Sociologija i prostor 2007-3.indb - Institut za društvena istraživanja u ...
Sociologija i prostor 2007-3.indb - Institut za društvena istraživanja u ...
Sociologija i prostor 2007-3.indb - Institut za društvena istraživanja u ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Časopis <strong>za</strong> istraživanja <strong>prostor</strong>noga i sociokulturnog razvoja<br />
Godina 45.<br />
Zagreb, srpanj–prosinac <strong>2007</strong>.<br />
Broj 177–178 (3–4)<br />
str. 245–409<br />
Sadržaj<br />
Članci<br />
Ivan Cifrić, Dinka Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov 247<br />
Ankica Marinović Bobinac, Goran Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili<br />
tek ime: anali<strong>za</strong> komentara u razdoblju društvene tranzicije 269<br />
Benjamin Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj 301<br />
Ilija Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata u<br />
istraživanjima Piagetovog, Kohlbergovog i postpiagetovog<br />
kognitivnog pravca 321<br />
Branislava Baranović, Vlatka Domović, Marina Štibrić: Obrazovanje <strong>za</strong><br />
poduzetnost – perspektiva osnovnoškolskih učitelja i nastavnika 339<br />
Dušica Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske 361<br />
Krešimir Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971.<br />
do 2001. – Od ratara do konobara 377<br />
Recenzije i prikazi<br />
Tomislav Branković and Dragoljub B. Đorđević (eds.): Protestantism on the Balkans,<br />
in the Past, Today and the Future (Branko Ančić) 399<br />
Rascjep u svetome i svjetovnome: simpozij o Željku Mardešiću (Goran Goldberger) 402<br />
Norbert Elias: Mo<strong>za</strong>rt – sociologija jednog genija (Klara Bilić Meštrić) 405<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
245
Journal for Spatial and Socio-Cultural Development Studies<br />
Volume 45.<br />
Zagreb, July–December <strong>2007</strong><br />
Number 177–178 (3–4)<br />
pp. 245–409<br />
Contents<br />
Articles<br />
Ivan Cifrić, Dinka Marinović Jerolimov: Abortion as a Bioethical Challenge 247<br />
Ankica Marinović Bobinac, Goran Goldberger: Glas Koncila – a True Mission<br />
or Simply a Name: Analysis of the Commentaries During the Period<br />
of Social Transition in Croatia 269<br />
Benjamin Perasović: Rastafarianism in Croatia 301<br />
Ilija Živković: Children and adolescents’ understanding of God and religiosity<br />
in the studies of Piaget’s, Kohlberg’s and post-Piagetian theory<br />
of cognitive development 321<br />
Branislava Baranović, Vlatka Domović, Marina Štibrić: Enterprise education<br />
– the perspective of teachers in compulsory schools 339<br />
Dušica Seferagić: Actors of Social Changes in the Urban Space of Croatia 361<br />
Krešimir Peračković: Changes in the occupational structure of Croatia from 1971<br />
to 2001. From farmers to waiters 377<br />
Reviews and presentations<br />
Tomislav Branković and Dragoljub B. Đorđević (eds.): Protestantism on the Balkans, in<br />
the Past, Today and the Future (Branko Ančić) 399<br />
Gap between the Sacred and the Secular: Symposium about Željko Mardešić. Zagreb,<br />
27 October <strong>2007</strong> (Goran Goldberger) 402<br />
Norbert Elias: Mo<strong>za</strong>rt – sociology of a Genius (Klara Bilić Meštrić) 405<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
246
UDK: 241.13: 614.253:618.39](497.5)“2004”<br />
Izvorni znanstveni rad<br />
Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
Ivan Cifrić<br />
Odsjek <strong>za</strong> sociologiju Filozofskog fakulteta u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska<br />
e-mail: icifric@ffzg.hr<br />
Dinka Marinović Jerolimov<br />
<strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska<br />
e-mail: dinka@idi.hr<br />
SAŽETAK Pobačaj je jedan od indikatora koji ukazuje na prijeporne bioetičke rasprave<br />
u modernom društvu, on je indikator društvenoga i osobnoga odnosa prema<br />
nerođenom životu. Dosadašnji diskurs poka<strong>za</strong>o je dva temeljna stajališta, a svako<br />
se na svoj način argumentira. Jedno stajalište dopušta pobačaj u određenim slučajevima<br />
– kada se radi o teškom oštećenju fetusa, kada je žena neudana, kada bračni<br />
par ne želi više djece, te u slučaju lošega ekonomskog stanja. Drugo stajalište je <strong>za</strong><br />
<strong>za</strong>branu pobačaja, također s različitom argumentacijom – jer je zločin i nemoralan<br />
čin, jer ugrožava život žene i jer ugrožava demografski opstanak naroda. Pitanje je<br />
tko o tome treba odlučiti? Po jednima pobačaj treba <strong>za</strong>konom regulirati, bez obzira<br />
radilo se o <strong>za</strong>brani ili u nekim slučajevima dopuštenju pobačaja, a po drugima nije<br />
potrebna <strong>za</strong>konska regulativa pobačaja nego odluku treba prepustiti ženi.<br />
U radu su prika<strong>za</strong>ni rezultati empirijskoga istraživanja provedenoga u Hrvatskoj<br />
2004. godine na reprezentativnom uzorku odrasle populacije (N = 2.220), a primijenjen<br />
je poseban instrument <strong>za</strong> percepciju pobačaja. Cilj je rada uka<strong>za</strong>ti na odnos<br />
između mišljenja ispitanika o pobačaju i ne/religioznosti, odnosu prema životu poslije<br />
smrti, eutanaziji, samoubojstvu i kloniranju, te pove<strong>za</strong>nost stavova o pobačaju<br />
i sociodemografskih obilježja ispitanika.<br />
Rezultati su poka<strong>za</strong>li da je svega trećina ispitivane populacije <strong>za</strong> <strong>za</strong>konsku <strong>za</strong>branu<br />
pobačaja dok ih 46% misli da to pitanje ne treba regulirati <strong>za</strong>konom. Značajan dio<br />
ispitanika (62%) smatra da odluku o pobačaju treba prepustiti ženi. U slučajevima<br />
