil</strong> je – po svome poreklu pripadnik „staroga re`ima“– izra`avao u svome <strong>de</strong>lu i `ivotu napetost izmeðu tradicionalnih imo<strong>de</strong>rnih vrednosti. To što je <strong>Tokvil</strong> pisao više o manama <strong>de</strong>mokratijenego o njenim preimuæstvima, nije bilo izazvano samo te`njomda se upravi pa`nja na neka po slobodu pogibeljna svojstva <strong>de</strong>mokratijeveæ i razoèaranošæu saznanjem da nastupanje savremene <strong>de</strong>mokratijeodnosi neke vrednosti koje je staro društvo razvilo. Ovounutrašnje razdiranje vidno je na više mesta u <strong>Tokvil</strong>ovim radovima.U jednoj liènoj, za `ivota neobjavljenoj belešci, sâm je <strong>Tokvil</strong>, nanaèin po otvorenosti blizak Paskalovom, istakao svoju razumsku16Alexis <strong>de</strong> Tocqueville, Oeuvres complètes: Correspondance anglaise: Correspondanced’Alexis <strong>de</strong> Tocqueville avec Henry Reeve et John Stuart Mill, Paris,Gallimard, 1954, tom VI, knj. I, str. 47.15
opre<strong>de</strong>ljenost za <strong>de</strong>mokratiju, istovremeno sa instinktivnom naklonošæuaristrokratskim vrednostima. 17Upozoravajuæi na ovakve protivureènosti u <strong>Tokvil</strong>ovom <strong>de</strong>lu neporièemo da je <strong>Tokvil</strong> stalno stremio tome da što nepristrasnije iotvorenije razjasni suštinu <strong>de</strong>mokratije i <strong>njene</strong> izgle<strong>de</strong>. U sudaru politièkihi<strong>de</strong>ologija i programa, usred pomame stranaèkih strasti, -<strong>Tokvil</strong> se trudio da pogledom što dalje dopre; on se nije tolikozanimao sadašnjošæu koliko je stalno motrio na buduænost. 18 <strong>Tokvil</strong>ovapolitièka filozofija, pre svega njegova razmatranja u Demokratijiu Americi, nisu samo zadivljujuæi prodor u razumevanje itumaèenje <strong>de</strong>mokratskog poretka graðanskog sveta u prvoj poloviniprošlog veka veæ i neobièan nagoveštaj buduænosti toga sveta. Zatoje shvatljivo i sve èešæe vraæanje i obraæanje <strong>Tokvil</strong>u u naše vreme.Politièka tiranija veæineOtkrivajuæi zapreke koje <strong>de</strong>mokratija nosi sama u sebi, opasnostipo slobodu koje su <strong>de</strong>mokratiji svojstvene, <strong>Tokvil</strong> je, kao što jeveæ izneto, najviše bio obuzet problemom tiranije veæine. Sâm nazivove pojave, treba odmah to reæi, više zbunjuje nego što razjašnjava.On dovodi u nedoumicu spajajuæi u sebi oèigledno razlièite stvari.Pod samom tiranijom veæ je uobièajeno podrazumevati oblikpolitièkog ureðenja koji se odlikuje nepostojanjem ogranièenja vlastii vlastodr`aca. I Platon i Aristotel svrstavali su tiraniju u iskvareneoblike vlasti. Tiranija je, po Aristotelu, monarhija koja ima samou vidu interese monarha; ona je <strong>de</strong>spotska vlast jednog èoveka naddr`avnom zajednicom. Tiranija nema u vidu opšte interese, osim akoje u pitanju lièna korist tirana. 19Prvobitno, tiranija je vezivana za odreðeni oblik sticanja i vršenjavlasti od strane jednog èoveka. Ali u iskvarene oblike vlasti,17181916Vidi Antoine Redier, Comme disait Monsieur <strong>de</strong> Tocqueville, Paris, Librairie Perrinet C ie , 1925, str. 45-50.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. I, str. 14.Aristotel, Politika, Beograd, Kultura, 1960, 1279b, 1311a.
prema Aristotelu, nije spadala samo vladavina pojedinca (tiranija) imanjine (oligarhija) u sopstvenom interesu i nad veæinom veæ i vladavinasiromašne veæine u sopstvenom interesu i nad manjinom(<strong>de</strong>mokratija). U ovakvom obliku <strong>de</strong>mokratije narod (<strong>de</strong>mos) vladasâm ne potèinjavajuæi se zakonu, pa njegova vlast postaje <strong>de</strong>spotska.Takva vrsta <strong>de</strong>mokratije je ono što je tiranija meðu monarhijama;karakter tih dveju vlasti je isti. 20 Iz onoga što je Aristotel pisao proizašlobi, dakle, da je isto onako kao što je moguæna tiranija jednogèoveka, moguæna i tiranija mnoštva, veæine. Pri tome, naravno, dovoljnoje poznato da Aristotel za pojavu o kojoj je ov<strong>de</strong> reè nije upotrebljavaoizraz „tiranija veæine“.Tek u doba prvih graðanskih revolucija za društveno stanje kojeje karakterisao veæi ili manji stepen tlaèenja manjine od strane veæinepoèeo je da se koristi izraz „tiranija veæine“. Meðu prvima su naopasnost da veæi <strong>de</strong>o društva mo`e da tlaèi manji, kao što manji <strong>de</strong>omo`e da tlaèi veæi, ukazali Hamilton i Medison u Fe<strong>de</strong>ralistièkimspisima. Samovolja i obest nisu samo svojstvo apsolutnih vladara,veæ se i u <strong>de</strong>mokratskom poretku mo`e govoriti o vlastoljubivoj veæini.„Nagomilavanje celokupne vlasti, zakonodavne, izvršne i sudskeu istim rukama, bez obzira na to da li je u pitanju pojedinac,nekolicina ili mnoštvo, i bez obzira na to da li je u pitanju nasledna,samopostavljena ili izabrana vlast, mo`e se uzeti za samu <strong>de</strong>finicijutiranije“, pisao je Medison. 21 Do sliènih zakljuèaka došao je i Berk usvojim Razmišljanjima o revoluciji u Francuskoj: „U <strong>de</strong>mokratiji jeveæina graðana u stanju da najsurovije tlaèi manjinu kad god u tojvrsti politièke zajednice preovlaðuju oštre razlike do èega, opet,èesto dolazi; nasiljem nad manjinom obuhvaæen je daleko veæi brojpojedinaca i ono se vrši mnogo `ešæe, nego što se ikada moglo oèekivatiod vlasti jednog èoveka.“ 22Nije neobièno što je tek <strong>Tokvil</strong> na tako potpun i sna`an naèinukazao na zabrinjavajuæe posledice tiranije veæine u <strong>de</strong>mokratiji.202122Isto, 1292a.Alexan<strong>de</strong>r Hamilton, James Madison, John Jay, The Fe<strong>de</strong>ralist Papers, NewYork, New American Library, 1961, No. 47, str. 301.Edmund Burke, Reflections on the Revolution in France, London, Dent, 1971, str.121-122.17
nika od naroda. Ali, kako ogranièiti veæinu? Kako spreèiti zloupotrebuvlasti od strane onih koji su je <strong>de</strong>mokratskim putem stekli? Ovo je jednood središnjih pitanja u Fe<strong>de</strong>ralistièkim spisima,kaoiu<strong>Tokvil</strong>ovojpolitièkoj filozofiji. „Zaštititi opšte dobro i prava graðana od jedne takveskupine, i istovremeno oèuvati duh i oblik narodne vla<strong>de</strong> – jeste,dakle, veliki cilj ka kome su upravljena naša istra`ivanja“, pisao jeMedison. 24 Prema Fe<strong>de</strong>ralistièkim spisima, tiraniju veæine mogu daspreèe dve stvari: isprepletanost i slo`enost samih društvenih interesa,i naèelo po<strong>de</strong>le vlasti. Tiranija veæine ogranièava se u dva podruèja: udruštvu i u oblasti politièkih ustanova.Pisci Fe<strong>de</strong>ralistièkih spisa najviše se bave pitanjem kako spreèititiraniju veæine i iznose kako bi trebalo urediti odnose u jednoj konkretnojpolitièkoj zajednici. Sve je ovo uslovljeno politièkimzadatkom koji su ovi spisi imali da obave u vreme donošenja amerièkogustava. <strong>Tokvil</strong>, nasuprot ovome, više izuèava tiraniju veæine i<strong>njene</strong> uzroke. Prema piscu Demokratije u Americi, neogranièenavlast veæine svojstvena je <strong>de</strong>mokratiji, ona je prirodna, èini njenusuštinu. Van veæine u <strong>de</strong>mokratskom poretku nema nièeg što bi bilou stanju da joj se odupre. Narod vlada politièkim svetom u <strong>de</strong>mokratijiisto onako kao što Bog upravlja svetom. U <strong>de</strong>mokratiji narod jeizvor i utoka svega. 25 Kao što je monarhiji bila svojstvena izreka dakralj ne mo`e da greši, u <strong>de</strong>mokratiji va`i naèelo da je narod (veæina)uvek u pravu. 26Moralni autoritet veæine zasniva se <strong>de</strong>lom na i<strong>de</strong>ji da ima višesposobnosti u više ljudi, odnosno da je broj onih koji upravljaju va-`niji od drugih njihovih svojstava. 27 Istovremeno, autoritet veæineima za svoj osnov i naèelo da interesi veæine ne treba da budu pretpostavljeniinteresima manjine. Prema D`emsu Brajsu, koji je o <strong>de</strong>mokratijiu Americi pisao pribli`no pola veka posle <strong>Tokvil</strong>a, širokorazvijena sloboda mišljenja i raspravljanja takoðe potpoma`e svemoæveæine. Niko ne mo`e poreæi da nije imao priliku da se njegova24252627Isto, No. 10, str. 80.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. I, str. 56, 257.Alexis <strong>de</strong> Tocqueville, Oeuvres complètes: Voyages en Sicile et aux Etats-Unis,Paris, Gallimard, 1957, tom V, knj. I.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. 1, str. 258.19
eè ili bar glas èuju. U ne<strong>de</strong>mokratskim re`imima oseæanje nezadovoljstvai neprav<strong>de</strong> potpaljuje iskru otpora u grupi koja je izlo`enanapadima. Oni koje veæina u <strong>de</strong>mokratiji nipodaštava ili osuðuje nemajuviše kome da se `ale, jer su iscrpli sve moguænosti odbrane vlastitoggledišta. Oni više nemaju pravo priziva. Roma locuta causafinita. 28 U stvari, Brajs ov<strong>de</strong> samo ponavlja objašnjenje koje je <strong>Tokvil</strong>izneo sle<strong>de</strong>æim reèima: „Kad se nekom èoveku ili nekoj strankiuèini nepravda u Sjedinjenim Dr`avama, kome da se obrati za pomoæ?Javnom mnjenju? Ali ono obrazuje veæinu. Zakonodavnomtelu? Ali ono predstavlja veæinu i slepo joj se pokorava. Izvršnoj vlasti?Ali nju postavlja veæina kojoj ona slu`i kao pasivno oruðe. Snagamajavnog reda? Ali one nisu ništa drugo nego veæina podoru`jem. Poroti? Ali porota je veæina kojoj je dato pravo da izrièepresu<strong>de</strong>; u pojedinim dr`avama, veæina postavlja i same sudije. Makako da je nepravedna i besmislena mera koja se protiv vas upotrebljava,opet joj se, dakle, morate pokoriti.“ 29Ovako èvrst autoritet veæine u <strong>de</strong>mokratskom poretku pratiumanjivanje va`nosti manjine i pojedinaca koji su drugaèijeg mišljenja.U <strong>de</strong>mokratiji je polo`aj pojedinca koji se ne sla`e sa odlukamaveæine protivreèan. Kao <strong>de</strong>mokrata, on tvrdi da su svi ljudi jednaki,da bi u isto vreme, kao onaj koji se ne sla`e, pokušao da doka`e dasâm bolje zna od veæine šta je ispravno ili da ubedi da je više u pravuod same veæine. Èineæi ovo, pojedinac koji se ne sla`e stavlja u pitanjenaèelo jednakosti. Njegova nepopustljivost (i nedoslednost)samo izaziva veæinu, potpaljujuæi njen gnev. Ovakav moguæan ishodstvari tera u <strong>de</strong>mokratiji svakog pojedinca koji misli drukèije da seprikloni stavu veæine. Naèelo jednakosti, na ovaj naèin posmatrano,dovodi do rezultata suprotnih onima za kojima se išlo. Pojedinci sujednaki, ali ipak, kako Dejvid Spic tumaèi <strong>Tokvil</strong>ova razmatranja tiranijeveæine, ti isti pojedinci padaju nièice pred jednim autoritetomiznad svih – pred mišljenjem veæine. 3028293020James Bryce, The American Commonwealth, New York, Macmillan, 1920, knj.II, str. 338-346. Ovo Brajsovo <strong>de</strong>lo prvi put je objavljeno 1888. godine.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. I, str. 263.David Spitz, Democracy and the Challenge of Power, New York, Columbia UniversityPress, 1958, str. 19-21.
opasnosti za <strong>de</strong>mokratiju le`e u potèinjavanju zakonodavca volji izbornogtela i u usredsreðivanju sve vlasti u rukama zakonodavca. 33Kao i Monteskje i pisci Fe<strong>de</strong>ralistièkih spisa, i <strong>Tokvil</strong> je smatraoda se tiranija veæine u oblasti politièkih ustanova mo`e umeriti primenomnaèela po<strong>de</strong>le vlasti. Nema na zemlji vlasti koja bi bila dostojnatolikog poštovanja ili èije bi pravo bilo toliko sveto da bi jojtrebalo dopustiti da vlada nekontrolisano. 34 Prirodnu snagu veæinetreba, prema <strong>Tokvil</strong>u, veštaèki umanjiti, stvaranjem odgovarajuæihpolitièkih ustanova. To se mo`e postiæi tako što æe vlast u okviru dr-`ave biti razbijena u više grana koje se suprotstavljaju jedne drugimai meðusobno se ogranièavaju, tako da jedna vlast zaustavlja druguvlast. Prouèavajuæi u Demokratiji u Americi amerièke politièke ustanove,<strong>Tokvil</strong> je smatrao da vlast veæine, olièenu u zakonodavnomtelu, mogu najviše da ogranièe sna`na izvršna vlast i jako i samostalnosudstvo.Društvena tiranija veæine<strong>Tokvil</strong>ovo izuèavanje tiranije veæine u savremenom društvu nezavršava se prouèavanjem moguænosti da veæina u <strong>de</strong>mokratskomporetku zloupotrebi vlast i ukazivanjem na sredstva koja tu zloupotrebumogu spreèiti. Da se bavio samo ovom, politièkom stranom tiranijeveæine, <strong>Tokvil</strong>ov prilog socijalnoj i politièkoj filozofiji bio bineuporedivo skromniji. <strong>Tokvil</strong>a daleko više, meðutim, uznemiravadruštvena strana tiranije veæine. Njegova razmatranja imaju znaèajpre svega tamo g<strong>de</strong> ima u vidu tiraniju veæine kao društvenu pojavu.Niko drugi do D`on Stjuart Mil, <strong>Tokvil</strong>ov savremenik i prijatelj, priznaoje da je <strong>Tokvil</strong>ovo upravljanje pa`nje na tiraniju veæine u društvenomznaèenju bio jedan od prelomnih trenutaka u njegovomduhovnom razvoju i da je veoma uticao na njegov ogled O slobodi. 3533343522Isto, knj. I, str. 158.Isto, knj. I, str. 263.Vidi John Stuart Mill, Autobiography, Oxford, Oxford University Press, 1969, str.115-116.
