34zahraniČíPoul Elming (Siegmund), Prsten Nibelungův, ValkýraRoku 1900 Alexandrine von Schönerer divadlo prodala, dalšíléta byla spojena se „stříbrnou“ vídeňskou operetou (LeoFall, Edmund Eysler, především Franz Lehár). Během svýchvídeňských let zde pravidelně koncertoval Oskar Nedbal sesvým Tonkünstlerorchestr. Roku 1938 byl provoz divadlazastaven, o dva roky později koupilo budovu město Vídeň.V letech 1945–50 sloužilo jako náhradní budova Státní opeře,následovala rozsáhlá rekonstrukce a roku 1962 bylo divadloznovu otevřeno jako festivalová scéna (Wiener Festspielhaus).Od té doby sloužila muzikálu a příležitostnýmoperním produkcím v letních měsících. Dlouholeté debatyo účelném využití budovy došly naplnění letošního roku, kdyse renovované Divadlo na Vídeňce stalo pobočnou scénouStátní opery. I když se premiéra Kouzelné flétny roku 1791konala ve starším Schikanederově divadle, je Divadlo naVídeňce pomyslně stále spojováno s Mozartovým jménema bylo tedy slavnostně znovuotevřeno v den jeho narozenin,27. ledna 2006, a letošní sezona je mu věnována.Lidová opera (Volksoper), třetí velká stávající vídeňskáoperní scéna, byla postavena roku 1898 jako tzv. Císařskéjubilejní městské divadlo (Kaiser-Jubiläums-Stadttheater).V jeho repertoáru od počátku převažovaly singspiely a lehčíopery, které daly divadlu pozdější jméno. V letech 1903–17 prožilo rozkvět za ředitelství Rainera Simonse. Prvníkrůčky na vídeňském jevišti zde absolvovala Maria Jeritza,Oskar Nedbal zde nastudoval roku 1908 famózního BludnéhoHolanďana (vyštván nacionalisty však odsud nebyl, jakse traduje – sám se divadla vzdal, aby se mohl plně věnovatsvému orchestru), 1914–19 zde působil český tenoristaRichard Kubla, který se překlady do němčiny zasloužil i oněkteré české opery. V letech 1919–24 vedl divadlo Felix vonWeingartner, který přivedl soubor na úroveň srovnatelnous ansámblem Státní opery; zde se např. odehrály vídeňsképremiéry Tosky a Salome. Roku 1925 byla budova přejmenovánana Nové vídeňské divadlo, v dalších letech se zde hrálačinohra a opereta (k tehdejším hvězdám patřil slavný LehárůvDanilo Johannes Heesters). Rovněž tato budova bylaroku 1938 převzata (lépe řečeno arizována) městem Vídní,po druhé světové válce sloužila rovněž jako náhradní scénaStátní opeře (už 1. května 1945 se hrála Figarova svatba; provizornímředitelem Státní opery byl tehdy brněnský rodákAlfred Jerger). Roku 1948 budovu zachvátil požár, jehožnásledky sice provoz neznemožnily, stále více se však volalopo rozsáhlé přestavbě, která se uskutečnila až v letech 1961–63. Mezi řediteli z posledních let, kteří se věnovali opeře, jetřeba jmenovat dvojici Ioan Holender a Eberhard Wächter(1973–87). V dalších letech stál v centru repertoáru muzikál.V posledních deseti letech se v jejím vedení vystřídaliKlaus Bachler, Dominique Mentha a od roku 2004 RudolfBerger. Nevyváženost repertoáru i střídavá kvalita inscenacízůstávají stálým předmětem kritiky, nelze však zároveňupřít snahu o repertoár pestrý, k němuž patří i česká opera.V sezoně 2004/05 to byla Prodaná nevěsta, v nynější sezoněJanáčkovy Výlety pana Broučka, titulní postavou si svůjživotní sen splnil tenorista Heinz Zednik.Zmínit musíme také Komorní operu (Kammeroper), kterázahájila roku 1954 Rossiniho operou Il Signor Bruschino,tehdy ještě bez vlastní scény. Dnes sídlí v budově někdejšíhoČeského domu, který si kdysi zřídila a provozovala českámenšina. Původně velmi progresivní repertoár (Britten,Liebermann, Menotti, rockové opery, málo hrané operyklasiků, byla zde také např. uvedena aktovka Ivo JiráskaMedvěd) se v posledních letech poněkud rozmělnil v nejrůznějších„events“. Mladým souborem bez stálé scény,zato s velmi zajímavým repertoárem je Nová opera (NeueOper), vedená Walterem Kobérou. Zahájila druhé desetiletíčinnosti a pro mozartovský rok připravuje několik premiérnových oper s mozartovskou tematikou. •Vladimir Malakhov, Voyagefoto archivfoto archiv
ovace pro lenárdovuturandotBratislava, Slovenské národní divadlo Jitka Slavíkováfoto Alena KlenkovázahraniČí 35Pucciniho operní epilog je oscilací mezi velkou operous náročnými sborovými scénami, vypjatě napsanými partydvou hlavních postav a místy nejprostšího niterně lyrickéhovýrazu nemalým oříškem i pro naše velké operní scény.Důvodem k nasazení tohoto titulu bývá okamžik, kdy opernídům má pro titulní roli pěvkyni světového formátu. V 2. polovině60. let minulého století se tím důvodem stala proBrno i Bratislavu sopranistka Hana Janků (která v roce 1967excelovala v této roli i v milánské La Scale) a jejíž jméno seskvělo na plakátech jako hlavní magnet tamějších inscenací.Podobný magnet mělo bratislavské Slovenské národní divadlo– téměř po 40 letech od zmíněné inscenace – i nyní: proprvní premiéru (3. 