kada smatraju da pobačaj treba biti dopušten, ispitanici najviše odobravaju pobačaj<br />
iz medicinskih razloga. S obzirom na religijsku samoidentifikaciju, “uvjereni vjernici”<br />
izdvajaju se kao skupina znatno sklonija <strong>za</strong>brani pobačaja od ostalih ne/religioznih<br />
skupina. Zabrani pobačaja najskloniji su ispitanici koji vjeruju u kršćansku koncepciju<br />
<strong>za</strong>grobnoga života, kao i oni kojima je neprihvatljivo samoubojstvo, eutanazija<br />
i kloniranje čovjeka. S obzirom na sociodemografske poka<strong>za</strong>telje, <strong>za</strong>brani pobačaja<br />
najčešće su skloni ispitanici s nižim stupnjem obrazovanja. Značajnu sklonost <strong>za</strong>brani<br />
pokazuju ispitanici kojima je vjera važna u životu, ispitanici starije dobi i oni iz<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
247
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
manjih (ruralnih) sredina. Navedeni rezultati upućuju na već utvrđenu veću rasprostranjenost<br />
tradicionalnoga sustava vrijednosti u određenim dijelovima populacije<br />
(najreligiozniji ispitanici), kao i veće rasprostranjenosti modernoga, liberalnoga sustava<br />
vrijednosti kod manje religioznih i nereligioznih dijelova populacije.<br />
Ključne riječi: pobačaj, religioznost, umiranje, život, eutanazija.<br />
Primljeno: veljača 2008.<br />
Prihvaćeno: veljača 2008.<br />
1. Uvod<br />
1.1. Govor o pobačaju govor je o životu i smrti<br />
Govoriti o pobačaju znači govoriti o temi čovjekova postojanja koja u sebi uključuje<br />
život i smrt i njihove različite aspekte, te ima simbolično značenje govora o ljudskoj<br />
egzistenciji. U tom smislu pitanje pobačaja neminovno je i značajno bioetičko<br />
pitanje. Naime, čovjek je odgovoran <strong>za</strong> ljudski, ali i sav ostali život (Cifrić, <strong>2007</strong>.).<br />
Pobačaj znači nasilni prekid nastanka života i potencijalnoga ovozemaljskog ljudskog<br />
bića, bez obzira na to što se shvaća pod prekidom, ubojstvo osobe ili eliminacija<br />
neželjene organske tvorevine. U svakom slučaju, pobačaj znači smrt – prekid<br />
potencijalne životne aktivnosti, a njegova <strong>za</strong>brana potencijalno novi život.<br />
O smrti postoje religijski i a(nti)religijski pristup. Religijski pristup podrazumijeva<br />
da ovozemaljska smrt nije kraj ljudskoga života. Smrt (kao i život) tematizirana je<br />
u svim velikim religijama (Barloewen, 2000.), a pristupi i tumačenja su različiti. U<br />
kršćanstvu tek nakon čovjekove smrti počinje novi istinski život u transcendenciji.<br />
Individualna smrt samo je prijelaz u drugačiji život, “kriterij” <strong>za</strong> nastavak transcendentnoga<br />
života. U nekim drugim religijama (budi<strong>za</strong>m, hindui<strong>za</strong>m) postoji pak<br />
vjerovanje u reinkarnaciju, ponovno rođenje.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
248<br />
Prema nereligijskom pristupu smrt je nešto što nas se ne tiče. Tipičan primjer je<br />
epikurovski odgovor (Epikur, 1957.) po kojemu nas se, sve dok živimo, smrt ne tiče.<br />
Život treba živjeti i u njemu uživati, ali bez težnje <strong>za</strong> besmrtnošću. Kad nastupi<br />
smrt, tada nas više nema, pa nas se i u tom slučaju ne tiče. Zato o smrti ne treba<br />
brinuti. Antireligijski, ateistički odgovor je sličan – ne postoji život poslije smrti.<br />
Ovozemaljska smrt je konačna smrt živoga, organskoga bića. U životu treba postići<br />
maksimalnu puninu ljudskosti ostvarivanjem ljudske kreativnosti.<br />
Smrt i život nisu dvije krajnje točke iako se smrt i život međusobno isključuju.<br />
Čovjek istodobno živi i umire, i ne može svoju svijest osloboditi od tema života i<br />
smrti. Razgovor o smrti ne treba izbjegavati jer njegovo izbjegavanje znači izbjegavanje<br />
govora o životu. Nije riječ samo o govoru o smrti nego o življenju sa smrću, s<br />
umiranjem. Sociološki promatrano umiranje je društveni proces pove<strong>za</strong>n s ritualima<br />
i simbolikom (Müller, 2005.) kojim se danas bavi sociologija umiranja – thanato
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
sociologija (Knoblauch i Zingerle, 2005.). No, na to trajno i teško pitanje ipak svaki<br />
čovjek mora sam tražiti odgovor iako “konačnoga racionalnog, teorijskog odgovora<br />
nema, nego je u <strong>za</strong>dnjoj instanci stvar praktičnoga doživljavanja, aracionalnoga ili<br />
nadracionalnoga vjerovanja ili nevjerovanja” (Skledar, 2005.:375).<br />
1.2. Pobačaj kao bioetički problem/i<strong>za</strong>zov<br />
Iako je pobačaj poznat u svim društvima tijekom ljudske povijesti, tek je u modernom<br />
društvu postalo masovnije i diskurzivno transparentnije pitanje odnosa<br />
prema embriju. Tako se danas pitanju pobačaja otvorenije pristupa, a i sredstva<br />
pobačaja su se modernizirala. Međutim, moralni problem ostaje.<br />
U ruralnom društvu u kojemu je religija bila glavni izvor moralne regulacije postupaka<br />
u životu, pobačaj se izrazito shvaćao i osuđivao kao grijeh, što je i danas<br />
slučaj u religiji. Riječ “grijeh” imala je veću težinu nego riječi “nemoralno” ili “protu<strong>za</strong>konito”.<br />
U postmodernom sekulariziranom društvu religijska interpretacija pobačaja verbalno<br />
se pomiče u neke druge sfere kao što je moralna, socijalna ili politička,<br />
kao i u opći kontekst odnosa modernoga društva prema životu. Posebno se teološke<br />
rasprave o pobačaju usmjeravaju na problem odgovornosti i moralnoga statusa<br />
embrija kao bioetičkoga pitanja (Matulić, 2006.; Tomašević, 2004.:108–135).<br />
Pri tome se pitanje odgovornosti i moralnosti odnosi kako na osobu koja se želi<br />