Po tome što ispituje ne samo politièku veæ i društvenu stranu tiranijeveæine, <strong>Tokvil</strong>ovo <strong>de</strong>lo se razlikuje od Fe<strong>de</strong>ralistièkih spisa.Hamilton i Medison hteli su da utvr<strong>de</strong> kako spreèiti da veæina zloupotrebiprava i da prava manjine budu ogranièena. Kako u <strong>de</strong>mokratskomporetku zaštititi prava manjine ne dovo<strong>de</strong>æi u pitanje vlastveæine? U ovom znaèenju problem tiranije veæine naroèito se postavljau društvima koja su tokom svoje istorije tako po<strong>de</strong>ljena da skoronemaju zajednièkih vrednosti i verovanja. Ovo je bio sluèaj s revolucionarnomi postrevolucionarnom Francuskom, u kojoj se po<strong>de</strong>la najakobince i antijakobince u razlièitim oblicima stalno obnavljala.Kako spreèiti u ovakvim politièkim re`imima – u kojima je javnomnjenje u toj meri podvojeno da veæina stalno dovodi u pitanjeopravdanost <strong>de</strong>lovanja manjine, a manjina osporava legitimnost vlastiveæine – da dolazak na vlast jedne od dveju suprotstavljenih silane dove<strong>de</strong> do gušenja prava manjine? Koja oruða dati u ruke manjinida zaštiti svoja prava, ne dovo<strong>de</strong>æi u pitanje volju veæine i efikasnostvlasti? Zato se u širem smislu mo`e prihvatiti tvrðenje da tamo g<strong>de</strong><strong>Tokvil</strong> govori o tiraniji veæine kao politièkoj pojavi, on više misli naFrancusku nego na Ameriku. 36U Americi u prvoj polovini 19. veka ovaj se problem za <strong>Tokvil</strong>apostavljao drugojaèije. U amerièkom društvu, koje je za razliku odfrancuskog bilo srazmerno homogeno, nije postojala bojazan od tiranijepolitièke (brojèane) veæine, veæ je „moguænog tiranina“ èinilocelo društvo. Drugim reèima, <strong>Tokvil</strong> nije imao na umu brojèanu ilipolitièku veæinu, veæ tiraniju <strong>de</strong>mokratskog društva nad manjinama ipojedincem. Suštinu te pojave nije èinila tiranija veæine nad manjinom,koliko tiranija javnog mnjenja nad autonomijom pojedinca.Osnov ove nove pojave je, po <strong>Tokvil</strong>u, u jednoj od odlika savremenog,<strong>de</strong>mokratskog društva, u njegovom individualizmu. 37 Glavnadruštvena promena koju donosi širenje jednakosti u novomdruštvenom poretku jeste individualizam. Individualizam je posledica3637M. Horwitz, „Tocqueville and the Tyranny of the Majority“, The Review of Politics,3, 1966, str. 293-307.Uz dalje izlaganje o individualizmu <strong>de</strong>mokratskog društva vidi Jack Lively, TheSocial and Political Thought of Alexis <strong>de</strong> Tocqueville, Oxford, Clarendon Press,1962, str. 71-85.23
jednakosti ili èak, mo`da, i drugo lice ove pojave. Prema <strong>Tokvil</strong>u,dve su osnovne strane individualizma: vera u moguænost i snagu pojedinaènograzuma, i naèini mišljenja i ponašanja usmereni ka samomesebi, ka liènim interesima. Sjedne strane, dakle, individualizamdolazi do izra`aja u slobodnom razmišljanju svakog pojedinca kojese suprotstavlja društvenim po<strong>de</strong>lama, razlikama i autoritetu dogme,a s druge strane u te`nji pojedinca da svekolika svoja razmišljanja ipostupke upravi na samoga sebe. U prvom sluèaju, individualizamznaèi izla`enje pojedinca iz društvenih okvira koji su ogranièavalinjegovo kretanje i misao u feudalnom društvu (iz okvira stale`a,struka, teritorijalnih zajednica), rušenje hijerarhijskog ustrojstvasrednjovekovlja, a u drugom znaèi zatvaranje pojedinca u sopstvenisvet i vrednosti (pre svega materijalnog karaktera).Dok se u feudalnom društvu pojedinac iznad svega oseæao kaopripadnik odreðenog društvenog sloja, poziva ili porodice, sa raskidanjemveza koje odvajaju ove društvene grupe jedne od drugih i poduticajem naèela jednakosti pojedinac poèinje sve više da posmatra sveoko sebe kroz prizmu sopstvenih interesa. U feudalnom društvu ljudisu bili nejednaki i pripadnici grupa koje su ih razdvajale. Ovo društvostajalo je u znaku „kolektivnog individualizma“. U savremenom društvusredište svega je u svakom pojedincu, uzev za sebe. „Kolektivni“individualizam zamenjen je „jediniènim“ individualizmom.Uzdi`uæi razum pojedinca, individualizam savremenog društva,prema <strong>Tokvil</strong>u, ruši verovanja (ne samo religijska). Ova verovanja,meðutim, neophodna su i društvu i pojedincu. Ona im daju odreðenupostojanost, sigurnost i oslonac usred promena koje se zbivaju unjima i oko njih. Bez zajednièkih verovanja nijedno društvo ne mo`eda opstane, jer bez njih nema ni zajednièkog <strong>de</strong>lovanja. Zato i u savremenomdruštvu nezavisnost mišljenja pojedinca mo`e biti manjaili veæa, ali ne i neogranièena. Ni u mo<strong>de</strong>rnom <strong>de</strong>mokratskom poretkudruštva ne postavlja se pitanje postojanja duhovnog autoriteta,veæ pitanje g<strong>de</strong> se on nalazi i koje su mu <strong>granice</strong>. 38U feudalnom, hijerarhijski ureðenom društvu nosioci duhovnogi moralnog autoriteta su pojedine društvene grupe. U <strong>de</strong>mokratskomporetku, pojedinci ne priznaju više stare autoritete. Pojedinca ispu-3824Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 16-17.
njava gordost što je jednak sa ostalima, ali uporeðujuæi se sa drugimpripadnicima zajednice on u isto vreme do`ivljava oseæaj slabosti ibeznaèajnosti. Ista pojava (jednakost) koja ga èini nezavisnim oddrugih, èini ga i izdvojenim, nezaštiæenim i slabim pred mnoštvom.Pojedinac zato poèinje da poklanja sve veæu pa`nju zajednièkommišljenju. Broj sve više postaje glavni autoritet koji izaziva poštovanje.Javno mnjenje sve više zamenjuje stare dogme sveštenika i filozofa.Vera u javno mnjenje postaje vrsta religije, a veæina je njenprorok. 39 Zato se i uticaj mnoštva ili veæine na svest pojedinca nemo`e meriti ni sa èim sliènim u feudalnom društvu, „javno mnjenjeogromnom snagom vrši pritisak na svest svakog pojedinca; ono jeobuhvata, usmerava i tlaèi.“ 40Poredak <strong>de</strong>mokratije je zbog svega ovoga izgraðen na jednojprotivreènosti. Stavljajuæi pojedinca u središte svega, <strong>de</strong>mokratijana kraju ogranièava njegovu nezavisnost i snagu. Pojedinac je takoprogutan u mnoštvu jednakih pojedinaca, on se „gubi u gomili“ 41 ,postajuæi i doslovno „èovek gomile“. 42 Posle više od jednog veka otkakoje <strong>Demokratija</strong> u Americi objavljena, amerièki sociolog DejvidRisman, nadahnut <strong>Tokvil</strong>ovim <strong>de</strong>lom, vi<strong>de</strong>o je savremeno, razvijenodruštvo Zapada kao „usamljenu gomilu“. 43Baš zato što je veæina u <strong>de</strong>mokratskom društvu svemoæna, i polo`ajonih koji se sa njom ne sla`u je bezizgledan. Oni su prepušteniosudi društva, a te`ina te osu<strong>de</strong> ni sa èim se sliènim ne mo`e porediti.Osuda je mnogo te`a od one kojoj su pojedinci i grupe ljudi izvrgnutiu ne<strong>de</strong>mokratskim re`imima. Još pre <strong>Tokvil</strong>a ovakvo poreðenje jepravio Berk, pišuæi da su „pojedinci koji trpe stavljeni osudom društvau mnogo gori polo`aj od bilo koga drugog. Pod surovim vlastodršcemblagotvorno saoseæanje èoveèanstva smiruje bol njihovihrana, a podrška naroda bodri ih u njihovoj plemenitoj postojanosti;3940414243John Stuart Mill, „M. De Tocqueville on Democracy in America“, On Politicsand Society, Gerraint Williams ed., London, Fontana, 1976.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 267.Isto, knj. II, str. 298.Motiv „èoveka gomile“ sna`no je dat u istoimenoj pripovetki Edgara Alana Poa.Vidi Edgar Alan Po, Odabrana <strong>de</strong>la, Beograd, Nolit, 1973, str. 89-99.Dejvid Risman, Usamljena gomila, Beograd, Nolit, 1964.25
oni koji su, meðutim, podvrgnuti nepravdi mnoštva, lišeni su svakespoljne utehe. Èoveèanstvo ih napušta, oni su nadvladani zaveromcele ljudske vrste.“ 44U aristokratskom (srednjovekovnom) društvu, prema <strong>Tokvil</strong>u,ima ljudi koji se odlikuju velièinom ili snagom. Ukoliko se takvi pojedincisukobe sa mišljenjem veæine, oni se povlaèe u sebe i u sebi samimanalaze dovoljno unutrašnje potpore i utehe. U <strong>de</strong>mokratiji jeobrnuto. Povoljan sud javnosti tu je neophodan kao vazduh koji udišemo,i `iveti u sukobu sa mnoštvom isto je što i ne `iveti. 45 Sve ovoutièe na postojanost javnog mnjenja. Oni koji su prvobitno odbacivaliovo mišljenje kao pogrešno polako mu se priklanjaju, a oni koji se idalje ne sla`u, skrivaju svoje nezadovoljstvo duboko u sebi, svesnibezizglednosti svakoga otpora. Tako savremeno društvo, u koje jednakosti potraga za materijalnim bogatstvom unose stalni nemir i promene,stièe svojevrsnu postojanost, pa i nepokretnost, zahvaljujuæi<strong>de</strong>lovanju javnog mnjenja. 46 Prema <strong>Tokvil</strong>u, u srednjovekovnomdruštvu ima više raznolikosti u ponašanjima, i<strong>de</strong>jama i oseæanjimanego u savremenom. I zato je, po njegovom sudu, amerièko društvo,kao tada najrazvijenije <strong>de</strong>mokratsko društvo, bilo u isto vreme i uzburkanoi monotono. 47Ništa se ne mo`e meriti sa snagom kojom sud javnog mnjenja pritiskapojedinca i manjinu u <strong>de</strong>mokratskom poretku. Tiranija društveneveæine jaèa je od tiranije politièke veæine. Da <strong>Tokvil</strong> daje prednost prvomobliku tiranije veæine nad drugim vidi se iz primera sa kojim sesusreo u politièkom `ivotu jedne od amerièkih dr`ava. Tamo su crnci,i pored toga što su imali pravo glasa, odustajali od uèešæa na izborima,plašeæi se nasilja belaca. Zakon nije bio u stanju da odr`i svoj autoritetbez podrške veæine. <strong>Tokvil</strong> se, pri tome, išèuðava nad èinjenicom daveæina, koja ima iskljuèivo pravo da donese zakon, hoæe još da u`ivaslobodu da mu se ili pokorava ili da tu pokornost uskrati. 48444546474826Burke, Reflections on the Revolution in France, str. 122.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 267.Isto, knj. II, str. 268.Isto, knj. II, str. 236-237.Isto, knj. I, str. 263-264.
Tiranija društvene veæine nije samo jaèa od tiranije politièkeveæine, veæ je, u izvesnom smislu, obuhvatnija od tiranije manjine.Veæina mo`e da tlaèi manjinu, jer ima materijalnu i moralnu moæ;ona ne samo da utièe na ponašanje ljudi veæ èesto spreèava i samo<strong>de</strong>lo i `elju za <strong>de</strong>lovanjem pojedinca. Nije otuda neobièno što <strong>Tokvil</strong>piše da ne poznaje nijednu zemlju u kojoj ima manje nezavisnostiduha i slobo<strong>de</strong> raspravljanja nego u Americi, a ona je, u njegovo vreme,primer najrazvijenijeg <strong>de</strong>mokratskog društva. 49Postoji jedno mesto u Demokratiji u Americi u kome je naroèitoslikovito izneto pišèevo shvatanje društvene tiranije veæine, tako daga ov<strong>de</strong> valja navesti u celini:„Veæina obele`ava mislima vrlo veliki krug. U tim granicamapisac je slobodan; ali teško njemu ako se drzne da ih prekoraèi. On netreba da se plaši inkvizicije, ali je izlo`en razlièitim neprijatnostima isvakodnevnom proganjanju. Politièka karijera mu je zatvorena, jerje uvredio jedinu silu koja mo`e da mu je otvori. Sve mu se odrièe, pai sama slava. Pre nego što je obznanio svoje misli, verovao je da imapristalica, a sada, pošto je svima pokazao šta misli, èini mu se da ihviše nema; jer oni koji ga osuðuju, èine to javno, a oni koji misle sliènonjemu, a nisu smeli kao on, æute i udaljavaju se. On ustupa, podle-`e svakodnevnom pritisku, i prestaje da govori kao da ga grize savestšto je kazao istinu.Lanci i d`elati bili su gruba oruða kojima se nekada tiranija slu-`ila, ali u naše vreme civilizacija je usavršila i sâm <strong>de</strong>spotizam zakoji je izgledalo da nema više šta da nauèi.Vladari su materijalizovali nasilje; <strong>de</strong>mokratske republike našegadoba uèinile su ga isto tako umnim kao i ljudsku volju koju onohoæe da uguši. Pod neogranièenom vladom jednoga, <strong>de</strong>spotizam jegrubo zlostavljao telo da bi došao do duše; a duša do koje njegoviudari nisu stizali uzdizala se slavno nad njim. Ali u <strong>de</strong>mokratskim republikama,tiranija ne postupa tako; ona ostavlja telo po strani i i<strong>de</strong>pravo ka duši. Gospodar njima ne ka`e: Ili æete misliti kao ja ili æeteumreti, nego veli: Slobodni ste da ne mislite kao ja; vaš `ivot, vašadobra, sve vam ostaje, ali vi ste od danas stranci meðu nama. Vi æete49Isto, knj. I, str. 266.27
zadr`ati svoja graðanska prava, ali æe vam ona postati uzaludna; jerako bu<strong>de</strong>te za`eleli da vas vaši sugraðani izaberu, oni to neæe uèiniti;a ako bu<strong>de</strong>te zahtevali samo da vas poštuju, oni æe vam i to odreæi. Viæete ostati meðu ljudima, ali æete izgubiti ljudska prava. Kada se bu<strong>de</strong>tepribli`ili ljudima, oni æe be`ati od vas kao od neèastivog; i samioni koji veruju u vašu nevinost, ostaviæe vas, jer bi inaèe drugi njihizbegavali. Budite spokojni, jer vam ostavljam `ivot, ali æe vam onbiti gori od smrti.“ 50Na poèetku 20. veka Mojsej Ostrogorski æe upotrebiti reèi i izrazesliène <strong>Tokvil</strong>ovima da bi upozorio na jedan od najveæih <strong>de</strong>mokratskihporoka. Ispitujuæi funkcionisanje britanskog i amerièkogpolitièkog sistema u svome radu <strong>Demokratija</strong> i politièke partije,Ostrogorski je pisao: „Èovek koji ima hrabrosti da svoje mišljenje iska`ei brani, vrlo je redak u <strong>de</strong>mokratiji; on treba da bu<strong>de</strong> gotovo junakdana pa da izaðe pred gomilu: ona je tako mnogobrojna inametljiva; g<strong>de</strong> bi se on mogao ukloniti, od koga bi mogao tra`iti zaštite,kada svako njoj pripada? Dokle god je bila reè samo o spoljnojprinudi, koja je ugro`avala graðanina u njegovoj liènosti i imanju, svisu bili njegovi saveznici, nošeni k njemu apsolutnom jednakošæu svojihinteresa. Ali èim je reè o prinudi javnog mnjenja, ova se jednakostgubi u oèima velike mase i pojedinac ostaje pred njom usamljen. Zatou javnom `ivotu niko ne i<strong>de</strong> uzdignute glave: svako se šunja i vuèepored zida. U <strong>de</strong>mokratiji nema nikoga ko bi mogao da ka`e vladaruono što su aragonski kortesi govorili svome kralju, pozdravljajuæi ga:’Mi koji vredimo koliko i Ti.’ Svi izjavljuju, meðu sobom se utrkujuæi,da su ponizne, vrlo ponizne sluge gomile.“ 51Javno mnjenje veæine postaje tako izvor duhovnog autoriteta.Osuda javnog mnjenja stavlja pojedinca u stanje potpune izdvojenostiili nemoæi. On poèinje da sumnja ne samo u sopstvenu moæ veæ i upravo da misli dukèije od veæine. Prilagodljivost više nije samo društvenanu`nost, veæ postaje duboka unutrašnja potreba pojedinca.Moralni oseæaj ustupa mesto prilagoðavanju zahtevima društva. 5250515228Isto, knj. I, str. 266-267.Mojsej Ostrogorski, <strong>Demokratija</strong> i politièke partije, Beograd, Štamparija Sv.Sava, 1921, str. 149-150.Lively, The Social and Political Thought of Alexis <strong>de</strong> Tocqueville, str. 88.