3.) a první reprízu (6. 3.) nového nastudovánítéto opery získalo Evu Urbanovou.Viděla jsem druhou premiéru (4. 3.) a musím přiznat, žepro mne se stal titulní postavou inscenace dirigent. OndrejLenárd má obrovské zázemí bohaté operní zkušenosti ajeho velkou předností je v nemenší míře živelný muzikantskýtemperament. Vedl orchestr s imponujícím pochopenímpro složitou architekturu díla a jeho atmosféru, s vyhraněnýmsmyslem pro dynamické rozvrstvení orchestrálního zvuku.S velkou přesvědčivostí zdůraznil jímavá lyrická místa imonumentalitu a patos dramatických ploch, orchestr zněls žádoucím leskem a barvitostí, o technické vypracovanostia jistotě ani nemluvě. Nemenší obdiv zaslouží i detailněnastudovaná složka sborová (sbor opery SND, posílený oexternisty, pracoval pod vedením sbormistryně Slovenskéhofilharmonického sboru Blanky Juhaňákové), sbor znělkompaktně, vyváženě, kultivovaně. Výkon orchestru i sborupotvrdil, že k dosažení takového stupně je zkrátka třeba skutečnédirigentské osobnosti, inspirativní a inspirující, kteráje dovede k takovému výkonu strhnout. A nejen je, ale isólisty, které v žádném případě nepřekrývá orchestrálnímzvukem, vede je zkušenou rukou, doslova s nimi dýchá a umíje ve vypjatých místech podržet. Zpívat pod taktovkou takovéhodirigenta musí být obrovská radost. Alespoň pokud takmohu soudit ze své dlouholeté praxe sborového zpěváka.Titulní role Turandot přišla k Ľubici Rybárské v pravouchvíli. Představila se v ní jako heroina impozantního hlasovéhoprojevu a zvládala všechny nástrahy mimořádně obtížnéhopartu s takovou přesvědčivostí, že dala zapomenout ina přece jen již ostřejší průraznost a občasné vibrato. Italskýhost Mario Malagnini v roli Kalafa se po poněkud opatrnějšímzačátku, který navozoval dojem hlasu spíše komornějšíhocharakteru, kdy je dramatická a výrazová intenzitapotlačena ve prospěch krásného tónu, rozezpíval s plnouitalskou vervou. Iveta Jiříkovská příliš nepřesvědčila: proroli Liu jí chyběl onen lyrismus zastřený stínem smutku aneustálé úzkosti a nedokázala proniknout do opravdovýchhlubin této trýzněné duše, která se obětuje, aby zachránilatoho, jehož miluje, i jeho otce Timura (Ján Galla). Třicísařovi ministři (Daniel Čapkovič – Ping), Ondrej Šaling– Pang, Tomáš Juhás – Pong) byli svérázně vykreslenými,navzájem hlasově dobře odlišenými figurkami.Zahraniční kritik, který se o okolnostech geneze této inscenacedovídá jen zprostředkovaně, těžko může soudit, koliktoho zbylo z původní režijní koncepce Jozefa Bednárika.Jakkoliv to už prý byl jen „dietní“ odvar (to slovo „dietní“,které jsem v Bratislavě zaslechla, se mi docela zalíbilo),přesto si myslím, že ještě hodně „typického“ Bednárikazbylo. Rozhodně se nedá mluvit o žádné statičnosti, scénaje stále v pohybu, nikoliv ovšem samoúčelném, a to včetněĽubica Rybárska (Turandot) a Iveta Matyášová (Liu)sólových baletních etud či využitím stínoher, nápaditě jsoupojednány sborové scény i intimní výstupy, kdy jsou jejichprotagonisté odděleni a uzavřeni zvednutou nízkou stěnou.Spíše bych řekla, že byl Bednárik tentokrát dost nešťastnělimitován dekorací, která by vynikla mnohem lépe na velkémjevišti, zatímco menší prostor SND doslova přehltila.A i když jsem možná příliš v zajetí inscenační praxe vertikálníhořešení Turandot s tradičním schodištěm, přece jensi myslím, že by bylo na místě: nedovedu si představit, že bycísař, svrchovaný vládce Číny, do jejíhož orientálního světanás tak sugestivně uvádějí nádherné kostýmy LudmilyVárossové, přišel tak jako v této inscenaci mezi lid a volně semezi ním pohyboval, aniž by mu byla projevována povinnáúcta, kdy všichni, nejen lid, ale i ministři, mají v posvátnéhrůze před císařským majestátem klečet. V tomto smyslu mipak pozdrav císaře pouhou úklonou hlavy Kalafa, oblečenéhonavíc – v nevysvětlitelném kontrastu s ostatní orientálnívelkolepostí – v kožený oblek jakéhosi současného motorkáře,připadal už zcela nepatřičný.Od světové premiéry Turandot s novým finále od LucianaBeria 18. 1. 2002 v Amsterdamu, při níž pod taktovkouRiccarda Chaillyho zpívala titulní part Eva Urbanová, majíoperní domy na výběr dvě verze. SND se rozhodlo pro původnízávěr dokomponovaný Frankem Alfanem z roku 1926. Toale jen na okraj. Podstatné je, že zejména po hudební stráncesi bratislavská opera připsala do své historie další pozoruhodnouinscenaci.Bratislava, Slovenské národní divadlo. Giacomo Puccini:Turandot. Dirigent Ondrej Lenárd, režie Jozef Bednárik,scéna Vladimír Čáp, kostýmy Ľudmila Várossová, choreografieŠárka Ondrišová, sbormistr Blanka Juhaňáková.Premiéry 3. a 4. 3. 2006. •