riješiti trudnoće tako i na osobu koja joj pomaže – primjerice liječnika. U svezi<br />
pitanja moralnoga statusa embrija u raspravama postoje “<strong>za</strong>”i “protiv” argumenti,<br />
odnosno “opcija života” i “opcija izbora” (široko elaborirana u Goldberger,<br />
2005.:423).<br />
Jedan opći tip takve argumentacije – SKIP argumentacija, polazi od četiriju argumenata<br />
kojima se dokazuje ili osporava dostojanstvo ljudskoga embrija (Damschen;<br />
Schönecker, 2003.). Argument vrste (Speciesargument) dokazuje da svaki<br />
član ljudske vrste ima dostojanstvo, pa ga tako ima i embrij. Argument kontinuuma<br />
(Kontinuumsargument) dokazuje sposobnosti ljudskoga bića kao osnove dostojanstva<br />
(primjerice, autonomija volje). Otuda dostojanstvo i embriju. Argument<br />
identiteta (Identitätsargument) dokazuje identitet odrasle moralne osobe i embrija.<br />
Konačno, argument potencijaliteta (Potentialitätsargument) dokazuje da je embrij<br />
potencijalni čovjek i po tome ima dostojanstvo čovjeka.<br />
Sekularni govor o pobačaju podrazumijeva neke druge aspekte: socijalne (u nekim<br />
sredinama je npr. društveno neprihvatljivo da žena rodi nevjenčana), ekonomske<br />
(veći broj djece postaje ekonomski problem obitelji), zdravstvene (pobačaj ili<br />
trudnoća kao moguća opasnost <strong>za</strong> zdravlje žene u nekim okolnostima), političke<br />
(kao briga <strong>za</strong> zdravlje nacije, ali i kao pitanje demografske obnove, te posebno<br />
prava na pobačaj kao ljudskoga prava žena) itd. Pitanje pobačaja postaje temeljem<br />
napetosti (u globalnom kontekstu) i sporova između države i Crkve, pa tako i u<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
249
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
našem sociokulturnom kontekstu. Crkva na pitanje pobačaja gleda “ujedno na<br />
humanističko, etičko, vjersko i civili<strong>za</strong>cijsko pitanje, a također je dio pitanja o opstanku<br />
u demografskom pogledu”, pa je shvatljivo “da će na ovom polju biti velikih<br />
napetosti između Crkve, koja štiti načelnu nepovredivost čovjeka i svakoga drugog<br />
bića – rođenoga i nerođenoga, i države koja je prisiljena donositi <strong>za</strong>kone u društvu<br />
koje nosi u sebi određene civili<strong>za</strong>cijske elemente nadahnute kršćanstvom, ali koje<br />
je pluralističko, te ima i drugih vrijednosnih komponenti” (Valković, 1997.:211).<br />
Iako se i u Crkvi smatra da treba uzeti u obzir prvenstveno socijalne, medicinske,<br />
gospodarske i općenito kulturne mjere, ipak je <strong>za</strong> nju centralna “<strong>za</strong>štita naravnoga<br />
‘prava na život’ svakoga ljudskog bića, koje garantira Ustav” (Valković, 1997.:210).<br />
Ukazuje se i na značenje enciklike Ivana Pavla II. Evangelium vitae kao i<strong>za</strong>zova<br />
današnjoj civili<strong>za</strong>ciji usmjerenoj “prema materijalnom i kvantitativnom (stoga konačno<br />
‘kultura smrti’), usko doživljajnom i trenutnom (u stilu razvikane ‘postmoderne’)”<br />
(Valković, 1997.:211).<br />
U radu smo u konceptualnom pogledu slijedili dosadašnji prepoznatljivi opći diskurs<br />
“<strong>za</strong>” i “protiv” pobačaja, a u kojemu su se iskristalizirali različiti argumenti <strong>za</strong><br />
<strong>za</strong>konsku <strong>za</strong>branu i <strong>za</strong> dopuštenje pobačaja. Tako smo u izradi instrumenta uzeli<br />
u obzir nekoliko aspekata: moralni, životni, natalitetni, zdravstveni (fetus), bračni,<br />
socijalni, ekonomski i argument prava žene, koje smo operacionalizirali u obliku<br />
10 tvrdnji (čestica na instrumentu).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
250<br />
U objašnjenju rezultata treba imati na umu kontekstualni aspekt hrvatskoga društva,<br />
kojega nismo posebice istraživali, nego smo pokušali objasniti rezultate o<br />
pobačaju putem nekoliko kriterijskih varijabli <strong>za</strong> koje smo pretpostavili da imaju<br />
neku vezu sa stavom o životu: a) religijska samoidentifikacija, b) mišljenje o životu<br />
poslije smrti i c) odnos prema samoubojstvu, eutanaziji i kloniranju. Naime, iz<br />
dosadašnjih istraživanja utvrđeno je da su religiozni ispitanici, poglavito kršćani,<br />
u većem stupnju protivnici pobačaja (Goldberger, 2005.). Mišljenje o životu poslije<br />
smrti relevantno je <strong>za</strong>to što se vjerovanje u život poslije smrti odražava i na<br />
shvaćanje pobačaja kao ubojstva što, naravno, ne znači da svi kršćani vjeruju u<br />
postojanje života poslije smrti. Prema rezultatima istraživanja na kojem se temelji<br />
ova anali<strong>za</strong>, u život poslije smrti vjeruje 52% ispitanika, sumnja 27% dok ih 21%<br />
ne vjeruje. Pri tome treba imati na umu da se radi o uzorku populacije u kojoj je<br />
90% deklariranih katolika i 78% onih koji su izjavili da su religiozni. Odnosi prema<br />
samoubojstvu, eutanaziji i kloniranju relevantni su stoga što oni koji su skloni<br />
samoubojstvu, tj. skloni “dignuti ruku na sebe”, vjerojatno pobačaj ne shvaćaju kao<br />
uništenje života ili u najmanju ruku neko zlo. Slično je i s eutanazijom. Sklonost da<br />
se drugom “pomogne” umrijeti vjerojatno je bliska shvaćanju da “smrt” fetusa nije<br />
neko “grješno” ili krivično djelo. Također smo pretpostavili da sklonost ispitanika<br />
kloniranju vjerojatno znači uvjerenje da je moguće tehnički reproducirati život, te<br />
da im je stoga blisko stajalište o dopuštenju pobačaja.<br />
Pretpostavili smo, također, da je stav o pobačaju pove<strong>za</strong>n i s različitim sociodemografskim<br />
obilježjima ispitanika, kao što su spol, dob, mjesto rođenja i stanovanja,<br />
te stupanj obrazovanja.