Ovu potrebu za stalnim po<strong>de</strong>šavanjem i prilagoðavanjem svogaponašanja ponašanju veæine, koja u pojedincu sve više potiskuje iguši neka izvorna svojstva i menja njegovu prirodu, <strong>Tokvil</strong> je na jednommestu oznaèio kao udvorièki duh. Kao što su glavne odlike liènostikoje su na dvoru okru`avale vladara bile osrednjost i preteranasavitljivost i snishodljivost, tako se i u <strong>de</strong>mokratskom poretku istiovakav duh sve više rasprostire u društvu. Razlika je u tome što u <strong>de</strong>mokratijiovakav oblik svesti i ponašanja nije više vezan za jednu u-`u društvenu sredinu, veæ obuhvata celo društvo. U apsolutnim monarhijamaudvorièki duh okru`ava vladara kao nosioca suvereniteta,dok u politièkom poretku u kome je suveren prisutan svuda, u re`imuzasnovanom na naèelu narodnog suvereniteta, udvorièki duh pro`imasve redove društva. 53Pitanje društvene tiranije veæine je i pitanje autonomije pojedincai širenja konformizma u <strong>de</strong>mokratskom društvu. <strong>Tokvil</strong> je s pravomistakao, da je vladavina veæine (mase) znaèila istovremeno iviše individualizma i manje individualnosti. Više individualizma, jerje ukidanje srednjovekovnih privilegija pru`ilo moguænost napredovanjasna`nim pojedincima. Manje individualnosti, jer `udnja zajednakošæu vodi u konformizam, u stanja u kojima je uslov napredovanjaprihvatanje merila proseènosti. 54Pišuæi o pojavi konformizma, neki savremeni sociolozi (osobitopredstavnici kritièke teorije društva) izneli su da je autoritet u naševreme izmenio svoj lik, da on nije ni nalik autoritetu kojim su se rukovodililjudi u prethodna dva veka. Prema Erihu Fromu, u 18. i 19.veku postoje dve vrste autoriteta: racionalni i iracionalni. Obe vrsteautoriteta ispoljavaju se javno. Taèno se zna ko zabranjuje odnosnonareðuje. Autoritet u naše doba sasvim je drugojaèiji: on nije više javan,veæ je nevidljiv, otuðen, bezlièan. U savremenim <strong>de</strong>mokratskimre`imima autoritet crpe svoju snagu iz èinjenice da je anoniman. Nikonije autoritet, veæ je to „nešto“. Ali kako mo`emo da ustanemo protivneèega što izmièe veæ samoj moæi našeg opa`anja? Kako mo`emo da5354Tocqueville, Voyages en Sicile et aux Etats-Unis.Harold Laski, „Alexis <strong>de</strong> Tocqueville and Democracy“, u F. J. C. Hearnshaw, ed.,The Social and Political I<strong>de</strong>as of Some Representative Thinkers of the VictorianAge, London, Harrap, 1935, str. 104.29
se pobunimo protiv nikoga? 55 Kao i <strong>Tokvil</strong>, i savremeni sociolozimisle da takav autoritet u <strong>de</strong>mokratiji mo`e da pritiskuje pojedinca ipotisne njegovu liènost, više nego prinuda u autoritarnim re`imima.Na jednom mestu u svome Zdravom društvu From opisuje anonimniautoritet na naèin koji neodoljivo podseæa na <strong>Tokvil</strong>ovo zgra`anjenad neslobodom pojedinca u <strong>de</strong>mokratskom društvu. „Konformizamje“ – piše From – „mehanizam pomoæu koga <strong>de</strong>luje anonimni autoritet.Ja moram da èinim ono što svako èini, prema tome, moram da sesaglasim, ne smem da bu<strong>de</strong>m drukèiji, ne smem da ’strèim’; moramda bu<strong>de</strong>m spreman i voljan da se menjam prema promenama standarda;ne smem da pitam da li sam u pravu ili nisam, veæ da li sam se prilagodio,da nisam nešto ’izuzetno’, nešto razlièito. Jedino što je stalnou meni jeste baš ova spremnost za promenu. Niko nema moæi nadamnom izuzev gomile, èiji sam <strong>de</strong>o i kojoj se potèinjavam.“ 56Sliènost izmeðu <strong>Tokvil</strong>ovih i savremenih nalaza o <strong>de</strong>lovanjukonformizma u <strong>de</strong>mokratskom društvu zahteva neka dalja objašnjenja.Kako je bilo moguæno da u sasvim razlièitim društveno-istorijskimsituacijama <strong>Tokvil</strong> i više savremenih sociologa doðu dopodudarnih zakljuèaka? Ostanimo za sada na ukazivanju na to da se<strong>Tokvil</strong>ova i neka današnja prouèavanja bar u jednoj taèki ukrštaju.Prouèavanja masovnog društva i konformizma u naše vreme polazeod datog stanja stvari. Ona opisuju savremeno, razvijeno graðanskodruštvo onakvo kakvo ono jeste. I kada sadr`e u sebi kritiku toga društvai kada se dvoume nad njegovim moguænostima, ona iznad sveganu<strong>de</strong> sliku toga društva. <strong>Tokvil</strong>ov postupak je drukèiji. U Demokratijiu Americi on nam pokazuje kako æe <strong>de</strong>mokratsko društvo izgledati.U vreme kada je <strong>de</strong>mokratija bila još u zaèetku, <strong>Tokvil</strong> nas daleko višeuvodi u svoja predviðanja, nego što nam daje stvarnu sliku <strong>de</strong>mokratskogdruštva. Ta njegova predviðanja toliko su `iva i uverljiva da je isâm u pojedinim trenucima, kako izgleda, poèinjao da veruje u njihovustvarnost – da zamenjuje ono što æe biti onim što jeste.<strong>Tokvil</strong> se ne zadr`ava samo na opštem opisu tiranije javnogmnjenja, veæ se bavi i njenim posledicama. Predmet njegovog prou-555630Erich Fromm, Zdravo društvo, Beograd, Rad, 1963, str. 157-158.Isto, str. 158.
èavanja nisu samo promene koje tiranija javnog mnjenja izaziva upojedincu veæ i društvene posledice ove pojave.Prva posledica tiranije javnog mnjenja jeste preovlaðivanjeosrednjosti u društvenom i politièkom `ivotu. Širenje konformizmadovodi do toga da u prvi plan izbijaju pojedinci koje odlikuje baš odsustvosposobnosti praæeno veštinom prilagoðavanja i saglašavanja.Demokratiji ne samo da nedostaje snaga rasuðivanja koja je neophodnada se izaberu ljudi koji zaslu`uju njeno poverenje veæ i `eljada se to uèini. Demokratske ustanove razvijaju oseæanje zavisti u ljudima.Razbuðujuæi strast jednakosti, <strong>de</strong>mokratske ustanove je nikadapotpuno ne zadovoljavaju. Zbog toga narodu (veæini) „sve što jema u èemu uzvišeno nad njim izgleda kao smetnja njegovim `eljama,i nikakva uzvišenost nije toliko legitimna da mu ne umara oèi.“ 57Dok su najgorljiviji branioci <strong>de</strong>mokratije u <strong>Tokvil</strong>ovo vremeproricali da æe ona na vrh izbaciti najsposobnije i najzaslu`nije, jer jeto u interesu naroda, <strong>Tokvil</strong> upozorava na nešto sasvim drugo. Neæe<strong>de</strong>mokratija izbaciti na svoje èelo najvrednije, veæ najproseènije. Veæinau <strong>de</strong>mokratiji ne diskriminiše sposobne i nije nemarna premanjima. Ona im zavidi. Zbog svega ovog i interes za vršenje javnih poslovanije izuzetan. On ne donosi ni materijalne pogodnosti ni uticajkoji bi se mogao po`eleti, pa èak ne jamèi ni trajnost. Duh proseènosti,koji je toliko tipièan za <strong>de</strong>mokratiju, i posebno dolazi do izra`ajau svetu politike, nagoni izuzetne pojedince da se klone politike kaopoziva. Sposobnost, iskrenost i nezavisnost misli koji su obele`avaliperiod Amerièke revolucije, sve više usahnjuju sa širenjem <strong>de</strong>mokratije.U vreme revolucije, prema <strong>Tokvil</strong>u, izuzetne liènosti pridru-`ile su se svojevoljno pokretu, rasprostiruæi svoj sjaj na narod i nepozajmljujuæi ga od njega. Javno mnjenje (veæina) rukovodilo setada voljom pojedinaca, ne vršeæi pritisak na njih. U novije vremenaroèito je Rajt Mils, slièno <strong>Tokvil</strong>u, na više upeèatljivih primeraskrenuo pa`nju na duhovno i moralno zaostajanje i pad savremenepolitièke elite u Americi u odnosu na prve tvorce amerièkog ustava ipolitièkih ustanova. 58 315758Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. I, str. 204.Vidi S. Rajt Mils, Elita vlasti, Beograd, Kultura, 1964.
Svoju ozbiljnu zabrinutost zbog išèezavanja istaknutih ljudi i<strong>de</strong>la i širenja proseènosti, <strong>Tokvil</strong> je izneo na sna`an naèin u eliptiènomobliku još u svojim zabeleškama sa putovanja po Americi: „Zaštodok se obrazovanost širi, izuzetni pojedinci postaju sve reði? Zašto,u vreme kada su dostignuæa svima pristupaèna, veliki intelektni talentipostaju reði? Zašto, kada više nema ni`ih klasa, nema ni viših klasa?Zašto, kada znanje o tome kako treba upravljati stigne do masa,nema više velikih sposobnosti u upravljanju društvom? Amerika javnopostavlja ova pitanja. Ali ko mo`e da odgovori na njih?“ 59Posebno su vidne posledice tiranije javnog mnjenja na podruèjukulture, zbog toga što ova oblast ljudskog duha zahteva izuzetne oblike<strong>de</strong>lovanja i izuzetne pojedince. Tiranija javnog mnjenja ne samoda smanjuje broj ovakvih ljudi i <strong>de</strong>la, nego uopšte menja prirodu razlièitihoblika kulturnog stvaranja. Tu su posledice tiranije javnogmnjenja najpogubnije. 60Dok je u aristokratskom društvu, prema <strong>Tokvil</strong>u, nauèno saznanjeimalo opštiji karakter, u savremenom <strong>de</strong>mokratskom društvu svemanje ima nauènog istra`ivanja koje je samo sobom nadahnuto.Društvo i nauku više zanima praktièna primena nauènih saznanjanego samo saznanje. U oblasti nauke sve se više istièu praktiène i poslovnecrte. Nemir i uzburkanost <strong>de</strong>mokratskog društva, borba za sticanjemoæi i materijalnih dobitaka, sve više ote`avaju predavanjesmirenom razmišljanju koje je od tolikog znaèaja za razvoj teorije.Odsustvo vremena i mira, koji su toliko potrebni u nauci kao pozivu,utièe da u <strong>de</strong>mokratskom poretku u oblasti nauke ima sve manje596032Tocqueville, Voyages en Sicile et aux Etats-Unis.Mada se slagao sa <strong>Tokvil</strong>om u oceni štetnosti preovlaðivanja osrednjosti u društvenom`ivotu i kulturi, Mil je smatrao da osrednjost u politièkom `ivotu sama posebi ne mora uvek biti nešto rðavo. Tako je, prema Milu, Americi èetr<strong>de</strong>setih godinaprošlog veka bio potreban srazmerno mali aparat vlasti, jer ta zemlja nijeuèestvovala u ratovima, nije imala slo`ene meðunarodne odnose i neprijatne suse<strong>de</strong>,nije bila optereæena ostacima starog (aristokratskog) društva kojih bi se trebalooslobaðati, niti je imala veæi broj siromašnih i neobrazovanih graðana. Uovakvoj sredini tra`ile su se proseène sposobnosti, i mo`da su Amerikanci na mudarnaèin bili štedljivi kad se nisu obraæali izuzetnim pojedincima za nešto što su iproseèni politièari bili u stanju da uèine. Mill, „M. De Tocqueville on Democracyin America“, On Politics and Society, str. 211-213.
velikih duhova. Ipak, prema <strong>Tokvil</strong>u, ovo ne znaèi da nauka – spolja ikvantitativno posmatrano – zaostaje, da je sve slabija i nemoænija. Nigovora o tome. U <strong>de</strong>mokratskom društvu sve je više onih koji se naukombave, a nauka sama, baš zbog svoje praktiène usmerenosti, vršisve veæi uticaj na društvene odnose. Nekada rezultat pojedinaènih napora,nauka postaje sve više veliko zajednièko preduzeæe. Njena moæje u stalnom porastu. Demokratsko društvo ne samo da ne dovodi upitanje nauku, veæ podstièe njen rascvat. Premda je to, kako <strong>Tokvil</strong>piše, drukèiji vid nauke: „Dela èesto nisu savršena, ali su pokušaji nebrojeni;i mada su rezultati pojedinaènih napora po pravilu veomamali, opšti rezultat je uvek vrlo veliki. Zato je pogrešna tvrdnja da suljudi koji `ive u <strong>de</strong>mokratskim vremenima po prirodi nezainteresovaniza nauku, knji`evnost i umetnost; samo mora da se prizna da ih onineguju na sebi svojstven naèin i unose u njih svoje vrline i mane.“ 61Kao i nauka, i knji`evnost odra`ava duh vremena. Kao i društvo,i ona je nagrizena <strong>de</strong>mokratskim duhom. <strong>Tokvil</strong> ov<strong>de</strong>, kao i u drugimocenama kulturne situacije <strong>de</strong>mokratskog duštva, ima pre svega naumu stanje u Americi kao najrazvijenijem <strong>de</strong>mokratskom društvu. 62<strong>Demokratija</strong>, po njegovom mišljenju, ne samo da usaðuje interes zaknji`evnost u industrijsku klasu (bur`oaziju) veæ unosi industrijskiduh i u knji`evnost. Veæina ljudi zato na knji`evnost gleda kao na industriju;pored nekoliko velikih pisaca koji krase knji`evnost, preovlaðujusitni „trgovci i<strong>de</strong>jama“. Broj knji`evnih <strong>de</strong>la se umno`ava ipreovlaðuju manje vredna <strong>de</strong>la. Pisci više obraæaju pa`nju na brzinupisanja nego na usavršavanje pojedinosti. Njihov je cilj da iznena<strong>de</strong> iuznemire strasti, a ne da opèine ukus. Zbog svega ovoga u <strong>de</strong>mokratskimvremenima javnost èesto postupa sa svojim piscima onako kaošto su kraljevi postupali sa svojim dvoranima: ona ih plaæa i prezire. 63616263Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 45.<strong>Tokvil</strong>ova ocena knji`evnog stanja u Americi naroèito je bila nepovoljna. Izuzevšiklasièna engleska <strong>de</strong>la, Amerikanci, prema njegovom sudu, nisu imali vrednijihpisaca i knjiga. Amerièka knji`evnost nije tada prevazilazila nivo novinskogpisanja. Istini za volju treba reæi da su se u Americi, u vreme kada je <strong>Tokvil</strong> izneosvoj sud, veæ javljali ili su se ubrzo pojavili pisci kao što su Po, Melvil, Hotorn,Emerson i Toro.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 60-66.33
U nauci pripadnici <strong>de</strong>mokratskog društva stavljaju praktièno saznanjeiznad teorijskog; u umetnosti korisno (praktièno) stoji iznadlepog. Stavljajuæi korisno iznad lepog, <strong>de</strong>mokratija zahteva da i lepobu<strong>de</strong> korisno. Neguju se oni oblici umetnièkog izraza koji `ivot èinelakšim, nasuprot onima koji ga ulepšavaju. Stari slikari (Rafael naprimer) te`ili su, prema <strong>Tokvil</strong>u, da prevaziðu prirodu, stremeæi kaneèem što je bolje od priro<strong>de</strong>. Oni su nastojali da od èoveka uèinenešto što je više od njega. Slikari prizora iz Francuske revolucije(David i njegovi uèenici) odlièno su prikazali mo<strong>de</strong>le koje su imalipred sobom, ali su retko zamišljali nešto izvan njih. 64Slièno umetnosti uopšte, i pesništvo ima zadatak da stvarnostuèini lepšom. Srednjovekovno društvo, prema <strong>Tokvil</strong>u, èini povoljnijetlo za razvoj poezije zbog svoga odnosa prema prošlosti. Izazivajuæiu ljudima odvratnost prema prošlosti i lišavajuæi pesništvonjegovog dotadašnjeg ambijenta, naèelo jednakosti oduzima pesništvui <strong>de</strong>o sadašnjosti. U nemoguænosti da u <strong>de</strong>mokratskom društvunaðe stvaralaèko nadahnuæe u mnoštvu jednakih ljudi koji ga okru-`uju, pesnik se okreæe prirodi; „pošto su sa vidika išèezli bogovi i heroji,pesnici su se bacili na posao da opišu bujice i planine“. Ali ovaje (opisna) poezija za <strong>de</strong>mokratska društva samo privremeno rešenje.Ukoliko je prošlost kao izvor pesništva izgubljena, ostaje neštodrugo dostojno pesnièkog nadahnuæa. To je buduænost. Ljudi u <strong>de</strong>mokratskomdruštvu zaokupljeni su buduænošæu. Pošto su svi ljudijednaki i pojedinaèno uzev beznaèajni, narod æe postati predmet poezije.Predmet pesništva u <strong>de</strong>mokratiji treba da postane èovek, odnosnoèoveèanstvo uopšte uzev. 65<strong>Tokvil</strong>ova zamisao o društvenoj tiraniji veæine ili o tiraniji javnogmnjenja imala je velikog odjeka. Ona je pre svega uticala na razmatranjeD`ona Stjuarta Mila. 66 Bio je to Mil koji je napisao najobimnijeosvrte na obe knjige Demokratije u Americi i koji je u svojoj Autobio-64656634Isto, knj. II, str. 53-61.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 76-81.Prepiska izmeðu Mila i <strong>Tokvil</strong>a objavljena je u Alexis <strong>de</strong> Tocqueville, Oeuvrescomplètes. Correspondance anglaise: Correspondance d’Alexis <strong>de</strong> Tocquevilleavec Henry Reeve et John Stuart Mill, Paris, Gallimard, 1954, tom VI, knj. I.