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
1.3. Metodologija istraživanja<br />
Cilj ovoga rada je anali<strong>za</strong> stavova ispitanika prema pobačaju i utvrđivanje pove<strong>za</strong>nosti<br />
tih stavova sa samoprocjenom religioznosti ispitanika, percepcijom života<br />
poslije smrti, odnosom prema samoubojstvu, eutanaziji i kloniranju, te sa sklopom<br />
odabranih prediktora (sociodemografskim obilježjima i važnosti vjere u životu ispitanika).<br />
Prika<strong>za</strong>ni rezultati su iz istraživanja Društvene i religijske promjene u Hrvatskoj<br />
<strong>Institut</strong>a <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu provedenoga 2004. godine na uzorku<br />
odrasle populacije od 2.220 ispitanika. Istraživanje je provedeno metodom ankete,<br />
uz individualno anketiranje ispitanika. Ovaj rad obuhvaća specifična pitanja<br />
usmjerena na problematiku pobačaja dok su podaci o osnovnim religijskim dimenzijama,<br />
te osnovni podaci o pobačaju iz toga istraživanja već objavljeni (<strong>Sociologija</strong><br />
sela, 2, 2005.)<br />
U radu smo postavili sljedeće hipoteze:<br />
H1 – Ne postoji dominantno stajalište o (<strong>za</strong>brani ili dopuštenju) pobačaja koje bi<br />
<strong>za</strong>stupala većina ispitanika. Odnos prema pobačaju (<strong>za</strong>brana ili dopuštenje) ovisan<br />
je o argumentacijskom sklopu.<br />
H2 – S obzirom da ne postoji konsenzus o odnosu prema pobačaju, očekuje se<br />
faktorska struktura tvrdnji koja će odražavati ambivalentnost mišljenja ispitanika<br />
i diskursa.<br />
H3 – Skupina “uvjerenih vjernika” statistički se značajno razlikuje u odnosu prema<br />
pobačaju od ostalih skupina ispitanika na skali religijske samoidentifikacije. Uvjereni<br />
vjernici značajno su skloniji “<strong>za</strong>brani” pobačaja, a ostale skupine ispitanika<br />
više sklone “dopuštenju” pobačaja.<br />
H4 – Skupina ispitanika sklona kršćanskom učenju o sudbini duše nakon smrti<br />
statistički se značajno razlikuje od ostalih skupina ispitanika glede odnosa prema<br />
pobačaju. Ispitanici skloni kršćanskom učenju o duši relativno su skloniji<br />
prihvaćanju “<strong>za</strong>brane” pobačaja dok su ostali relativno skloniji “dopuštenju” pobačaja.<br />
H5 – Statistički značajno razlikuju se ispitanici koji ne prihvaćaju samoubojstvo,<br />
eutanaziju i kloniranje čovjeka glede “<strong>za</strong>brane” pobačaja od ostalih ispitanika. Oni<br />
su relativno skloniji “<strong>za</strong>brani” pobačaja, a potonji “dopuštenju” pobačaja.<br />
H6 – Postoji pove<strong>za</strong>nost između utvrđenih faktora (“<strong>za</strong>brana pobačaja” i “dopuštenje<br />
pobačaja”) i većine sociodemografskih obilježja. Neki prediktori bolje<br />
objašnjavaju odnos prema pobačaju, a neki slabije. Pretpostavljamo da od svih<br />
prediktora obrazovanje i religioznost ispitanika najbolje objašnjavaju faktor “<strong>za</strong>brana”<br />
pobačaja.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
251
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Za istraživanje odnosa prema pobačaju izrađen je osnovni instrument od 10 tvrdnji<br />
(6 koje se odnose na dopuštanje pobačaja <strong>za</strong>konom i 4 koje se odnose na <strong>za</strong>branu<br />
pobačaja <strong>za</strong>konom). Tvrdnje su sljedeće: Pobačaj treba dopustiti u slučaju teškoga<br />
oštećenja fetusa; Zakonom treba dopustiti da žena sama odlučuje o pobačaju; Pobačaj<br />
ne treba regulirati <strong>za</strong>konom; Pobačaj treba dopustiti u slučaju izrazito lošega<br />
ekonomskog stanja obitelji; Pobačaj treba dopustiti kada bračni par ne želi više djece;<br />
Pobačaj treba dopustiti kada žena nije udana; Pobačaj treba <strong>za</strong>braniti <strong>za</strong>konom;<br />
Pobačaj treba <strong>za</strong>braniti <strong>za</strong>konom jer ugrožava život žene; Pobačaj treba <strong>za</strong>braniti<br />
<strong>za</strong>konom jer je zločin i težak moralni nered; Pobačaj treba <strong>za</strong>braniti <strong>za</strong>konom jer<br />
ugrožava demografski opstanak naroda.<br />
Pored njega primijenjeni su i drugi instrumenti iz upitnika. U analizi su korišteni:<br />
– Skala religijske samoidentifikacije od 6 stupnjeva. Ispitanici su odgovarali na<br />
pitanje “Kad bi Vas netko pitao o Vašem odnosu prema religiji, gdje biste Vi sami<br />
sebe svrstali?” Ponuđeni odgovori bili su: Uvjereni sam vjernik i prihvaćam<br />
sve što moja vjera uči; Religio<strong>za</strong>n/na sam premda ne prihvaćam sve što moja<br />
vjera uči; Dosta razmišljam o tome, ali nisam na čistu vjerujem li ili ne; Prema<br />
religiji sam ravnodušan; Nisam religio<strong>za</strong>n iako nemam ništa protiv religije; Nisam<br />
religio<strong>za</strong>n i protivnik sam religije.<br />
– Skala važnosti vjere u životu. Na pitanje “Koliko je Vama osobno važna vjera<br />
u životu?”, ispitanici su birali između sljedećih ponuđenih odgovora: Izrazito<br />
nevažna; Malo važna; Djelomično važna i Izrazito važna.<br />
– Pitanje o odnosu prema životu poslije smrti. Na pitanje “Što mislite o životu<br />
poslije smrti?”, ispitanici su birali između sljedećih ponuđenih odgovora: Poslije<br />
smrti duša boravi u raju ili paklu, ovisno o djelima počinjenim u zemaljskom<br />
životu; Poslije smrti duša se ponovo utjelovljuje i nastavlja živjeti; To se ne može<br />
dokučiti; Ne postoji život poslije smrti; Ne razmišljam o tome i Ne znam.<br />
– Pitanja o sociodemografskim obilježjima ispitanika.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
U analizi su korištene različite statističke (bivarijatne i multivarijatne) metode obrade<br />
podataka: distribucija frekvencija i postoci; <strong>za</strong> utvrđivanje faktorske strukture<br />
primijenjena je komponentna anali<strong>za</strong> pod GK kriterijem redukcije dimenzionalnosti;<br />
na utvrđenim faktorima rađena je anali<strong>za</strong> varijance s obzirom na religijsku<br />
samoidentifikaciju, stav o životu poslije smrti, stav o samoubojstvu, eutanaziji i<br />
kloniranju. Za objašnjenje dobivenih faktora primijenjena je regresijska anali<strong>za</strong> na<br />
prediktorskom sklopu (obrazovanje, religioznost, važnost vjere u životu, mjesto<br />
rođenja, mjesto stanovanja, dob i spol). U obradi je primijenjen programski paket<br />
SPSS.<br />
252
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
2. Anali<strong>za</strong> rezultata<br />
2.1. Stavovi o pobačaju – distribucija frekvencija i faktori1<br />
a) Distribucije rezultata<br />
Tablica 1.<br />
Stavovi o <strong>za</strong>konskom reguliranju pobačaja (%)<br />
Ne slažem se<br />
Niti se slažem<br />
niti ne slažem<br />
Slažem se<br />
M<br />
Zabraniti <strong>za</strong>konom 52,8 17,3 30,0 2,59<br />
Zabraniti – zločin i težak moralni nered 51,6 16,4 32,1 2,66<br />
Zabraniti – ugrožava život žene 46,9 18,0 35,1 2,79<br />
Zabraniti – ugrožava demografski<br />
opstanak naroda 52,2 18,1 29,8 2,60<br />
Dopustiti – teško oštećenje fetusa 10,9 15,5 73,7 4,10<br />
Dopustiti – žena nije udana 39,7 26,2 34,2 2,88<br />
Dopustiti – bračni par ne želi više djece 36,8 23,8 39,4 3,02<br />
Dopustiti – izrazito loše ekonomsko<br />
stanje obitelji 35,3 22,5 42,2 3,08<br />
Žena sama odlučuje 23,4 14,8 61,9 3,71<br />
Ne regulirati <strong>za</strong>konom 34,4 19,5 46,0 3,23<br />
Nešto preko polovice ispitanika (52,8%) ne prihvaća <strong>za</strong>konsku <strong>za</strong>branu pobačaja<br />
dok se <strong>za</strong> <strong>za</strong>konsku <strong>za</strong>branu pobačaja izjasnilo manje od trećina ispitanika (30,0%).<br />
Tri su razine <strong>za</strong>stupljene u stavovima o <strong>za</strong>konskoj <strong>za</strong>brani: moralno-teološka – pobačaj<br />
je zločin i težak moralni nered 2 ; individualno-zdravstvena – pobačaj ugrožava<br />
život žene i nacionalno-demografska – pobačaj ugrožava opstanak naroda.<br />
Svaka od ovih razina može se u empirijskim istraživanjima dodatno specificirati, a<br />
razine ovdje samo signiraju područja argumentacije o <strong>za</strong>brani pobačaja. U sve tri<br />
razine postotak onih koji prihvaćaju dotične argumente <strong>za</strong> <strong>za</strong>branu pobačaja kreće<br />
se od 29,8% do 35,1%. Oko polovice ispitanika odbacuje svaku od tri navedene<br />
argumentacije u prilog <strong>za</strong>brani pobačaja.<br />
1 Rezultati su izloženi na znanstvenom skupu 6. lošinjski dani bioetike u organi<strong>za</strong>ciji<br />
Hrvatskoga filozofskog društva i Hrvatskoga bioetičkog društva u Malom Lošinju <strong>2007</strong>.<br />
godine.<br />
2 Ovu smo česticu formulirali iz stava o pobačaju iznesenom u pastoralnoj konstituciji<br />
Gaudium et spes, 51 (Dokument Drugoga vatikanskog koncila) koja pobačaj osuđuje kao<br />
užasan zločin (str. 386), te stava Ivana Pavla II. iznesenoga u njegovoj enciklici Evangelium<br />
vitae (1997.:112), po kojem je pobačaj “teški moralni nered jer sadrži ubojstvo nedužnoga<br />
ljudskog bića...”.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
253
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Što se tiče mišljenja o dopuštenju pobačaja, navedena su četiri tipa argumentacije:<br />
zdravstveni – oštećenje fetusa; moralni – ako žena nije udana; planiranje obitelji<br />
– kada bračni par ne želi više djece, te obiteljsko-ekonomski – u slučaju izrazito<br />
lošega ekonomskog stanja obitelji. Najveći postotak ispitanika dopušta pobačaj u<br />
slučaju teškoga oštećenja fetusa (73,7%). U ostala tri slučaja postoci prihvaćanja<br />
pobačaja gotovo su upola manji. Dva stava posebno su naznačena – liberalni stav<br />
koji odluku o pobačaju smatra pitanjem prava žene i stav da pobačaj ne treba regulirati<br />
<strong>za</strong>konom. Stav da žena sama odlučuje o pobačaju prihvaća 61,9% ispitanika,<br />
a deregulacijski stav prihvaća 46,0% ispitanika.<br />
Rangovi aritmetičkih sredina pokazuju da su vrijednosti u prilog <strong>za</strong>konskoj <strong>za</strong>brani<br />
niže od vrijednosti o dopuštenju pobačaja. Na prvom mjestu <strong>za</strong> dopuštenje<br />
pobačaja argumentacija je teškoga oštećenja fetusa (M = 4,10), <strong>za</strong>tim odluka žene<br />
(M = 3,71). Najkraće rečeno, <strong>za</strong> dopuštenje pobačaja ispitanici u prosjeku najviše<br />
uvažavaju medicinski razlog stanja fetusa i socijalno-politički razlog slobode i<br />
prava žene. Treba naglasiti da ovaj potonji razlog nešto više uvažavaju žene, ali<br />
i gotovo polovica ispitivane muške populacije. Stoga se s pravom može postaviti<br />
pitanje o utjecaju religije na formiranje stava o pobačaju, tj. utjecaja religije<br />
na određene aspekte života ispitanika. Naime, i ovi podaci potvrđuju nalaze<br />
drugih istraživanja o značajnom odstupanju stanovnika Hrvatske od vrijednosti<br />
tradicionalnoga religijskog morala, posebno kod stavova o seksualnosti i braku<br />
(Baloban, Črpić, 1998., 2000., 2000a.; Marinović Jerolimov, 2002.), te pobačaju<br />
(Goldberger, 2005.).<br />
b) Faktorska struktura<br />
Tablica 2.<br />
Stavovi o pobačaju – faktorska struktura (varimax)<br />
Zabrana<br />
pobačaja<br />
Dopuštenje<br />
pobačaja<br />
Zabraniti <strong>za</strong>konom jer je zločin i težak moralni nered .913<br />
Zabraniti <strong>za</strong>konom jer ugrožava život žene .907<br />
Pobačaj treba <strong>za</strong>braniti <strong>za</strong>konom .895<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
Zabraniti <strong>za</strong>konom jer ugrožava demografski opstanak naroda .891<br />
Zakonom dopustiti da žena sama odlučuje o pobačaju -.547 .533<br />
Pobačaj ne treba regulirati <strong>za</strong>konom -.432 .460<br />
Pobačaj dopustiti – bračni par ne želi više djece .838<br />
Pobačaj dopustiti – izrazito loše ekonomsko stanje u obitelji .834<br />
Pobačaj dopustiti – žena nije udana .801<br />
Pobačaj dopustiti – teško oštećenje fetusa .648<br />
Ekstrahirani faktori tumače 73,09% varijance.<br />
254
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
Faktorskom analizom dobivena su dva faktora. Čestice su korelirane po logici <strong>za</strong>brane,<br />
odnosno dopuštenja pobačaja. Ovakva logika faktorskih struktura na svoj<br />