grafiji izneo va`nost <strong>Tokvil</strong>ovog promišljanja problema društvenetiranije veæine za dalji razvoj svojih pogleda. Znaèaj <strong>Tokvil</strong>ove knjige,prema Milu, ne le`i samo u tome što je u njoj istaknuta vrednost<strong>de</strong>mokratije na sna`niji naèin nego u reèima i <strong>de</strong>lovanju njenih najoduševljenijihprivr`enika veæ i u tome što je <strong>Tokvil</strong> upozorio na opasnostkoju sa sobom nosi razvoj <strong>de</strong>mokratije, i to ne zato da bi se njenrazvoj zaustavio (što je prema <strong>Tokvil</strong>u nemoguæe), veæ da bi se podstreknulepozitivne nasuprot negativnim stranama <strong>de</strong>mokratije. 67Veæ na samom poèetku ogleda O slobodi Mil je priznao da je nekadai sam smatrao da se problem slobo<strong>de</strong> iscrpljuje u zaštiti podanikaod tlaèenja vlastodr`aca. 68Po Milu, nekada se polazilo od pretpostavke (izuzetak u ovompogledu bila je <strong>de</strong>mokratija u Grèkoj) da su oni koji vladaju nu`no uneprijateljskom odnosu prema onima nad kojima vladaju. Ogranièavanjevlasti u to vreme postizalo se na dva naèina: priznavanjem odreðenihprava i sloboda društvu, odnosno pojedinim njegovimpripadnicima i, nešto kasnije, uslovljavanjem odluka vlasti pristankomodreðenih društvenih grupa. Sa uspostavljanjem <strong>de</strong>mokratije usavremenom društvu, meðutim, na upravljaèe i one kojima se upravljane gleda se više kao na suprotstavljene grupe. Umesto da budunjihovi protivnici, upravljaèi postaju predstavnici onih kojima upravljajui njima su odgovorni. Savremeno shvatanje i<strong>de</strong> za tim da seupravljaèi poistovete sa narodom, da njihov interes i volja budu interesi volja naroda. Pošto nema potrebe da se narod štiti od svoje sopstvenevolje, nema ni bojazni da bi on sâm sobom mogao tiranski daupravlja. Tako, prema Milu, stoje stvari posmatrane iskljuèivo teorijski.U stvarnosti je problem predstavnièke <strong>de</strong>mokratije daleko zapleteniji.Sa širenjem <strong>de</strong>mokratije sve više sazreva svest da su izrazi„samouprava“ i „vlada naroda nad samim sobom“ u sebi protivreèni,jer oni ne oznaèavaju upravljanje svakoga samim sobom, veæ vladavinunajveæeg <strong>de</strong>la društva nad njegovim ostatkom. A tu se veæ, kaoi kada je reè o drugim oblicima vlasti, pomalja moguænost zloupotrebe6768Ima više radova o <strong>Tokvil</strong>ovom uticaju na Mila, pa i preterivanja (u smislu precenjivanjaili potcenjivanja) u oceni toga uticaja, o èemu ov<strong>de</strong> neæe biti reèi.Vidi John Stuart Mill, Utilitarianism. On Liberty. Consi<strong>de</strong>rations on RepresentativeGovernment, London, Dent, 1972, str. 65-68.35
i tiranije onih koji vlast imaju nad onima koji njome ne raspola`u.Tako je i Mil, slièno piscima Fe<strong>de</strong>ralistièkih spisa i <strong>Tokvil</strong>u, došaodo zakljuèka da, pošto je volja naroda samo volja veæine, i narod(odnosno njegova veæina) „mo`edate`i da tlaèi jedan svoj <strong>de</strong>o; takoda su mere opreznosti neophodne protiv ove kao i protiv svake drugezloupotrebe vlasti.“ 69Pošto veæina mo`e da tlaèi manjinu isto onako kao što manjinamo`e da tlaèi veæinu, Mil je upozoravao i na razliku izmeðu tiranijeveæine i tiranije manjine. Kada celo društvo postane tiranin onda se isredstva tlaèenja menjaju i razlikuju od onih koja primenjuju u`eskupine pojedinaca. Postoje neke <strong>granice</strong> u kojima je opravdan uticajkolektivnog mišljenja na <strong>de</strong>lovanje i mišljenje pojedinca. Zato je istotako va`no obezbediti odreðeno podruèje autonomije pojedinca, kaošto je neophodno osigurati društvo od tiranije manjine.Baveæi se tiranijom veæine, Mil je, kao i <strong>Tokvil</strong>, uoèio razliku izmeðutiranije politièke veæine i tiranije javnog mnjenja. Kada je reè oprvoj, Mil je imao na umu i neke konkretne ustanove, kojima se ovapojava mo`e onemoguæiti. U svome <strong>de</strong>lu O predstavnièkoj vladi Milje naroèito isticao da srazmerno predstavljanje smanjuje moguænosttiranije politièke (brojèane) veæine, obezbeðujuæi da i manjine srazmernosvojoj stvarnoj snazi budu predstavljene u parlamentu. Naovaj naèin parlament bi predstavljao verniji odraz društva, a ne iskrivljenusliku, prema kojoj su stvarni izborni rezultati manjine (u razmeramacelog društva) znatno umanjeni u parlamentu (s obzirom nabroj poslanièkih mesta). 70Mada je pisao o politièkoj tiraniji veæine, Mil je zapazio da je va-`niji i daleko slo`eniji problem, koji sa sobom nosi nastupanje <strong>de</strong>mokratije,pitanje društvene tiranije veæine, „tiranije vladajuæegmišljenja i raspolo`enja“ 71 . Kao i <strong>Tokvil</strong>, i Mil je podvlaèio da onošto je najtegobnije u društvenoj tiraniji veæine jeste da se radi o duhovnojtiraniji; to je „tiranija ne nad telom veæ nad duhom“ 72 .6970717236Mill, On Liberty, str. 68.Mill, Consi<strong>de</strong>rations on Representative Government, str. 256-275.Mill, On Liberty, str. 68.Mill, „M. De Tocqueville on Democracy in America“, On Politics and Society,str. 216.
Mišljenje veæine u <strong>de</strong>mokratiji sve je postojanije i manje podlo-`no promeni (Mil govori ov<strong>de</strong> o „<strong>de</strong>spotizmu obièaja“), a time suljudi sve više izlo`eni opasnosti gubljenja moralne hrabrosti i ponosa,koji èine glavne odlike autonomije pojedinca. Ono što izaziva zabrinutostjeste preterana spremnost na potèinjavanje i pokornost, kaoi to što sa razvojem <strong>de</strong>mokratije mišljenje postaje sve ukorenjenije,te`e promenljivo. Mil je posebno bio zabrinut zbog širenja osrednjosti.Njegove reèi zvuèe na mah kao daleki odjek <strong>Tokvil</strong>ovih strahovanja:„Opšta te`nja širom sveta sastoji se u tome da proseènostpostaje uzlazna sila èoveèanstva. U drevnim vremenima, u srednjemveku, i sve manje i manje tokom dugog prelaza od srednjeg veka dodanas, bio je to pojedinac koji je sâm po sebi predstavljao moæ; a akoje bio izuzetno sposoban ili se nalazio na istaknutom društvenom polo`aju,njegova moæ bila je znatna. Danas su pojedinci izgubljeni ugomili. Reæi u politici da javno mnjenje vlada svetom postalo jeobièna stvar. Jedina snaga dostojna toga imena danas jeste moæ masâi moæ dr`avâ, sve dok su one sredstva za ostvarivanje `elja i te`njimasâ. 73 Na stvaranje javnog mnjenja ne vrši skoro nikakav uticajmišljenje izuzetnih pojedinaca ili mišljenje izneto u knjigama; mnjenjemasâ stvaraju ljudi njima nalik, koji im govore posredstvomštampe pod pritiskom potreba datog trenutka.Tako se, na kraju, i za Mila, kao i za <strong>Tokvil</strong>a, suština problematiranije javnog mnjenja sastoji u tome da se što više otkloni ili umanjiodmazda veæine društva nad manjinom i pojedincima koji misle drugaèije.Javno mnjenje ne treba da bu<strong>de</strong> ono što nije. Ono mora ostativladajuæa sila u <strong>de</strong>mokratiji. Ali baš radi stvaranja najboljeg javnogmnjenja mora biti zajamèena velika društvena podrška mišljenjima iraspolo`enjima koja su razlièita od onih što ih ima veæina.Društvena tiranija veæine i svemoæ dr`ave<strong>Tokvil</strong>ovo razmatranje problema društvene tiranije veæine nezavršava se nabrojanim oblicima ispoljavanja ove pojave i njenim73Mill, On Liberty, str. 123.37
glavnim posledicama u društveno-politièkom i kulturnom `ivotu <strong>de</strong>mokratije.<strong>Demokratija</strong> raða još jednu pojavu koja je dovodi u pitanje– svemoæ dr`ave. Na osnovu nekih mesta u <strong>Tokvil</strong>ovom <strong>de</strong>lumogao bi se èak izvesti zakljuèak da se radi o dve strane jedne istepojave ili, bar, da su tiranija javnog mnjenja i svemoæ dr`ave dve pojavetesno povezane zajednièkim korenima. 74 Nešto kasnije pokazaæemoda je ovakvo objašnjenje i stavljanje u odreðeni odnos tiranijejavnog mnjenja i onoga što danas èesto nazivamo birokratizacijomdruštvenog `ivota stavljalo u nedoumicu mnoge tumaèe <strong>Tokvil</strong>ovog<strong>de</strong>la, pa je dovelo i do njegovih razlièitih tumaèenja. Pre toga pogledajmokako <strong>Tokvil</strong> objašnjava pojavu svemoæi dr`ave. 75Izjednaèavanje društvenih uslova i umanjivanje društvenih razlikaistovremeno je uèinilo pojedince jednakim i slabim u odnosu nadruštvo, a posebno na javno mnjenje. Èineæi pojedince jednakim islabim, a društvo jakim, <strong>de</strong>mokratija navodi pojedince na zakljuèakda je vlast koja predstavlja društvo prosveæenija i mudrija od ma kogpojedinca, te da zato ona ima ne samo pravo veæ i du`nost da upravljapojedincima. <strong>Tokvil</strong> doslovce ka`e da je pravo i du`nost dr`aveda „uzme svakog pojedinca za ruku i vodi ga“ 76 .Pokazali smo veæ kako je <strong>Tokvil</strong> društvenu tiraniju veæine, pojavusvojstvenu <strong>de</strong>mokratskom ureðenju društva, objašnjavao širenjemjednakosti – glavnim naèelom <strong>de</strong>mokratije. Isto tako, centralizacijavlasti i podreðivanje pojedinca rastu u srazmeri sa širenjem jednakosti.Da bi se vlast centralizovala, pre svega je potrebno da graðani -`u<strong>de</strong> za jednakošæu. Centralna vlast je veæ po svojoj prirodi naklonjenajednakosti i podstièe je, jer jednakost izvanredno olakšava, širi iosigurava uticaj centralne vlasti. 77Izgleda, veli <strong>Tokvil</strong>, da se u vreme <strong>de</strong>mokratije odvijaju dve revolucije:jedna stalno slabi vlast, druga je jaèa. Ruše se i ogranièavaju7475767738Ima mišljenja da je <strong>Tokvil</strong>ovo prouèavanje svemoæi dr`ave još va`nije i originalnijeod njegovih razmatranja o tiraniji javnog mnjenja. Vidi Jirgen Habermas,Javno mjenje: Istra`ivanje u oblasti jedne kategorije graðanskog društva, Beograd,Kultura, 1969, str. 173-174.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 293-339.Isto, knj. II, str. 298.Isto, knj. II, str. 302-309.
najjaèe vladarske dinastije, ukidaju se staleške razlike i vekovne privilegije;a u isto vreme neprekidno rastu prerogativi vrhovne vlasti.Onaj isti narod, koji je uzdrmao i srušio vladajuæi poredak stvari, poniznose priklanja pred najsitnijim èinovnikom. Dve revolucije, okojima <strong>Tokvil</strong> govori, uzajamno su povezane svojim zajednièkim poreklomi, mada idu razlièitim smerovima, vo<strong>de</strong> istim ishodima. Staroaristokratsko društvo zasnivalo se na naèelu nejednakosti i privilegija.Da bi postali jednaki, ljudi su morali da budu slobodni. Ali u meri ukojoj se jednakost sve više širila u savremenom društvu uz pomoæ slobo<strong>de</strong>,samu slobodu bilo je sve te`e odr`ati. Rušeæi staru dr`avnuvlast, narod popušta pred novom vlašæu koju je sam stvorio. Ta novavlast postaje ne samo sve jaèa veæ i sve brojnija; u meri u kojoj se uveæavacentralna vlast raste broj javnih slu`benika koji tu vlast vrše.Centralizacija vlasti ipak nije podjednaka u svim <strong>de</strong>mokratskimdruštvima. Ona zavisi od odnosa izmeðu jednakosti i slobo<strong>de</strong> u pojedinimdruštvima. U Americi sloboda je starija, a jednakost srazmernonovija pojava. Prvi doseljenici na obale Amerike veæ su bilinauèili da uèestvuju u javnim poslovima, poznavali su naèela vladavineprava, sudske garantije, slobodu govora i štampe, liène slobo<strong>de</strong>.Drugojaèije je bilo u Evropi, a posebno u Francuskoj. Tu je jednakostprethodila slobodi, a pobornici jednakosti bili su apsolutni vladari.Narod se tu navikao na jednakost (u smislu ukidanja staleškihprivilegija i jaèanja vladaoèeve vlasti) znatno pre nego što je i<strong>de</strong>jaslobo<strong>de</strong> doprla do njegove svesti.Isto tako, centralizacija vlasti u <strong>de</strong>mokratiji ne zavisi samo odredosleda pojave i meðusobnih odnosa jednakosti i slobo<strong>de</strong> veæ i odnaèina na koji se jednakost uvodi. Tamo g<strong>de</strong> se ona uvodi revolucionarnimmerama vlast je jaèa i više centralizovana. Napoleon, smatra<strong>Tokvil</strong>, ne zaslu`uje ni osudu ni pohvalu zato što je u svojim rukamausredsredio celokupnu vrhovnu vlast, jer je posle nestanka odreðenihdruštvenih stale`a sva njihova vlast prešla na dr`avu. U Americi,g<strong>de</strong> narod nije prošao kroz revoluciju i od poèetka je sâm upravljao,nije ni bilo potrebno da se u toj meri poziva na dr`avu kao na èuvaraslobo<strong>de</strong>.To što su pojedinci u <strong>de</strong>mokratiji nezavisni ispunjava ih samopouzdanjemi gordošæu. To što su oni istovremeno slabi primorava ih39
da pomoæ ne oèekuju od sebi ravnih (i takoðe slabih) ostalih pojedinaca,veæ od dr`ave. Njihove `elje i slabost stalno ih podseæaju na dr-`avnu vlast, u kojoj oni na kraju vi<strong>de</strong> lek za sopstvenu nemoæ. Samaèinjenica da <strong>de</strong>mokratski narodi priznaju i mrze privilegije poma`eusredsreðivanju svekolike vlasti u rukama dr`ave. <strong>Tokvil</strong> je isto takozapazio da se u <strong>de</strong>mokratskim društvima pojedinci malo interesujuza javne stvari i da ih lako prepuštaju jedinom vidljivom i trajnompredstavniku celoga društva – dr`avi. U meri u kojoj interes za javnestvari i politièko uèestvovanje slabi u <strong>de</strong>mokratskim društvima, jaèaljubav prema javnom miru. Ova strast prirodno èini lju<strong>de</strong> sklonim dasvoja prava sve više ustupaju središnjoj vlasti. Strah od uznemiravanjai potreba za blagostanjem neosetno navo<strong>de</strong> narod da poveæavafunkcije središnje vlasti kao jedine vlasti za koju se pokazuje da jedovoljno jaka, obrazovana i sigurna da ih zaštiti od anarhije.Dok je u srednjovekovnom društvu bilo više središta koja su <strong>de</strong>lilavlast izmeðu sebe (porodice, stale`i, cehovi) i sa dr`avom, u savremenom<strong>de</strong>mokratskom društvu vlast dr`ave je neogranièena. Kaoi Monteskje 78 pre njega, i <strong>Tokvil</strong> iznosi da je u srednjovekovnomdruštvu postojalo više društvenih snaga koje su se nalazile izmeðupojedinca i dr`ave, i štitile ga u odnosu na dr`avu; u savremenomdruštvu ovakve snage, odnosno „drugostepene vlasti“ (pouvoirs secondaires)ne postoje. U savremenom društvu preovlaðuje shvatanjeo jednoj središnjoj vlasti, koja neposredno upravlja celom zajednicom.U srednjovekovnom društvu dr`ava uspostavlja odnos sa društvompreko niza društvenih grupa i organizacija kojima pojedincipripadaju; u savremenom društvu ona upravlja mnoštvom meðusobom jednakih pojedinaca.Sve revolucije i kontrarevolucije u Evropi krajem 18. i poèetkom19. veka bile su, prema <strong>Tokvil</strong>u, u jednome sliène. One su razorilei uzdrmale drugostepene vlasti. Pri tome, sva prava i privilegijekoje su išèupane iz ruku stale`a, cehova, porodica i pojedinaca, nisuposlu`ila da se uspostave nove drugostepene vlasti na <strong>de</strong>mokratskojosnovi, veæ su usredsreðene u rukama centralne vlasti. Dr`ava je ta7840Vidi Montesquieu, De l’Esprit <strong>de</strong>s Lois, Paris, Gallimard, 1970, knj. II, gl. IV, str.55-58.
koja zadobija sve veæu i veæu kontrolu nad graðanima i sve iskljuèivijuvlast upravljanja u najsitnijim pojedinostima njihovog `ivota.Uništavanjem sekundarnih vlasti i uzdizanjem dr`ave, rasprostiranjemmaterijalistièke i individualistièke usmerenosti u društvenom`ivotu, <strong>de</strong>mokratija guši i duh zajedništva u društvenom `ivotu. U19. veku sa slabljenjem i<strong>de</strong>je o ugovoru jaèa i<strong>de</strong>ja zajednice. Ovai<strong>de</strong>ja, o kakvom god da se obliku zajednice radilo (stvarnoj ili imaginarnoj,tradicionalnoj ili izgraðenoj zajednici), poèela je da se poklapasa predstavom o dobrom društvu. Njome su legitimisani razlièitioblici društvenih veza i udru`ivanja. 79 Kidajuæi stare društvene veze,dr`ava je ta koja treba da ih nadomesti. Ona, meðutim, nema nièegistorodnog sa zajednicom. Ona je, kako je pisao Marks u Nemaèkoji<strong>de</strong>ologiji, surogat zajednice ili prividna zajednica. 80 Prema Dirkemu,politièka dr`ava je nad`ivela Francusku revoluciju kao usamljenièinilac kolektivne organizovanosti. Pravi društveni poredak jeišèezao i dr`ava se javlja samo kao kolektivno organizovana aktivnostdruštvenog karaktera. 81Iz shvatanja o jedinstvenoj i središnjoj vlasti dr`ave, koje je prevagnulou <strong>de</strong>mokratsko doba, proizlazi i shvatanje o jednoobraznomzakonodavstvu. Pošto je svaki pojedinac svestan toga da se veomamalo razlikuje od ostalih, on smatra da ista pravna pravila moraju dabudu primenljiva na sve. Dok su u srednjem veku za razlièite stale`eva`ili razlièiti propisi, u <strong>de</strong>mokratskom društvu za sve pojedince va-`e ista pravila, svi su „jednaki pred zakonom“.U aristokratskom, srednjovekovnom društvu vrhovna vlast zadovoljavalase upravljanjem i nadzorom nad zajednicom u onome štose ticalo opštih interesa; u pogledu svega drugog pojedinci su bili slobodni.Vlast je imala nemaran odnos prema liènim nedaæama i patnjamapojedinaca, ne pitajuæi se uopšte u kojoj meri one mogu da utièuna postojanost i razvoj jedne zajednice. Demokratska društva krenulasu drugim pravcem. Dr`ava se u <strong>de</strong>mokratskom poretku ne zadovo-798081Vidi Robert Nisbet, The Quest for Community, New York, Oxford University Press,1953 i The Sociological Tradition, New York, Basic Books, 1966, str. 47-106.Karl Marx, Friedrich Engels, Rani radovi, Zagreb, Naprijed, 1961, str. 398.Émile Durkheim, Le Suici<strong>de</strong>, Paris, Alcan, 1897, str. 449. Nave<strong>de</strong>no prema:From, Zdravo društvo, str. 211-212.41
ljava da narodom upravlja kolektivno; ona se oseæa pozvanom i dauðe u lièni `ivot i probleme svojih graðana. Upravljajuæi, dr`ava nastojida graðane obrazuje u razlièitim trenucima njihovog `ivota i daosigura njihovu sreæu bez obzira na njihov pristanak. Jedna od glavnihparola u Hakslijeom Vrlom novom svetu biæe da je svako sreæan,jer ljudi dobijaju ono što `ele i nikad ne `ele ono što ne mogu dobiti.Prema <strong>Tokvil</strong>u, pak, vlast u <strong>de</strong>mokratiji postaje sve više centralizovana,obuzeta pojedinostima i inkvizitorska. 82 Stavljajuæi svakogpojedinca pod svoje okrilje i oblikujuæi ga po svojoj volji, vlast serasprostire nad celom zajednicom. Ona nad društvom širi mre`u jednoobraznih,slo`enih i do tanèina razraðenih pravila iz kojih izuzetnipojedinci nisu u stanju da se išèupaju i oslobo<strong>de</strong>. Dr`avna vlast uovom pogledu <strong>de</strong>luje kao tiranija javnog mnjenja. Ne prisiljavajuæilju<strong>de</strong> da <strong>de</strong>luju, dr`ava ih stalno spreèava da <strong>de</strong>luju. Ona samu èovekovuvolju razmekšava, savija je i njome upravlja. Takva vlast kaomora pritiska društvo „sve dok narod nije sve<strong>de</strong>n na ništa više odstada plašljivih i vrednih `ivotinja, èiji je pastir dr`ava.“ 83Kako je bilo moguæno da èovek u doba <strong>de</strong>mokratije tako niskopadne? I na osnovu èega se još savremeno društvo, sa slikom kakvaje ov<strong>de</strong> data, mo`e nazvati <strong>de</strong>mokratskim? <strong>Tokvil</strong> nudi sle<strong>de</strong>æe objašnjenje:Èovek u <strong>de</strong>mokratskom poretku u osnovi je protivreèan.Njega istovremeno raspinju dve razlièite te`nje: on `eli da bu<strong>de</strong> voðeni da ostane slobodan. I jedna i druga te`nja proizvod su onoga štoje svojstveno savremenom društvu – jednakosti. Jednaki meðu sobom,pojedinci su svesni svoje slobo<strong>de</strong> i ponosni su na nju. Jednakimeðu sobom i svesni svoje nemoæi u odnosu na ostale pojedince idruštvo, oni stavljaju svoju sudbinu u ruke starateljskoj vlasti, kojusu sami odabrali. Èak i kada se gnušaju onih koji tu vlast vrše, oni tuvlast podupiru. 84 Tako nastaje nov tip politièkog poretka koji u sebiobnavlja protivreènost èoveka <strong>de</strong>mokratskog vremena. Kao što se uljudskoj prirodi bu<strong>de</strong> dve suprotstavljene te`nje, tako se i društvotemelji na dvama protivreènim naèelima: na naèelu narodnog suverenitetai na naèelu centralizacije.82838442Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 313.Isto, knj. II, str. 324-325.Isto, knj. II, str. 302.
Poznata je Rusoova `estoka kritika predstavnièke <strong>de</strong>mokratije injegova misao da je engleski narod slobodan samo za vreme izboraèlanova parlamenta, da bi odmah po njihovom izboru pao u ropstvo. 85U Demokratiji u Americi nailazimo na jedno mesto koje veoma podseæana Rusoa. U <strong>de</strong>mokratiji, piše <strong>Tokvil</strong>, ljudi se oslobaðaju svojezavisnosti toliko dugo koliko im je potrebno da izaberu gospodara, atada ponovo padaju u zavisnost. Ukoliko se podsetimo <strong>Tokvil</strong>ovogstava da savremena <strong>de</strong>mokratija mo`e biti samo predstavnièka, ondajoš više padaju u oèi njegove zamerke na raèun predstavljanja. Omoguæujuæipojedincima da povremeno su<strong>de</strong>luju u odluèivanju u va`nijimstvarima, <strong>de</strong>mokratija ih potiskuje u manjim i liènijim pitanjima.Ono što je naroèito opasno jeste zarobiti lju<strong>de</strong> u malim pojedinostima,raz<strong>de</strong>ocima njihovih `ivota. A to je baš ono što dr`ava-pastir èini.Poslušnost koja se povremeno ispoljava u velikim stvarima nije nipribli`no tako opasna kao poslušnost u malim stvarima. Da li æe èovek,èiji `ivot do najsitnijih tanèina odreðuje i ureðuje dr`ava, biti ustanju da se uzdigne i svesno i samostalno izabere svoje upravljaèe?Da li on to uopšte mo`e? <strong>Tokvil</strong> odgovara: „Uzalud zadu`ujete te istegraðane, koje ste uèinili toliko zavisnim od centralne vlasti, da s vremenana vreme izaberu predstavnike vlasti; to toliko va`no, ali takokratko i retko obavljanje slobodnog izbora, neæe ih spreèiti da postepenogube sposobnost mišljenja, oseæanja i <strong>de</strong>lanja i tako malo pomalo padnu ispod nivoa ljudskosti.“ 86 Tako je snaga dr`ave u <strong>de</strong>mokratskomporetku nešto što se ne mo`e ni sa èim sliènim porediti. Ni ujednom ranijem obliku politièkog ureðenja nije dr`ava bila u stanjuda upravlja iskljuèivo preko svojih organa, bez pomoæi meðuvlasti.Niti je mogla sistemom jednoobraznih pravila da obuhvati sve svojepodanike i da podrobno reguliše i njihov lièni `ivot. Društvena nejednakost,nedostatak odgovarajuæih obaveštenja i nesavršenost administrativnogsistema onemoguæavali su u prošlosti ovakav naèinupravljanja. Èak i kada je Rimska imperija bila u zenitu svoje moæi,pokoreni narodi saèuvali su svoje obièaje i njihovim podruèjimaupravljalo se odvojeno, a ne iskljuèivo iz jednog središta. Ma koliko8586`an-`ak Ruso, Društveni ugovor, Beograd, Prosveta, 1949, knj. III, gl. XV, str. 74.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 326.43
ila velika i beskompromisna, a u pojedinim razdobljima samovoljnai surova, vlast rimskih vladara bila je ogranièena, ili je, taènije reèeno,takav bio njen opseg; odnoseæi se na nekoliko predmeta, ta vlast je zanemarivalaostale.Moguænosti tlaèenja koje su sadr`ane u vlasti savremene dr`aveu <strong>de</strong>mokratiji nešto su sasvim novo, bez presedana u dosadašnjojistoriji. Ovako, po <strong>Tokvil</strong>u, izgleda ta slika dr`ave koja se kao nemannadvila nad savremenim društvom:„Zamišljam u kojim bi novim vidovima <strong>de</strong>spotizam mogao dase pojavi u svetu: vidim jednu nebrojenu masu sliènih i jednakihljudi koji su bez prestanka okrenuti sami sebi da bi sebi priuštili malai niska zadovoljstva kojima ispunjavaju dušu. Svakome od njih posebnouzev tuða je sudbina ostalih: njegova <strong>de</strong>ca i prijatelji za njegasu cela ljudska vrsta, a što se tièe njegovih sugraðana, mada je okru-`en njima, on ih ne vidi, on ih dotièe ne oseæajuæi ih nimalo; postojisamo on za sebe, i ukoliko još uvek ima porodicu, najmanje što semo`e reæi jeste da je bez otad`bine.Iznad pojedinaca uzdi`e se neogranièena i starateljska vlast èijije jedini zadatak da omoguæi njihovo zadovoljstvo i bdi nad njihovomsudbinom. Ta vlast je apsolutna, podrobna, pravièna, bri`na iblaga. Bila bi slièna oèinskoj vlasti da, kao ova, te`i da pripremi lju<strong>de</strong>za zrelo doba; naprotiv, ona nastoji da ih zanavek zadr`i u <strong>de</strong>tinjstvu;ona `eli da se graðani zabavljaju kako ni na šta drugo osim nazadovoljstva ne bi pomišljali. Ta vlast drage volje radi na sreæi svojihgraðana, ali `eli pri tome da bu<strong>de</strong> njihov jedini zastupnik i sudija;ona se stara o njihovoj sigurnosti, zadovoljava njihove potrebe, pru-`a im zadovoljstva, vodi raèuna o njihovim brigama, upravlja njihovimposlovima, ureðuje nasleðivanje i raspo<strong>de</strong>ljuje nasledstva, ne bili ih u potpunosti lišila nemira razmišljanja i tegobe `ivljenja.“ 87Razmatranje mesta i uloge dr`ave koje daje <strong>Tokvil</strong> nagoveštavaVeberovo prouèavanje racionalizacije i birokratizacije društvenog -`ivota i sumorne vizije koje izviru iz Kafkinog <strong>de</strong>la. Ipak, ni opštiutisak koji ostavlja <strong>Demokratija</strong> u Americi, ni poslednje straniceovoga <strong>de</strong>la, nisu pesimistièke. U poslednjem poglavlju Demokratije u8744Isto, knj. II, str. 324.
Americi <strong>Tokvil</strong> piše da niko sa sigurnošæu ne mo`e tvrditi da je novisvet bolji od staroga, veæ samo da je drukèiji. 88 Poreðenja koja on praviizmeðu aristokratskog i <strong>de</strong>mokratskog poretka u nekim stvarimastavljaju <strong>de</strong>mokratiju iznad društvenog poretka koji išèezava:„Dobro i zlo prilièno se podjednako raspo<strong>de</strong>ljuju u svetu. Velikabogatstva nestaju; broj malih bogatstava raste; `elje i u`ivanja se poveæavaju,nema više izvanrednog blagostanja niti nesavladive be<strong>de</strong>.Ambicija je sveopšte oseæanje; malo je velikih ambicija. Svaki pojedinacje usamljen i slab; društvo je `ivo, vidovito i sna`no; pojedincise bave malim stvarima, a dr`ava velikim.Duše nisu sna`ne ali su obièaji i ljudski zakoni blagi. Ako se nailazina malo odanosti, uzvišenih, sjajnih i èistih vrlina, zato su obièajivaljani, nasilje je retko, a surovost gotovo nepoznata. @ivot ljudipostaje du`i i njihova svojina sigurnija. @ivot nije suviše lep ali jeugodan i miran. Malo je veoma otmenih i veoma prostih u`ivanja,malo je uljudnosti u ophoðenju i malo grubosti u ukusima. Ne nailazise èesto na veoma uèene lju<strong>de</strong> niti na veoma neznalaèku svetinu. Genijalnostje postala retka, a znanje rasprostranjenije. Ljudski duh serazvija malim naporima u kojima su<strong>de</strong>luju svi ljudi, a ne moænimpodsticajem nekolicine meðu njima. Manje je savršenosti, a više rezultatau <strong>de</strong>lima. Sve veze rase, klase, domovine slabe; velika vezaèoveèanstva jaèa…Gotovo sve krajnosti se ubla`uju i otupljuju; gotovo sva istaknutamesta se potiru, da ustupe mesto neèem osrednjem, koje je istovremenoi manje visoko i manje nisko, manje sjajno, ali i manjesumorno od onoga što je do sada bilo.“ 89Poslednje stranice Demokratije u Americi odišu `alom za vrednostimai ustanovama starog društvenog poretka, ali takoðe iznosena svetlo dana ne samo neminovnost <strong>de</strong>mokratije, veæ i <strong>njene</strong> vrline:„Stanje jednakosti mo`da je manje uzvišeno, ali je pravednije, i unjegovoj pravednosti sadr`ana je njegova velièina i lepota.“ 90 O pravednosti<strong>de</strong>mokratije mo`e se govoriti samo u onim <strong>de</strong>mokratskimdruštvima u kojima se jednakost ostvaruje u savezu sa slobodom.888990Isto, knj. II, str. 338.Isto, knj. II, str. 336-337.Isto, knj. II, str. 338.45
Znaèaj <strong>Tokvil</strong>ovog prouèavanja tiranije veæineRazmatranje <strong>Tokvil</strong>ovog shvatanja tiranije veæine povlaèi, kaošto je u više navrata izneto, razlikovanje izmeðu politièkog i društvenogznaèenja ove pojave. Prvom, politièkom tiranijom veæine, <strong>Tokvil</strong>je bio manje zaokupljen nego drugom, društvenom tiranijomveæine, odnosno tiranijom javnog mnjenja. 91 Razvoj savremenogdruštva pokazao je da su mesto i uticaj prve pojave manji od mesta iuticaja druge. Ipak, u pokušaju da se grupišu i navedu glavne prednostii nedostaci <strong>Tokvil</strong>ovog tumaèenja tiranije veæine u <strong>de</strong>mokratskomporetku ne mogu se zaobiæi ni ocene koje se odnose na njegovo ispitivanjepolitièke tiranije veæine.Shvatanja o politièkoj tiraniji veæine, pa i <strong>Tokvil</strong>ovo, kako danasizgleda, imaju više mana. Kada je pisao o tiraniji politièke veæine u<strong>de</strong>mokratiji, <strong>Tokvil</strong> je pošao od pretpostavke da je postojeæa <strong>de</strong>mokratijaporedak u kome vlada veæina, ako ne neposredno, a ono makarposredno. Dalji razvoj u prouèavanju <strong>de</strong>mokratije pokazao je dau njoj narod ne vlada ni posredno. Ono što daje osnovni ton savremenoj<strong>de</strong>mokratiji jeste takmièenje više politièkih manjina za glasoveveæine. Za razliku od autoritarnih re`ima ona nije vladavina manjine,ali nije ni vladavina veæine. Karl Manhajm i Jozef Šumpeter su udruštvenoj nauci prvi i najjasnije ukazali na ovu crtu graðanske <strong>de</strong>mokratije.92 Kasnije je ova zamisao dodatno razvijana i iskustvenoproveravana u okviru jednog shvatanja koje je postajalo vladajuæe upolitièkoj nauci Zapada. Ovom se shvatanju, tzv. teoriji <strong>de</strong>mokratskogelitizma, prebacuje da svojstva savremene <strong>de</strong>mokratije brka saprirodom <strong>de</strong>mokratije uopšte. 93 Ne mo`e se, meðutim, poreæi da je91929346Pri tome, mora se istaæi, <strong>Tokvil</strong> nije uvek sasvim razlikovao prvi od drugog oblikatiranije veæine. Baveæi se tiranijom javnog mnjenja, on se èesto vraæao na problempolitièkih veæinâ, mešajuæi ove dve pojave, i nu<strong>de</strong>æi za spreèavanje tiranijeveæine neka sredstva (bolju organizaciju vlasti) kojima se jedino svemoæ politièkihveæinâ mo`da mo`e obuzdati. Na ovo je veoma jasno skrenuo pa`nju Ostrogorski,<strong>Demokratija</strong> i politièke partije, str. 152-153.Vidi naroèito Karl Mannheim, Essays on the Sociology of Culture, London, Routledgeand Kegan Paul, 1956, i Jozef Šumpeter, Kapitalizam, socijalizam i <strong>de</strong>mokratija,Beograd, Kultura, 1960.Jedan od najboljih kritièkih osvrta na ovo shvatanje iznet je u knjizi Peter Bacrach,The Theory of Democratic Elitism, London, University of London Press, 1969.