način odražava generalno prihvaćanje <strong>za</strong>brane pobačaja (pro-life) i prihvaćanje<br />
dopuštenja pobačaja (pro-choice) kao stanje diskursa o pobačaju.<br />
U prvom faktoru četiri su pozitivno korelirane varijable koje se odnose na <strong>za</strong>konsku<br />
<strong>za</strong>branu pobačaja i dvije negativno korelirane varijable. Jedna se odnosi<br />
na dopuštenje pobačaja, a druga govori o nepotrebnom <strong>za</strong>konskom reguliranju.<br />
U ovom faktoru obje u osnovi znače da ne treba dopustiti ženi da sama odlučuje<br />
o pobačaju i da pobačaj treba regulirati <strong>za</strong>konom. Faktor je nazvan “<strong>za</strong>brana<br />
pobačaja”.<br />
U drugom faktoru četiri su pozitivno korelirane varijable koje govore o razlozima<br />
dopuštenja pobačaja i (prethodno spomenute) dvije – žena sama odlučuje o pobačaju<br />
i pobačaj ne treba regulirati <strong>za</strong>konom. Ovaj faktor nazvan je “dopuštenje<br />
pobačaja”.<br />
2.2. Religioznost i pobačaj<br />
Prije nego što analiziramo pove<strong>za</strong>nost između religijske samoidentifikacije i pobačaja,<br />
navest ćemo strukturu religijske samoidentifikacije. Religijska samoidentifikacija<br />
utvrđena je distribucijom odgovora ispitanika na ponuđenoj skali od 6<br />
stupnjeva.<br />
Tablica 3.<br />
Religijska samoidentifikacija (%)<br />
Odnos prema religiji %<br />
Uvjereni sam vjernik i prihvaćam sve što moja vjera uči 40,5<br />
Religio<strong>za</strong>n sam premda ne prihvaćam sve što moja vjera uči 37,6<br />
Dosta razmišljam o tome, ali nisam na čistu vjerujem li ili ne 7,1<br />
Prema religiji sam ravnodušan 6,3<br />
Nisam religio<strong>za</strong>n iako nemam ništa protiv religije 7,8<br />
Nisam religio<strong>za</strong>n i protivnik sam religije 0,7<br />
Rezultati pokazuju da se najveći postotak ispitanika izjasnio kao religio<strong>za</strong>n – njih<br />
ukupno 78,1%. Ostalih 21,9% su neodlučni, ravnodušni, oni koji ne vjeruju, te<br />
protivnici religije. Za utvrđivanje pove<strong>za</strong>nosti ne/religioznosti i stavova o pobačaju<br />
koristili smo analizu varijance. Podaci s obzirom na religijsku samoidentifikaciju i<br />
faktor “<strong>za</strong>brana pobačaja” prika<strong>za</strong>ni su u tablici 4.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
255
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Tablica 4.<br />
“Zabrana pobačaja” s obzirom na religijsku samoidentifikaciju (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Kontrast<br />
Uvjereni sam vjernik i prihvaćam sve što moja vjera uči .446<br />
Religio<strong>za</strong>n sam premda ne prihvaćam sve što moja vjera uči -.249<br />
Dosta razmišljam o tome, ali nisam na čistu vjerujem li ili ne -.327<br />
Prema religiji sam ravnodušan -.321<br />
1 > ostali<br />
Nisam religio<strong>za</strong>n iako nemam ništa protiv religije -.494<br />
Nisam religio<strong>za</strong>n i protivnik sam religije -.762<br />
F = 73,098; p < 0,01<br />
Rezultati pokazuju da su faktoru “<strong>za</strong>brana pobačaja” relativno najviše skloni “uvjereni<br />
vjernici” koji prihvaćaju sve što ih njihova vjera uči (.446), a najmanje oni<br />
nereligiozni (-.494) i protivnici religije (-.762). Najveće statistički značajne razlike<br />
utvrđene su između skupine “uvjerenih vjernika” i svih ostalih ispitanika.<br />
Tablica 5.<br />
“Dopuštanje pobačaja” s obzirom na religijsku samoidentifikaciju (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Kontrast<br />
Uvjereni sam vjernik i prihvaćam sve što moja vjera uči -.171<br />
Religio<strong>za</strong>n sam, premda ne prihvaćam sve što moja vjera uči .099<br />
Dosta razmišljam o tome, ali nisam na čistu vjerujem li ili ne .092<br />
Prema religiji sam ravnodušan .161<br />
1 < 2,4,5<br />
Nisam religio<strong>za</strong>n iako nemam ništa protiv religije .150<br />
Nisam religio<strong>za</strong>n i protivnik sam religije .554<br />
F = 9,826; p < 0,01<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
256<br />
Na faktoru “dopuštenje pobačaja” rezultat je, očekivano, sasvim suprotan. Nereligiozni<br />
i protivnici religije relativno su najviše (.554), a “uvjereni vjernici” najmanje<br />
skloni “dopuštenju pobačaja” (-.171). Najveće statistički značajne razlike utvrđene<br />
su između skupine “uvjerenih vjernika” i svih ostalih.<br />
Rezultati potvrđuju hipotezu 3 (H3), što znači da se i ubuduće može očekivati da<br />
će “uvjereni vjernici” značajno više podržavati <strong>za</strong>branu pobačaja od ostalih pripadnika<br />
populacije. Ta spoznaja je važna činjenica u političkom diskursu oko <strong>za</strong>brane/<br />
dopuštenja pobačaja u hrvatskom društvu, a govori nam da ne znači da će <strong>za</strong>branu<br />
pobačaja podržavati 40% odraslih stanovnika, koliko ih je u istraživanju utvrđeno<br />
da se izjašnjavaju kao “uvjereni vjernici” (tablica 3.). U određenoj situaciji i trenutku<br />
odlučivanja taj postotak može biti i drugačiji. Osim toga, <strong>za</strong> <strong>za</strong>konsku odluku o
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
pobačaju relevantnija bi bila spoznaja koliki je postotak članova <strong>za</strong>konodavnoga<br />
tijela opredijeljen <strong>za</strong> jednu ili drugu opciju.<br />
2.3. Život poslije smrti i pobačaj<br />
Smrt nas se tiče u ovozemaljskom životu jer ne misliti o smrti znači ne misliti o<br />
životu. Za mišljenje i <strong>za</strong>uzimanje stava o smrti potreban je i odgoj (Polič, 1993.;<br />
Marinković, 1987.). Vjerovanje da postoji život poslije ovozemaljske smrti, vjerojatno<br />
učvršćuje uvjerenje da se kod pobačaja ne radi o uništenju fetusa ili samo budućega<br />
ovozemaljskog života, nego o potencijalnom ubojstvu života koji nadilazi<br />
nama poznatu imanentnost života. U kršćanstvu je vjerovanje u transcendenciju<br />
života pove<strong>za</strong>no s vjerovanjem o duši, o njezinoj vječnosti dok je u nekim drugim<br />
religijama pove<strong>za</strong>no s reinkarnacijom. Dakako, <strong>za</strong> ateiste smrt imanentnoga života<br />
kraj je svakoga života.<br />
Tablica 6.<br />
Što mislite o životu poslije smrti? (%)<br />
Duša boravi u raju ili paklu, ovisno o počinjenim djelima u zemaljskom životu 28,6<br />
Duša se ponovo utjelovljuje i nastavlja živjeti 6,3<br />
To se ne može dokučiti 23,5<br />
Ne postoji život poslije smrti 8,3<br />
Ne razmišljam o tome 22,7<br />
Ne znam 10,6<br />
Na postavljeno pitanje “Što mislite o životu posije smrti?” 33,3% ispitanika odgovorilo<br />
je da o tome “ne razmišlja” ili “ništa ne zna”. U odgovorima ostalih ispitanika<br />
još su dvije značajnije skupine. U prvoj su ispitanici kršćanske religioznosti (28,6%)<br />
dok su u drugoj agnostici (23,5%). Ostali su ateističke orijentacije (8,3%) i oni koji<br />
vjeruju u reinkarnaciju (6,3%).<br />
Na <strong>za</strong>sebnom instrumentu u upitniku o prihvaćanju različitih vjerovanja utvrđeno<br />
je da u raj i pakao vjeruje 53,4% ispitanika, sumnja 23,7%, a ne vjeruje 22,9% ispitanika.<br />
U reinkarnaciju (da se duša nakon smrti ponovno utjelovljuje) vjeruje 17,3<br />
% ispitanika, sumnja 29,7%, a ne vjeruje 53,0% ispitanika. U tom kontekstu znatno<br />
je veći postotak ispitanika koji vjeruju u reinkarnaciju, nego što je dobiven kao<br />
odgovor naveden u tablici 6. 3<br />
3 Ove se razlike mogu tumačiti različito postavljenim pitanjima i mogućnosti odgovora “ne<br />
znam” i “ne razmišljam o tome” kojima se često pribjegava u želji da se izbjegne odgovor<br />
na pojedino pitanje, ali i kao realno pristajanje uz takve odgovore.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
257
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Tablica 7.<br />
“Zabrana pobačaja” s obzirom na stav o životu poslije smrti (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Kontrast<br />
Poslije smrti duša boravi u raju ili paklu, ovisno o djelima počinjenim u<br />
zemaljskom životu .394<br />
Poslije smrti duša se ponovo utjelovljuje i nastavlja živjeti -.177<br />
To se ne može dokučiti -.164<br />
Ne postoji život poslije smrti -.179<br />
1 > ostali<br />
Ne razmišljam o tome -.130<br />
Ne znam -.170<br />
F = 29,511; p < 0,01<br />
Analizom varijance utvrđeno je da su faktoru “<strong>za</strong>brana pobačaja” najskloniji ispitanici<br />
kršćanske vjeroispovijesti koji vjeruju u život poslije smrti, ovisno o djelima<br />
u ovozemaljskom životu (.394), a najmanje su skloni oni koji ne vjeruju u postojanje<br />
života poslije smrti (-.179) ili vjeruju u reinkarnaciju (-.177). Najveće statistički<br />
značajne razlike među skupinama utvrđene su između skupine “kršćanske” i svih<br />
ostalih skupina ispitanika.<br />
Tablica 8.<br />
“Dopuštanje pobačaja” s obzirom na stav o životu poslije smrti (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Kontrast<br />
Poslije smrti duša boravi u raju ili paklu, ovisno o djelima počinjenim u<br />
zemaljskom životu -.243<br />
Poslije smrti duša se ponovo utjelovljuje i nastavlja živjeti .045<br />
To se ne može dokučiti .100<br />
Ne postoji život poslije smrti .145<br />
1 < 3,4,5<br />
Ne razmišljam o tome .166<br />
Ne znam -.065<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
F = 12,786; p < 0,01<br />
Na faktoru “dopuštenje pobačaja” anali<strong>za</strong> varijance poka<strong>za</strong>la je da su mu relativno<br />
najmanje skloni ispitanici kršćanske vjeroispovijesti (-.243), a najviše oni koji ne<br />
razmišljaju o životu poslije smrti (.166). Najveće značajne razlike utvrđene su između<br />
skupine ispitanika kršćanskoga shvaćanja života poslije smrti i ostalih skupina.<br />
Oni koji vjeruju u život poslije smrti (kršćani), značajno su manje skloni prihvatiti<br />
pobačaj, odnosno “dopuštenje pobačaja” (tablica 8.).<br />
258
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
2.4. Samoubojstvo, eutanazija, kloniranje i pobačaj<br />
Samoubojstvo i eutanazija poznati su u različitim kulturama, ali nisu bili toliko<br />
značajni socijalni fenomeni sve do suvremenoga doba. Kloniranje je noviji fenomen,<br />
fenomen znanosti postmodernoga doba.<br />
Samoubojstvo se u društvu smatralo kukavičlukom, katkad pokušajem osobne kazne<br />
kao iskupljenja <strong>za</strong> počinjeno zlodjelo, a ponekad kao izlaz zbog neuspjeha u posti<strong>za</strong>nju<br />
ideala. U kršćanskom smislu oduzeti (sebi) život je grijeh. Camus drži da je samoubojstvo<br />
temeljni ozbiljan filozofski problem kojim se promišlja o smislu življenja<br />
(Camus (Kami), 1973.). Eutanazija se također prakticirala u nekim slučajevima (primjerice<br />
u ratnim uvjetima). Danas oba fenomena i<strong>za</strong>zivaju etičke i bioetičke rasprave.<br />
O pobačaju smo u upitniku postavili detaljnija pitanja, no o samoubojstvu, eutanaziji<br />
i kloniranju pitali smo ispitanike samo <strong>za</strong> stupanj u kojem su im oni prihvatljivi,<br />
odnosno neprihvatljivi. Nismo postavili pitanje <strong>za</strong> različite hipotetske scenarije kada<br />
je nekome potrebna pomoć u umiranju, tako da nismo bili u mogućnosti pove<strong>za</strong>ti<br />
stavove s pristajanjem uz različite moguće opcije. Naime, eutanazija kao pomaganje<br />
pojedincu koji želi umrijeti da to i učini, dakle asistencija pri umiranju, može imati<br />
različite oblike. Osnovna podjela je na “potpomognuto samoubojstvo”, kada onome<br />
tko to želi netko pomogne da sam uzme supstancu kojom će okončati život i “dobrovoljnu<br />
eutanaziju”, kada takvu supstancu (npr. smrtonosnu injekciju) daje, osobi koja<br />
to želi, netko drugi. Postoji i razlika u tome tko u obje te opcije pomaže – liječnik ili<br />
netko drugi (npr. netko od rodbine) (Clery, McLean, Phillips, <strong>2007</strong>.:36). Postoji i problem<br />
nedobrovoljne eutanazije <strong>za</strong> pacijente koji ne mogu sami o tome odlučiti, npr.<br />
<strong>za</strong> pacijente u komi ili sasvim malu djecu, kada to moraju učiniti liječnik ili netko od<br />
rodbine. U svakom slučaju, i pristalice legali<strong>za</strong>cije eutanazije i njeni protivnici imaju<br />
svoje argumente. Pristalice legali<strong>za</strong>cije eutanazije pozivaju se na dva argumenta: prvi<br />