aš ovo shvatanje mnogo uèinilo na razoblièavanju stvarnosti savremene<strong>de</strong>mokratije.Rušeæi mit o tome da u <strong>de</strong>mokratiji vlada veæina, predstavniciovoga gledanja u politièkoj misli doveli su u pitanje još jedan mit –mit o moguænosti tiranije veæine. Ako je vladavina veæine mit, ondaje i tiranija veæine mit. Ako veæina ne mo`e da vlada, onda ona ne mo-`e biti ni tiranska. Svi oni koji su krajem 18. i poèetkom 19. veka pisalio tiraniji veæine, pa i <strong>Tokvil</strong>, grešili su utoliko što se u <strong>de</strong>mokratijiuopšte ne postavlja pitanje da li æe veæina nametnuti svoju volju manjini,veæ u kojoj meri razlièite manjine jedna drugu ogranièavaju uzveæu ili manju zainteresovanost veæine. Prema Robertu Dalu, „donošenjedr`avnih odluka nije velièanstveno nastupanje velikih veæinaujedinjenih oko nekih osnovnih politièkih naèela. Naprotiv, to je stalnoumirivanje srazmerno malih grupa. I onda kada sabrane u vremeizbora ove grupe zaista èine veæinu, ne bi trebalo tumaèiti ovu veæinukao nešto više od aritmetièkog izraza... Brojèana veæina nije u stanjuda preuzme bilo kakvu usklaðenu <strong>de</strong>latnost. Razlièiti <strong>de</strong>lovi brojèaneveæine jedini raspola`u sredstvima <strong>de</strong>lovanja.“ 94Sve u svemu, <strong>Tokvil</strong>ova bojazan od tiranije politièke veæine posmatranaiz ugla savremene politièke misli i iskustva sve je manjeosnovana. U ovoj oblasti, razmatranja u Demokratiji u Americi iFe<strong>de</strong>ralistièkim spisima zanimljivija su u meri u kojoj se bave razlièitimpolitièkim i pravnim ustanovama kao sredstvima koja treba daspreèe da jedna grupa nametne svoju volju drugoj. Naèelo po<strong>de</strong>levlasti i sredstva za njegovo ostvarivanje znaèajni su utoliko štojamèe odreðena prava grupama, a ne zato što brane manjinu od tiranijeveæine. <strong>Tokvil</strong>ovo bavljenje problemom po<strong>de</strong>le vlasti manje jeoriginalno i ono i<strong>de</strong> za onim i<strong>de</strong>jama èiji su tvorci Lok i Monteskje,odnosno krajem 18. veka Hamilton i Medison u Americi. U ovojoblasti baš su se neka <strong>Tokvil</strong>ova predviðanja (na primer o slabostiizvršne vlasti u Americi) pokazala netaènima, što je navelo neketumaèe <strong>Tokvil</strong>ovog <strong>de</strong>la, koji nisu proniknuli u njegove najdubljeporuke, da umanje znaèaj Demokratije u Americi. U red ovakvih94Robert Dahl, A Preface to Democratic Theory, Chicago, The University of ChicagoPress, 1964, str. 146.47
prilaza <strong>Tokvil</strong>ovom <strong>de</strong>lu i<strong>de</strong> i poznati Brajsov rad o predviðanjimaHamiltona i <strong>Tokvil</strong>a. 95 ***Snaga <strong>Tokvil</strong>ove misli nije danas, dakle, u analizi tiranije politièkeveæine, veæ u izuèavanju jedne druge strane tiranije veæine – uupozorenju na opasnosti koje sobom nosi tiranija javnog mnjenja.<strong>Tokvil</strong> je bio svestan èinjenice da, za razliku od politièkih veæinâ, u<strong>de</strong>mokratiji postoji i ima prvenstveni znaèaj društvena veæina. Zarazliku od prve veæine koja je promenljiva i privremena, druga jetrajna i nepromenjiva. Dok prve veæine nastaju i nestaju, druge susrazmerno stalne. Promene politièkih veæina zbivaju se u sklopuutvrðenih ubeðenja. Za razliku od mnogih svojih savremenika,<strong>Tokvil</strong> se nije bojao nepostojanosti društvenih veæina, veæ, naprotiv,njihove preterane postojanosti. Dve su stvari zaèuðujuæe prema<strong>Tokvil</strong>u: „promenljivost velikog <strong>de</strong>la ljudskih akcija i osobita nepromenljivostizvesnih naèela. Ljudi su u stalnom pokretu; ljudski um jeskoro nepokretan.“ 96Baveæi se pitanjem tiranije javnog mnjenja, <strong>Tokvil</strong> je tvrdio daje ona rezultat ne onoga što ljudi èine, veæ onoga što oni ne èine; nenjihovog mišljenja, veæ nesposobnosti da misle. Moæ javnog mnjenjagoni pojedince da više nastoje da se prilagoðavaju uslovima iokolnostima svoga `ivota nego da ih menjaju. Celokupan `ivot pojedincapretvara se u te`nju da se ispunjavanje liènih interesa i sitnihzadovoljstava uskladi sa društvenim i moralnim zahtevima veæine.Ovakav naèin `ivota vodi gubljenju liènosti i strahovitom uticajujavnog mnjenja i opšteprihvaæenih vrednosti.Opisujuæi na sna`an i uverljiv naèin moæ javnog mnjenja, trebaodmah to reæi, <strong>Tokvil</strong> nije ulazio podrobnije u pitanje izvora javnogmnjenja. Kada je prouèavao javno mnjenje njega je pre svega zanimaloizra`avanje ove pojave i <strong>njene</strong> društvene posledice. On nije zapazio,kako primeæuje Nizbet, da javno mnjenje mo`e biti krivotvoreno959648James Bryce, „The Constitution of the United States as Seen in the Past. The Predictionsof Hamilton and Tocqueville“, Studies in History and Jurispru<strong>de</strong>nce,Oxford, At the Clarendon Press, 1901, knj. I, str. 361-429.Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 264.
<strong>de</strong>lovanjem u`ih društvenih grupa. 97 Ovaj nedostatak u analizi rezultatje <strong>Tokvil</strong>ovog gledanja na sastav <strong>de</strong>mokratskog društva, o èemu æejoš biti reèi. Slièno glavnim predstavnicima politièkog liberalizma<strong>Tokvil</strong> je polazio od pretpostavke da je savremeno društvo pre svegaskup velikog broja pojedinaca, a ne društvenih grupa i organizacija.Zato je on bio i manje spreman da u u`im društvenim skupinama vidistvaraoce javnog mnjenja.Samo <strong>Tokvil</strong>ovo razmatranje tiranije javnog mnjenja upuæuje naviše pitanja. Da li je tiranija javnog mnjenja iskljuèivo vezana za <strong>de</strong>mokratskiporedak? Da li se širenje tiranije javnog mnjenja mo`eobjasnitisamo širenjem jednakosti u <strong>de</strong>mokratskim društvima? Ima likonformizma i izvan <strong>de</strong>mokratski ureðenih zajednica?Prema jednom mišljenju, <strong>Tokvil</strong> nije bio u pravu kada je vezivaokonformistièko ponašanje iskljuèivo za <strong>de</strong>mokratska društva. Konformizamje, naprotiv, karakteristièan za sva društva, pa i za ona ukojima nema ni najmanje društvene i politièke jednakosti, i za autoritarnadruštva. 98 Mo`e li se prihvatiti ovakvo gledište?Nesporno je da su konformizam i pritisak vladajuæih shvatanjaprisutni u svim tipovima društva i vlasti, ali je opet taèno i to da senajpovoljniji uslovi za tiraniju javnog mnjenja stièu u <strong>de</strong>mokratskojzajednici. Tiranije javnog mnjenja ima tamo g<strong>de</strong> se odreðena vladajuæashvatanja i vrednosti srazmerno slobodno uoblièavaju i utvrðuju,bez uticaja dr`avnog autoriteta i prinu<strong>de</strong>. To je ono što je <strong>Tokvil</strong>imao na umu. U <strong>de</strong>mokratiji dr`ava naknadno sankcioniše odreðenaverovanja i vrednosti veæine, mada ni to ne mora uvek biti sluèaj. Pojedinistavovi javnog mnjenja mogu èak biti u neskladu sa tekuæomdr`avnom politikom. Sud javnog mnjenja èesto dopire dalje od merakoje dr`ava preduzima. Drugaèije je, meðutim, u autoritarnim dr`avama.Tu na uoblièavanje stavova javnog mnjenja od poèetka presudanuticaj vrši dr`ava. Zato i ne postoji moguænost nesaglasnostiizmeðu stavova javnog mnjenja i dr`ave. Ono što pada u oèi u autoritarnimre`imima jeste tiranija i <strong>de</strong>spotizam dr`ave. Nasuprot tiranijijavnog mnjenja u <strong>de</strong>mokratiji stoji tiranija dr`ave u autoritarnim9798Nisbet, „Tocqueville, Alexis <strong>de</strong>“, International Encyclopedia of the Social Sciences,knj. 16, str. 91-92.Spitz, Democracy and the Challenge of Power, str. 50-51.49
oblicima vladanja. Sve ovo daje za pravo više <strong>Tokvil</strong>u nego pojedinimnjegovim kritièarima. Konformizma ima tamo g<strong>de</strong> postojikakva-takva moguænost izbora. Tamo g<strong>de</strong> ove moguænosti više nema,tamo g<strong>de</strong> nonkonformizam predstavlja suviše veliki rizik za pojedinca,g<strong>de</strong> su odsustvo pravih obaveštenja, la` i zastrašivanje onihkojima se upravlja poèeli da guše i samu posebnost pojedinaène svesti,nema ni konformizma.Slikajuæi <strong>de</strong>mokratsko društvo <strong>Tokvil</strong> je dr`ao da je u njemu tiranijaveæine praæena apatiènošæu pojedinca. Svest o svemoæi veæine,odnosno javnog mnjenja, dovodi do uzmicanja pojedinaca, dopriznavanja moralne i politièke nadmoænosti vladajuæeg mišljenja.Pojedinac nema ša da tra`i u stvarima u kojima je veæina ljudi izreklasvoj sud; èak je mo`da varljiva i sama nada da bi se u toku stvaranjaovoga mišljenja njegovi predlozi i razlozi mogli osetiti. Na pojedincuje da se prikloni odlukama koje natkriljuje oreol veæine, da svojeponašanje i mišljenje tako preuredi da ne odudara nepotrebno od stavovaveæine.Predstavljajuæi na ovaj naèin tiraniju društvene veæine, smatraoje jedan broj kritièara, <strong>Tokvil</strong> je grešio tvr<strong>de</strong>æi da su tiranija javnogmnjenja i apatija pojedinca blisko povezane pojave. Postoji, meðutim,ili jedno ili drugo. Tamo g<strong>de</strong> su pojedinci apatièni nema pritiskajavnog mnjenja, odnosno nije ni potreban pritisak na njegovu svest.Tamo g<strong>de</strong> se, pak, ovaj pritisak sreæe, pojedinci su oèigledno nesaglasni,otporni na taj pritisak. Mo`e biti ili jedno ili drugo, ali nikakoobe pojave istovremeno. Jedan od prvih koji je ovaj prigovor uputio<strong>Tokvil</strong>u bio je D`ems Brajs. U svome <strong>de</strong>lu Amerièka dr`ava, Brajs jepisao o tiraniji veæine više da bi pokazao da je <strong>Tokvil</strong>ov strah od tepojave preteran. 99Još pre Brajsa, treba na to podsetiti, Mil je smatrao da je nemoæpojedinca u savremenom društvu osobito izazvana mnogoljudnošæudanašnjih društava. Pri tome je Mil (a kasnije i Brajs) bio mišljenjada se ne mo`e prihvatiti <strong>Tokvil</strong>ovo objašnjenje nemoæi pojedinca usavremenom društvu. Prema <strong>Tokvil</strong>u, u <strong>de</strong>mokratiji su ukinute porodiènei staleške razlike i pojedinci su usamljeni i jednaki. Baš zato9950Bryce, The American Commonwealth, knj. II, st r. 347-356. Uporedi i Spitz, Democracyand the Challenge of Power, str. 47-56.
što su jednaki, baš zato što ne postoje tradicionalne veze koje bi ihrazlikovale, pojedinci su nemoæni. Oni su jednaki u svojoj nemoæi.Pošto su pojedinci nemoæni, uticaj veæine postaje preovlaðujuæi.Prema Milu, pojedinci nisu nemoæni zato što su jednaki, veæ zato štoje masa toliko narasla da su pojedinci siæušni u suoèenju sa njom.U odnosu na društvo njegov pripadnik je nalik zrnu peska na nepreglednojmorskoj obali. Kasnije æe Dirkem govoriti o društvu kao o„neorganizovanoj prašini pojedinaca“ 100 . Slabost pojedinaca je uusamljenosti, snaga u pripadanju. Kako je društvo, zahvaljujuæi tehnièkimusavršavanjima, postalo sposobno da istovremeno <strong>de</strong>luje naviše njih, ono mo`e da potèini sebi ne samo pojedinca nego i veæibroj pojedinaca. 101Oseæaj nemoæi koji pojedinac do`ivljava mo`e se, prema Brajsu,porediti sa oseæanjem beznaèajnosti koje nas obuzima kada noæuposmatramo zvezdano nebo. Va`nost i premoæ veæine u <strong>de</strong>mokratijiisto tako povlaèi za sobom ocenu da je uzaludno suprotstavljati jojse. Polazeæi od toga da æe veæina preovladati i da, pošto æe preovladati,mora da bu<strong>de</strong> u pravu, pojedinac u <strong>de</strong>mokratiji prihvata mišljenjeveæine i priklanja mu se. Ova usmerenost na prilagoðavanjejavnom mnjenju, pristajanje na njega i podreðivanje njemu, kao ioseæaj uzaludnosti pojedinaènih napora, nepravilno se, prema Brajsu,naziva tiranijom veæine. Bolje bi joj pristajao naziv „fatalizammnoštva“ (fatalism of multitu<strong>de</strong>).U fatalizmu mnoštva, prema Brajsu, nema obesti, nepouzdanosti,drskosti i oholosti koje su karakteristiène za tiranski tip vladanja.Fatalizam mnoštva, doduše, èini zloupotrebu vlasti veæine lakšom(tiranija politièke veæine), ali ne ukljuèuje u sebe prinudu. „U fatalizmumnoštva nema ni pravne ni moralne prinu<strong>de</strong>; karakteristièno jesamo odsustvo moæi otpora, umanjen oseæaj liène odgovornosti i du-`nosti da se vodi borba za sopstveno mišljenje, što je u nekih narodarazvijeno verovanjem u moæ sudbine.“ 102 Mali broj pojedinaca èvrstihubeðenja odbijaæe da se prikloni volji veæine ukoliko se sa njom100 Durkheim, Le Suici<strong>de</strong>, str. 448. Nave<strong>de</strong>no prema: From, Zdravo društvo, str. 212.101 Mill, „M. De Tocqueville on Democracy in America“, On Politics and Society,str. 200-201.102 Bryce, The American Commonwealth, knj. II, str. 352.51
ne sla`e. Ali i takvi pripadnici <strong>de</strong>mokratskog društva drugojaèijegledaju na svoju stvar pošto je pora`ena, nego što su èinili dok je jošimala izgleda na uspeh. „Èovek od ubeðenja mo`da æe ostati pri stavuda su razlozi obe strane posle izbora isti kao i pre. Ali proseèanèovek æe ponavljati svoje razloge s manje vere, manje `ara, i više pritajenogstraha da mo`da nije u pravu, nego što je to èinio dok je veæinabila još sporna; njegova spremnost za borbu bivaæe sve manjasvaki put kada veæina iznova potvrdi svoj sud.“ 103 Što je šira društvenasredina u kojoj dolaze do izra`aja ove te`nje, to je veæi njihov uticaj.Ovaj uticaj je još veæi u odnosu na pojedince nego na manjinskegrupe, koje su unutar sebe èvršæe povezane.Tako Brajs ne izjednaèava, kao <strong>Tokvil</strong>, tiraniju javnog mnjenja iapatiju. Prema Brajsu, apatija se svodi na pokoravanje „fatalizmuveæine“. Pošto su u <strong>de</strong>mokratiji sva mišljenja jednake vrednosti, sporovise rešavaju odreðivanjem veæine. Pogotovo u velikim društvima,veæina je ogromna, i malo æe se koji pojedinac odva`iti da joj sesuprotstavi. Ovakvo potèinjavanje pojedinca, koje se ispoljava u njegovojapatiènosti, nije isto što i tiranija. Pored toga što ne pristaju svida se pokore, pored toga što ima onih koji istrajavaju u svome neslaganju,pojedinac koji se pokorava èini to po svojoj volji. Samo tamog<strong>de</strong> ovaj pritisak znaèi prisilno nametanje pojedincu odreðenog gledištaogranièavanjem njegove slobo<strong>de</strong> da se ne sla`e, opravdano jegovoriti o zloupotrebi vlasti i tiranije. Nepravedno vršenje vlasti jejedna stvar, a duhovno stanje koje prisiljava pojedinca da se pokoripre nego što do takvog, nepravednog vršenja vlasti doðe, i bez obzirana nju, nešto je sasvim drugo.Moglo bi se reæi da Brajs u jednoj stvari ima pravo. „Tiranija veæine“je mo`da nepo<strong>de</strong>san izraz za pojavu o kojoj je ov<strong>de</strong> reè. Kao imnogi drugi izrazi metaforiènog znaèenja, izraz „tiranija veæine“podstièe ljudsku uobrazilju i ovu pojavu prikazuje u `ivim bojama.Podseæajuæi istodobno na neke druge pojave u politièkom `ivotu (natiraniju), izraz „tiranija veæine“ nas pomalo udaljava od suštine pojavekoju izuèavamo. Jasno je da je za pojavu koju prouèavamo karakteristièanjak uticaj na svest i ponašanje pojedinca i manjine, kojidovodi postepeno i unapred do njihovog prilagoðavanja raspolo`e-103 Isto, knj. II, str. 351.52
nju i mišljenju veæine. Da li je, meðutim, ova moæ veæine tiranskepriro<strong>de</strong>? Da li je pojava kojom se bavimo jedan od oblika tiranije?Na oba pitanja mo`e se dati jedino odreèan odgovor.Doduše, treba takoðe imati na umu da je upotrebljavajuæi izraz„tiranija veæine“ i sam <strong>Tokvil</strong> bio svestan toga da se radi o metafori.Pada posebno u oèi da je on ovaj izraz koristio u prvoj knjizi Demokratijeu Americi, dok se u drugoj knjizi, objavljenoj pet godina kasnije,taj izraz uopšte ne sreæe. Opisujuæi nastajanje jednog novogsveta, <strong>Tokvil</strong> je osku<strong>de</strong>vao u pojmovima kojima bi obuhvatio novepojave. Taj novi svet, koji je pred njegovim oèima rastao, a u èiju jesudbinu on tako pomno te`io da pronikne, teško je bilo opisati pomoæupojmova koji su pripadali jednom drugom vremenu. <strong>Tokvil</strong>ov zadatakbio je tim te`i što su njegovi savremenici upotrebljavali jošuvek mnoge stare pojmove i reèi za oznaèavanje novih pojava, a da ine govorimo o onima koji su, svesno ili ne, odbijali da priznaju isamu stvarnost novog sveta.<strong>Tokvil</strong> je bio veoma svestan svega ovoga. „Ljudski um“ – premanjemu – „lakše otkriva stvari nego reèi: otuda dolazi do upotrebe tolikoneodgovarajuæih reèi i nepotpunih izraza.“ 104 Pri kraju drugeknjige Demokratije u Americi <strong>Tokvil</strong> je pisao da se oblik ugnjetavanjakoji je karakteristièan za <strong>de</strong>mokratska društva ne mo`e poreditini sa èim sliènim. Uzalud tragajuæi za izrazom kojim bi obuhvatioovu pojavu, <strong>Tokvil</strong> mo`e samo da tvrdi da su stare reèi „<strong>de</strong>spotizam“i „tiranija“ neodgovarajuæe, da je stvar nova i da, pošto ne mo`edaseimenuje, preostaje jedino da se pokuša da se ona <strong>de</strong>finiše. 105Nije samo Brajs sumnjièav u pogledu prikladnosti izraza „tiranijaveæine“ nego i sam <strong>Tokvil</strong>. Sla`uæi se u ovome, Brajs i <strong>Tokvil</strong> se,meðutim, razilaze u tumaèenju pojave kojom se bave. Brajs smatrada nezainteresovanost za politièke stvari, koja èini stalno obele`jeljudske priro<strong>de</strong>, naroèito uzima maha u <strong>de</strong>mokratiji. Ne ulazeæi u svaobjašnjenja politièke nezainteresovanosti (apatije), Brajs je mišljenjada sâm naèin odluèivanja u <strong>de</strong>mokratiji (veæinski) i mnogoljudnostsavremenih <strong>de</strong>mokratskih zajednica odvraæaju pojedinca,izmeðu ostalog, od zanimanja za politièke stvari. Ako veæina u104 Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. I, str. 160-161.105 Isto, knj. II, str. 324.53
<strong>de</strong>mokratiji preovlaðuje, pojedinac odstupa svestan vlastite nemoæiu odnosu na veæinu. Snaga je u mnoštvu, veæini, a pojedinac predtom snagom uzmièe i prilagoðava joj se. On se miri sa „ogranièavajuæomsnagom brojeva“. Moæ i brojnost mase su za pojedinca u <strong>de</strong>mokratijifatalni; kao i kada je reè o verovanju u moæ sudbine, takoisto i kada je veæina u pitanju, pojedinac drukèijeg mišljenja ne vidinikakav drugi izlaz, nikakvo drugo rešenje. Sudbini se ne mo`e odupreti,volja veæine se ne mo`e preinaèiti. Demokratskom društvuzato je svojstven fatalizam mase.Drukèije je stvari, kao što smo vi<strong>de</strong>li, ocenjivao <strong>Tokvil</strong>. Premanjegovom sudu, pojedinac je u <strong>de</strong>mokratskom društvu smrvljen snagomizvesnih široko prihvaæenih ubeðenja, metaforièno reèeno – „tiranijomveæine“ ili „tiranijom javnog mnjenja“. I to ne zbog toga štoje manjina obeshrabrena brojnošæu veæine, veæ zato što preovlaðujuæamišljenja odlikuje snaga koja slama svaki otpor. Nije problem, kako jeBrajs pomalo naivno verovao, u kolièini, veæ u svojstvima veæine u<strong>de</strong>mokratiji. I nisu samo pojedinci apatièni pred „ogranièavajuæomsnagom brojeva“, veæ pred stvarnom snagom <strong>de</strong>mokratskih veæinâ.Za Brajsa u <strong>de</strong>mokratiji ima apatije, ali ne i tiranije veæine. Prema<strong>Tokvil</strong>u, obe pojave nastaju u <strong>de</strong>mokratiji i uzajamno se pojaèavaju.Krajnji ishod ovih pojava je gubljenje liènosti, preovlaðivanje osrednjostii konformistièkog, heteronomnog ponašanja. Brajsova ocenaizgleda savremene <strong>de</strong>mokratije zato je više optimistièka, <strong>Tokvil</strong>ova jeviše uzdr`ana. Brajsova slika <strong>de</strong>mokratije je vedra, <strong>Tokvil</strong>ova obazriva.Ove razlike u opisu <strong>de</strong>mokratije nisu neobjašnjive imamo li u viduda je Brajs pisao u „herojsko“, uzlazno doba <strong>de</strong>mokratije. Upravo jeBrajs jedan od politièkih pisaca koji je zastupao shvatanje o neminovnomi nezadr`ivom napredovanju <strong>de</strong>mokratije, o tome da je <strong>de</strong>mokratijanormalan politièki oblik koji treba da preovlada, isto onako kaošto se uzima da je zdravlje normalna pojava u èovekovom `ivotu.U Brajsovo vreme pojave kao što su masovno i potrošaèko društvo,širenje konformizma i osrednjosti, preterana organizovanost i birokratizacijadruštvenog `ivota, nisu još uvek bile uzele maha.U vreme uspona <strong>de</strong>mokratije i interesovanje za <strong>Tokvil</strong>ovo <strong>de</strong>lobilo je opalo. <strong>Demokratija</strong> u Americi imala je odjeka u vreme kada jeobjavljena i kada je <strong>de</strong>mokratija bila jedna nova pojava, pojava u54
nastajanju. Tada su i <strong>Tokvil</strong>ova upozorenja na opasnosti sadr`ane uovom novom obliku društvenog poretka bila bli`a njegovim savremenicima.Ona su izazivala interesovanje i reagovanje bez obzira nastav pojedinaca prema <strong>de</strong>mokratiji. Vremenom je ovaj interes za<strong>Tokvil</strong>ova razmatranja splašnjavao. U doba uèvršæivanja i napredovanjagraðanske <strong>de</strong>mokratije sve se više èinilo da je <strong>Tokvil</strong> u <strong>de</strong>mokratijivi<strong>de</strong>o nešto što joj uopšte nije svojstveno.Tek sa produbljivanjem krize savremenog društva, sa izbijanjemna površinu svih onih zala <strong>de</strong>mokratije koja su <strong>Tokvil</strong>a onespokojavala,potvrdilo se koliko je Brajsov optimizam bio neobazriv, a<strong>Tokvil</strong>ovo strahovanje razlo`no. Pišuæi o <strong>de</strong>mokratiji u prvim <strong>de</strong>cenijama19. veka <strong>Tokvil</strong> je otkrivao i nasluæivao neke crte <strong>de</strong>mokratijekoje æe izbiti na vi<strong>de</strong>lo u naše doba. Baš ovo danas i podstièe obnavljanjeinteresovanja za <strong>Tokvil</strong>ovo <strong>de</strong>lo.Od posebnog je znaèaja za razumevanje <strong>Tokvil</strong>ovog shvatanjatiranije veæine njegova analiza sastava savremenog društva. Razaranjestaleškog sastava društva i širenje jednakosti uslova dovelo je, po<strong>Tokvil</strong>u, do atomizacije društva, do njegovog raspadanja na mnoštvopojedinaca, umesto po<strong>de</strong>ljenosti društva na više oštro razdvojenihgrupa. Slièno osnovnim postavkama politièkog liberalizma, i <strong>Tokvil</strong>je polazio od pretpostavke da savremeno društvo èini skup velikogbroja pojedinaca, a ne društvenih grupa i organizacija. Društvenegrupe, a posebno organizacije, zauzimaju srazmerno ogranièenomesto u <strong>Tokvil</strong>ovim razmatranjima. Pojedinac je taj koji predstavljaosnovnu jedinicu analize.Prema <strong>Tokvil</strong>u, društvo njegovog doba nije klasno društvo. Celonjegovo objašnjenje sastava savremenog društva moglo bi se ovakoizraziti: postoje društvene razlike, ne postoje društvene klase. Onošto nedostaje skupinama èije je prisustvo oèigledno u <strong>de</strong>mokratskimdruštvima (srednji slojevi, industrijska bur`oazija, radništvo) jesuzajednièka oseæanja i ciljevi, tradicije i išèekivanja. Postoje bogati,ali ne i klasa bogatih; postoje siromašni, ali ne i njihova klasa. Postojedakle èlanovi, ali ne i zajednica. 106 Istovremeno, ne samo da ne postojeèvršæe veze izmeðu pojedinaca srazmerno istog bogatstva, veænema ni „prave“ veze izmeðu pojedinaca i grupa razlièitog imovin-106 Isto, knj. II, str. 166.55
skog stanja. Za <strong>Tokvil</strong>a, a nasuprot Marksu, prava klasa postoji samotamo g<strong>de</strong> ima uzajamnosti, saradnje i meðusobne zavisnosti izmeðurazlièitih društvenih grupa. Dok Marks smatra da odsustvo uzajamnostiizmeðu radnika i kapitalista govori da klase postoje, po <strong>Tokvil</strong>ubaš zbog odsustva uzajamnosti o njima ne mo`e biti reèi. Marks i <strong>Tokvil</strong>,drugim reèima, slièno vi<strong>de</strong> društvenu situaciju svoga vremenaali je sasvim razlièito objašnjavaju. 107Za predmet našeg rada, meðutim, posebno je va`an jedan drugi<strong>de</strong>o <strong>Tokvil</strong>ove slike graðanskog društva. Reè je, naime, ne o podruèjuneorganizovanih društvenih grupa (klasa, slojeva), veæ o organizovanomodseku društvenog `ivota. I tu, prema <strong>Tokvil</strong>u, ne nailazimo nadruštvene kolektivitete, veæ na usamljene pojedince. Presek savremenogdruštva, kao što danas znamo, jeste drukèiji. U njemu preovlaðujuorganizovane grupe, a pojedinac je u drugom planu. U takvom<strong>de</strong>mokratskom društvu, prema mišljenju jednoga od <strong>Tokvil</strong>ovih kritièara,108 nonkonformista nije èovek koji ne usvaja opšta društvenamerila, veæ pojedinac koji usvaja poseban, razlièit sistem merila. Odbacujuæivrednosti šire društvene sredine, nonkonformisti u <strong>de</strong>mokratijise dr`e vrednosti svoje u`e sredine. Tipièno je za <strong>de</strong>mokratskodruštvo da dozvoljava ovakve oblike nonkonformizma. I baš zato u<strong>de</strong>mokratiji nema tiranije veæine nad manjinom, ili bi se moglo reæida je prostor za takvu tiraniju su`en. Pojedinac koji je u stanju da bezsmetnji pripada jednoj organizaciji i bori se za ostvarenje njenih ciljeva,ovako podr`an mo`e spremno da se suprotstavi neraspolo`enju iosudi veæine. On više nije usamljen i skrhan pojedinac.Tamo g<strong>de</strong> pojedinci ne mogu da se udru`uju, da zajednièkimsnagama podupiru gledišta koja se razlikuju od stavova veæine, preovlaðujuautoritarni oblici upravljanja. Tamo g<strong>de</strong> slobodu mišljenja iizra`avanja prati sloboda organizovanja i udru`ivanja mo`e se govoritio <strong>de</strong>mokratskom upravljanju. Udru`enja i politièke stranke pru-`aju utoèište manjini pred moguænom tiranijom politièke veæine.Stranke i druge društvene i politièke organizacije su sredstva pomoæukojih manjina mo`e trajno da osporava vlast veæine i time da onemoguæida se ova izmetne u tiraniju veæine. Tamo g<strong>de</strong> manjini ne107 Nisbet, The Sociological Tradition, str. 186.108 Spitz, Democracy and the Challenge of Power, str. 46-57.56
stoji na raspolaganju pravo organizovanja i udru`ivanja zaèinje seopasnost od tiranskog naèina vladanja.Pisac Demokratije u Americi potcenio je ulogu udru`enja i organizacijau <strong>de</strong>mokratiji – eto suštine zamerki Dejvida Spica. Tamo g<strong>de</strong>postoji razvijena mre`a udru`enja i organizacija, pojedinci koji se nesla`u sa stavom veæine imaju moguænost ne samo da svoje mišljenjeiznesu veæ i da njime utièu na javnost. Drukèije reèeno, nikako se nesme smetnuti s uma razlika izmeðu <strong>de</strong>mokratskog i ne<strong>de</strong>mokratskogdruštva u ovom pogledu. U zavisnosti od toga da li je i u kojoj meridopušteno zastupanje razlièitih politièkih pogledâ mo`e se govoriti oveæoj ili manjoj razvijenosti <strong>de</strong>mokratije u jednom društvu.Da li je <strong>Tokvil</strong> doista potcenio va`nost slobo<strong>de</strong> udru`ivanja i organizovanjau <strong>de</strong>mokratiji? Po našem mišljenju, pre bi se moglo reæida <strong>Tokvil</strong>ov prikaz sastava <strong>de</strong>mokratskog društva nije do kraja razvijen,da nije lišen izvesnih protivreènosti. Po <strong>Tokvil</strong>u, naime, društvoje u <strong>de</strong>mokratiji razmrvljeno; ono je više skup usamljenih pojedinacanego grupâ razlièite društvene moæi, bogatstva i statusa. U aristokratskomdruštvu osnovnu društvenu æeliju èinila su razlièita društvenatela (stale`i, esnafi, porodice). U <strong>de</strong>mokratskom društvuosnovnu æeliju društva èini pojedinac. Nemoæ pojedinca pred veæinom,pred društvom, pred dr`avom, mo`e se u <strong>de</strong>mokratiji nadoknaditijedino udru`ivanjem pojedinaca. Dok u aristokratskom poretkutlaèenje od strane dr`ave ogranièava èinjenica da pojedince spajajurazlièite prirodne veze, koje se kao neke „drugostepene vlasti“(pouvoirs secondaire) suprotstavljaju „prvostepenoj“ vlasti dr`ave,u <strong>de</strong>mokratiji, pošto su ove prirodne veze pokidane, ostaje da onebudu zame<strong>njene</strong> veštaèkim vezama. Glavni oblik tih veštaèkih vezeu <strong>de</strong>mokratiji èine razlièite vrste javnih i privatnih udru`enja i organizacija.Malo ko je posle Monteskjea toliku va`nost pridavao udru-`enjima kao „meðuvlastima“ (pouvoirs intermediaries), koje trebada onemoguæe tlaèenje od strane veæine i centralne vlasti. Po <strong>Tokvil</strong>ovimreèima, „u <strong>de</strong>mokratskim društvima umeæe udru`ivanja jeosnovno umeæe (la science mère); napredak svih drugih umeæa zavisiod njegovog napredovanja.“ 109 Politièko iskustvo i postignuæa109 Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 117.57
amerièke <strong>de</strong>mokratije u oblasti slobodnog udru`ivanja i organizovanja,<strong>Tokvil</strong>u su ulivali velike na<strong>de</strong>. Mo`e li se, ako sve ovo znamo,odr`ati prigovor da je <strong>Tokvil</strong> zanemario znaèaj udru`ivanja u <strong>de</strong>mokratijii tako preuvelièao opasnost tiranije veæine?<strong>Tokvil</strong> stalno istièe znaèaj drugostepenih vlasti za <strong>de</strong>mokratiju,ali baš pri tome u svojim izlaganjima pada u jednu protivreènost. Taprotivreènost mogla bi se sa`eti u jednom pitanju: koliko je umesnoišèekivati da drugostepene vlasti nadokna<strong>de</strong> društvu ono što je društvosvojim usitnjavanjem izgubilo? Mo`e li se oèekivati da æe razdvojenii usamljeni pojedinci, suoèeni sa ogromnom veæinom ijakom dr`avom, biti u stanju da izgra<strong>de</strong> mre`u sekundarnih vlasti,koja æe biti po<strong>de</strong>sna brana od tiranije veæine? Ima li mesta nadanju dabi ove meðuvlasti mogle da postanu bezbedna utoèišta pred najezdomvladajuæih verovanja i pojavom stalno rastuæe birokratizacije icentralizacije društvenog `ivota?Još je Aristotel pisao da tiranin, da bi se odr`ao, „treba da uèinisve da ljudi što manje upoznaju jedni druge, jer meðusobno poznavanjeraða uzajamno poverenje“. 110 Kako se mogu upoznati i povezatipojedinci koji su stranci jedni drugima? <strong>Tokvil</strong>ov savremenik, voðaengleskih konzervativaca Dizraeli, ostavio je u svome romanu Sibilovakvu sliku pojedinca u savremenom društvu: „U velikim gradovimalju<strong>de</strong> zbli`ava pohota za zaradom. Kada je reè o bogaæenju, oninisu u stanju saradnje, veæ izdvojenosti. U svemu ostalom oni su nemarniprema svojim bli`njima. Hrišæanstvo nas uèi da volimo bli-`njeg kao samog sebe. Savremeno društvo, meðutim, ne priznaje bli-`nje“ 111 . Mogu li oni koji nisu meðusobno bliski to postati u javnom`ivotu? Da li dr`ava, ta „prvostepena vlast“ dopušta da se samostalnostvaraju razlièite „drugostepene“ vlasti? Ili ona mo`e da trpi samoodreðeni tip udru`enja i drugostepenih vlasti koji ne dovo<strong>de</strong> u pitanjenjen autoritet i legitimnost? Sve su to pitanja na koja se u <strong>Tokvil</strong>ovom<strong>de</strong>lu ne mogu naæi odgovori. Odsustvo tih odgovora mo`eseobjasniti istorijskom situacijom u kojoj je <strong>Demokratija</strong> u Americi pisana,kao i i<strong>de</strong>jnim okvirima tog <strong>de</strong>la.110 Aristotel, Politika, 1313b.111 Nave<strong>de</strong>no prema: Nisbet, The Sociological Tradition, str. 52.58
<strong>Tokvil</strong>, treba na kraju i to reæi, nije predvi<strong>de</strong>o da i udru`enja graðanamogu da podlegnu procesima kojima je davno obuhvaæena dr-`avna vlast – preteranoj organizovanosti i birokratizaciji. Umesto dase u njima otkrivaju, pojedinci se u „svojim“ udru`enjima i organizacijamagube. Umesto da se zbli`e, oni se samo udaljavaju. Poèetkomovoga veka Mihels je na primeru pojedinih organizacija (stranaka)pokazao da isti oni zakoni koji vladaju u dr`avi, vladaju i u pojedinimdruštvenim organizacijama. Umesto da pojedinca uzdignu, drugostepenevlasti ga ponizuju.<strong>Tokvil</strong>ova prouèavanja razlièitih strana tiranije veæine suoèavajuse sa izvesnim protivreènostima u njegovom <strong>de</strong>lu koje nije uveklako pomiriti. Prva poreðenja <strong>Tokvil</strong>ovih zakljuèaka o tiraniji javnogmnjenja sa njegovim opisom svemoæi savremene dr`ave skreæu pa-`nju na jednu od mo`da najveæih protivreènosti u Demokratiji uAmerici. Pitanjem tiranije javnog mnjenja <strong>Tokvil</strong> se bavi u prvojknjizi. Centralizacija i birokratizacija dr`avne vlasti predmet su naroèitoposlednjih osam glava druge knjige. Protivreènost koja jeov<strong>de</strong> nagoveštena tako je, zapravo, protivreènost izmeðu prve i drugeknjige Demokratije u Americi.Utisak koji prva knjiga Demokratije u Americi ostavlja jeste da jeveæina u <strong>de</strong>mokratiji svemoæna. Ono što dovodi u pitanje opstanak<strong>de</strong>mokratije nije nemoæ veæine, veæ, naprotiv, njena svemoæ. Rezultatsvemoæi veæine u <strong>de</strong>mokratiji je taj da sve manje ima izuzetnih liènosti(i na podruèju politike i u kulturnom `ivotu), da su u društvu uzelimaha osrednjost, konformizam, da su pojedinci nezaštiæeni. Èovek jeu <strong>de</strong>mokratiji slab, a uticaj veæine na njega podseæa na huènu bujicupred èijim je besom svaki pojedinaèni napor osuðen na neuspeh. Zatoi treba tragati za sredstvima (politièko-pravnim, moralnim i verskim),koja bi ovu bujicu mogla da usmere u odreðenom pravcu.Drukèiji utisak ostavlja druga knjiga, a naroèito završna poglavljaDemokratije u Americi. U prvoj knjizi istièe se velika moæ, pa idrskost veæine. Dok je u prvoj knjizi <strong>de</strong>mokratija svemoæna, u završnimrazmatranjima ona postaje nemoæna. Ako je veæina u <strong>de</strong>mokratijinemoæna, ko je onda svemoæan? Ko svojom moæi ugro`ava<strong>de</strong>mokratski poredak stvari? Završna poglavlja <strong>Tokvil</strong>ovog <strong>de</strong>la izgledada nu<strong>de</strong> samo jedan odgovor: dr`ava. Dr`ava u <strong>de</strong>mokratiji59
postaje sve, dok pojedinac nije ništa. Dr`ava je ta koja pojedinca odr-`ava u stanju trajne nepunoletnosti, veèitog <strong>de</strong>tinjstva. <strong>Tokvil</strong> svemanje ukazuje na društvenost pojedinca, a sve više podvlaèi njegovupojedinaènost i prepuštenost samome sebi. On, koji je isticao va-`nost pripadnosti pojedinca razlièitim društvenim grupama i udru`enjima,kao i ukorenjenost pojedinca u vladajuæoj veæini, sve više poèinjeda istièe izdvojenost i lomnost pojedinaènog iskustva i<strong>de</strong>lovanja. Tako je masa prodornih, glasnih, misaonih i buntovnihpojedinaca išèezla iz <strong>Tokvil</strong>ove uobrazilje, da bi je zamenila predstavao pojedincu kao èestici bez snage, bez volje i cilja.Prema mišljenju Simora Drešera, jednog od onih koji su se podrobnobavili <strong>Tokvil</strong>ovim socijalnom i politièkom filozofijom, razlikeu objašnjenju <strong>de</strong>mokratije podstaknute su prilikama u kojima sudve knjige <strong>Demokratija</strong> u Americi pisane. 112 Prva knjiga pojavila seu vreme još uvek jakih revolucionarnih vrednosti i raspolo`enja,koja podstièu veru mase u sopstvenu moæ. To je vreme pobuna u Parizui Lionu. Druga knjiga, objavljena pet godina kasnije, pisana je uvreme opadanja revolucionarnog poleta. Politika u Francuskoj, kakosu istovremeno upozoravali <strong>Tokvil</strong> i Marks, nije tada prelazila meruparlamentarnih spletki. Odsustvo lokalne politike i nerazvijenost politièkihudru`enja i stranaka glavna su obele`ja ovog perioda. Mrtvomore – to je, prema <strong>Tokvil</strong>u, pravi izraz za politiku u prilikama kojesu prethodile revolucionarnoj 1848. 113Sam <strong>Tokvil</strong> je pisao da se i, pored toga što je predmet prve knjigeDemokratije u Americi svet politike, a druge graðansko društvo, tedve knjige dopunjuju èineæi jedinstveno <strong>de</strong>lo. 114 Prema mišljenjunekih tumaèa <strong>Tokvil</strong>ovog <strong>de</strong>la, na primer Drešera, razlike izmeðu ovedve knjige su takve da se èak mo`e govoriti o dve Demokratije uAmerici. Tako se problem svemoæi dr`ave i centralizacije pomerao usredište <strong>Tokvil</strong>ovog shvatanja <strong>de</strong>mokratije. U prvoj knjizi centralizacijaje karakteristièna za zaostala i primitivna društva ili postrevoluci-112 Vidi uz dalje izlaganje Seymour Drescher, „Tocqueville’s Two Démocraties“, Journalof the History of I<strong>de</strong>as 2, 1964, str. 201-217.113 Vidi Tocqueville, Souvenirs i J. P. Mayer, Alexis <strong>de</strong> Tocqueville: A BiographicalEssay in Political Science, New York, The Viking Press, 1940, str. 75-80.114 Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 7.60
onarni razvoj pojedinih društava. U završnim razmatranjima drugeknjige Demokratije u Americi više se pa`nje poklanja centralizacijinego <strong>de</strong>mokratiji. U prvoj knjizi, a naroèito u predgovoru, jednakostuslova, odnosno <strong>de</strong>mokratija, jeste stanje ka kome èoveèanstvo nezadr`ivostremi. Na kraju druge knjige to je centralizacija. Protivreènostizmeðu prve i druge knjige posledica je postepenog probijanja novihi<strong>de</strong>ja u stari okvir, sve dok one nisu promenile i sam okvir. Ova promenane primeæuje se samo izmeðu prve i druge knjige, veæ i izmeðuprvih i završnih poglavlja druge knjige. Promena je tako postepena daje ni sam <strong>Tokvil</strong> nije bio u potpunosti svestan. Pišuæi 1838. godine zakljuènorazmatranje – „Uticaj <strong>de</strong>mokratskih i<strong>de</strong>ja i oseæanja na politièkodruštvo“ – <strong>Tokvil</strong> nije ni oèekivao da æe mu umesto jednog bitipotrebno osam poglavlja da zaokru`i svoj zakljuèak. Strahopoštovanjeprema <strong>de</strong>mokratiji iz predgovora za prvu knjigu Demokratije uAmerici poèelo je da nestaje, tako da je <strong>Tokvil</strong> u jednom pismuRoaje-Kolaru 1841. mogao da napiše da mòru našeg doba èini to štonismo u stanju da predvidimo ništa što bismo voleli ili mrzeli, veæsamo nešto što preziremo. 115Kada govorimo o izvesnim protivreènostima izmeðu <strong>Tokvil</strong>ovogshvatanja tiranije javnog mnjenja i dr`avne svemoæi ne bismosmeli, naravno, ispustiti iz vida neka mesta na samom kraju Demokratijeu Americi u kojima se, posle svega, upuæuje na moguænostslobo<strong>de</strong> u <strong>de</strong>mokratskom poretku. Niti na ono dobro znano i veæ navoðenomesto u kome je <strong>Tokvil</strong> uzvišenosti starog re`ima suprotstavljaolepotu novog društvenog poretka, koja se ogleda u njegovojpravednosti. Isto tako, ne treba kriti ni to da <strong>Tokvil</strong>ova socijalna i politièkafilozofija uopšte sadr`i u sebi više protivreènih mesta i zakljuèaka.Ima tu nesaglasnosti izmeðu onoga što je <strong>Tokvil</strong> iznosio upismima svojim savremenicima, s jedne strane, i objavljenih <strong>de</strong>la,s druge. Ima razlike u stavovima izmeðu pripremne graðe i nacrta, sjedne, i dovršenih <strong>de</strong>la, s druge strane. Ima kod <strong>Tokvil</strong>a i suprotnostiu razmatranju jednog pitanja u okviru istog <strong>de</strong>la.Svesno, a èesto i nesvesno, <strong>Tokvil</strong> je izra`avao protivreènostisvoga vremena. On je to èinio tumaèeæi i objašnjavajuæi jedno novo115 Drescher, „Tocqueville’s Two Démocraties“, Journal of the History of I<strong>de</strong>as 2,1964, str. 216.61
društvo koje je bilo u nastajanju, društvo èija je sadašnjost bila jošuvek nedovoljno jasna, a buduænost zamagljena. „Mada je revolucijakoja se odvija u društvu, zakonima, i<strong>de</strong>jama, oseæanjima ljudi, jošuvek veoma daleko od svoga kraja“ – pisao je <strong>Tokvil</strong> – „ipak veæsada ne bismo mogli uporediti njena postignuæa sa neèim sliènim štobi se moglo naæi u prethodnom svetu. Vraæao sam se iz veka u veksve do najdaljeg drevnog vremena i nisam zapazio ništa što bi lièilona ono što nalazim pred sobom. Prošlost ne osvetljava buduænost, anaš um luta po tmini.“ 116 Kako objasniti pojavu kojom se bavimo,ako se ona ne mo`e svesti na ono što je bilo niti se mo`e izvesti iznjega? Šta æe biti oslonac, polazna taèka, kada ništa još uvek nijepostojano i èvrsto? Odakle krenuti? Kuda poæi? Pišuæi u jednom vremenskomrasponu karakteristiènom po tolikim društveno-istorijskimpromenama, da li je i bilo moguæno izbeæi ove nedoslednosti uzakljuèivanju? Razmatrajuæi iskustva razlièitih tipova graðanskogdruštva i politike (Francuske, Engleske i Amerike), da li je bilo imoguæno ne uneti ove razlike u samo zakljuèivanje?Ali, objašnjenje za protivreènosti u <strong>Tokvil</strong>ovim radovima, pa i uDemokratiji u Americi, ne treba tra`iti jedino u prilikama u kojima sunastajali. Ono što je <strong>Tokvil</strong>a stalno privlaèilo bio je stvarni društvenii politièki `ivot njegovog vremena. Shvatajuæi, kao Montenj, razmišljanjekao sumnju, ne robujuæi jednoj i<strong>de</strong>ologiji ili doktrini, <strong>Tokvil</strong> jeodbacivao prividno jednostavna rešenja društvenih pitanja. On se nikadanije kruto dr`ao jedne odreðene mre`e pojmova i tvrdnji kojombi pokušao da obuhvati i zaustavi stvarni, zapenušani `ivot. <strong>Tokvil</strong>ovpristup društvenim i politièkim zbivanjima zato pomalo podseæa naMontenjev naèin zagledanja u ljudsku dušu. Zato, kao i Montenj, <strong>Tokvil</strong>protivreèi sebi, ali ne protivreèi istini. Zato i on, kao Montenj, neoblikuje pojavu kojom se bavi, veæ je opisuje. 117 Ima u toj njegovojslici <strong>de</strong>mokratije i njenog `ivota neskladnih pojedinosti i odudarajuæihboja, ali opšti utisak o ubedljivosti, snazi i lepoti slike ostaje isti.116 Tocqueville, De la Démocratie en Amérique, knj. II, str. 336.117 Vidi Mišel <strong>de</strong> Montenj, Ogledi, Sarajevo, Veselin Masleša, 1964, str. 167-168.62