je autonomija svakoga pojedinca da odlučuje o svom životu (argument osnovnih ljudskih<br />
prava), dakle da odluči kada smatra da je kvaliteta njegova života toliko narušena<br />
da ne može i ne želi više živjeti, odnosno da može dostojanstveno umrijeti. Drugi<br />
je tvrdnja da pojedinci imaju <strong>za</strong>konsko pravo odbiti tretman održavanja na životu, te<br />
da terminalno bolesnim pacijentima u vegetativnom stanju često namjerno uskraćuju<br />
hranu i vodu, iako nisu sami to sposobni <strong>za</strong>tražiti, kako bi im omogućili da što prije<br />
umru. Zbog čega onda ne pomoći umrijeti onima koji su sasvim sposobni to i <strong>za</strong>tražiti?<br />
(Clery, McLean, Phillips, <strong>2007</strong>.:37–38). Protivnici legali<strong>za</strong>cije eutanazije najčešće<br />
koriste četiri argumenta u podupiranju svojega stava. Prvi argument govori o svetosti<br />
života, a kod religioznih pristalica o životu kao Božjem daru. Oni se, sukladno tome,<br />
protive i samoubojstvu. Drugi argument je da takva dozvola lako vodi od strogo kontrolirane<br />
dozvoljene eutanazije do manipulacije i mogućnosti da se ljude ubije mimo<br />
njihove želje. Treći argument ukazuje na ogroman pritisak koji se tako stavlja na stare<br />
ljude, koji se mogu osjećati kao teret rodbini, i četvrti je da posao liječnika nikada ne<br />
može biti pomoć pri ubijanju (Clery, McLean, Phillips, <strong>2007</strong>.:38). U svakom slučaju, u<br />
nas je malo istraživanja, pogotovo ovakvoga tipa, koja bi istražila podrobnije stavove<br />
opće populacije o ovom složenom pitanju. 4<br />
4 Jedan od rijetkih je magistarski rad I. Sorta-Bilajac (2005). Od eutanazije do distanazije,<br />
objavljen na Medicinskom fakultetu u Rijeci.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
259
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Pošli smo od pretpostavke da oni koji prihvaćaju samoubojstvo i eutanaziju kao<br />
čin koji se može moralno opravdati, nemaju moralnih <strong>za</strong>preka prihvatiti i opravdati<br />
pobačaj. Dakako, važi i obrnuta te<strong>za</strong> – ako se ne prihvaćaju ovi oblici odnosa<br />
prema životu, jer nisu socijalno ili moralno prihvatljivi, vjerojatno se neće prihvatiti<br />
ni pobačaj.<br />
Tablica 9.<br />
Koliko je <strong>za</strong> Vas prihvatljivo? (%)<br />
Neprihvatljivo Neutralan Prihvatljivo<br />
Samoubojstvo 92,4 5,2 2,4<br />
Eutanazija 66,0 13,8 20,2<br />
Kloniranje čovjeka 90,4 6,8 2,8<br />
Podaci u tablici 9. pokazuju da najveći postotak ispitanika ne prihvaća samoubojstvo,<br />
eutanaziju i kloniranje. Samoubojstvo i kloniranje čovjeka odbacuje preko<br />
90% ispitanika, a prihvaća manje od 3%. Pri tome je <strong>za</strong>nimljiv odnos prema eutanaziji.<br />
Eutanaziju prihvaća svaki peti ispitanik, a 66,0% ispitanika ne prihvaća.<br />
Dakle, kad je riječ o eutanaziji, stavovi su nešto “mekši”.<br />
Hipote<strong>za</strong> 5 (H5) odnosila se na testiranje odnosa na dvama faktorima i odnosa prema<br />
samoubojstvu, eutanaziji i kloniranju. Za svaki od njih <strong>za</strong>sebno je primijenjena<br />
anali<strong>za</strong> varijance na oba faktora.<br />
2.5. Samoubojstvo i pobačaj<br />
Tablica 10.<br />
“Zabrana pobačaja” s obzirom na (ne)prihvatljivost samoubojstva (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Kontrast<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
260<br />
Neprihvatljivo .042<br />
Neutralno -.400<br />
Prihvatljivo -.746<br />
F = 26,700<br />
p < 0,01<br />
1 > 2,3<br />
U utvrđivanju odnosa između stava prema samoubojstvu i faktora “<strong>za</strong>brana pobačaja”,<br />
anali<strong>za</strong> varijance poka<strong>za</strong>la je da su <strong>za</strong>brani pobačaja relativno najviše skloni<br />
ispitanici koji ne prihvaćaju samoubojstvo (.042), a najmanje skloni oni ispitanici<br />
<strong>za</strong> koje je samoubojstvo prihvatljivo (-.746). Najveća značajna razlika utvrđena je<br />
između skupine ispitanika koja ne prihvaća samoubojstvo i skupine <strong>za</strong> koju je ono<br />
prihvatljivo. Ispitanici <strong>za</strong> koje je samoubojstvo neprihvatljivo značajno više prihvaćaju<br />
<strong>za</strong>branu pobačaja.
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
Na faktoru “dopuštenje pobačaja” nisu utvrđene statistički značajne razlike između<br />
skupina s obzirom na ne/prihvatljivost samoubojstva.<br />
2.6. Eutanazija i pobačaj<br />
Tablica 11.<br />
“Zabrana pobačaja” s obzirom na (ne)prihvatljivost eutanazije (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Neprihvatljivo .172<br />
Neutralno -.125<br />
Prihvatljivo -.480<br />
F = 81,492<br />
p < 0,01<br />
Kontrast<br />
1 > 2,3<br />
Faktoru “<strong>za</strong>brana pobačaja” najviše su skloni ispitanici koji eutanaziju smatraju<br />
neprihvatljivom (.172), a najmanje oni ispitanici koji eutanaziju smatraju prihvatljivom<br />
(-.480). Najveće značajne razlike utvrđene su između skupine koja smatra<br />
eutanaziju neprihvatljivom i ostale dvije skupine. Anali<strong>za</strong> varijance poka<strong>za</strong>la je da<br />
neprihvaćanje eutanazije istodobno znači sklonost prihvaćanju <strong>za</strong>brane pobačaja<br />
(tablica 11.).<br />
Tablica 12<br />
“Dopuštanje pobačaja”s obzirom na (ne)prihvatljivost eutanazije (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Neprihvatljivo -.100<br />
Neutralno .063<br />
Prihvatljivo .286<br />
F = 27,063<br />
p < 0,01<br />
Kontrast<br />
3 > 1,2<br />
“Dopuštenju pobačaja” najskloniji su ispitanici koji eutanaziju smatraju prihvatljivom<br />
(.286), a najmanje skloni oni koji ju smatraju neprihvatljivom. Najveće značajne<br />
razlike utvrđene su između skupine koja eutanaziju smatra prihvatljivom i<br />
ostale dvije skupine. Prihvaćanje eutanazije znači sklonost prihvaćanju pobačaja<br />
(tablica 12.).<br />
2.7. Kloniranje i pobačaj<br />
Tablica 13.<br />
“Zabrana pobačaja” s obzirom na (ne)prihvatljivost kloniranja (anali<strong>za</strong> varijance)<br />
M<br />
Neprihvatljivo .028<br />
Neutralno -.217<br />
Prihvatljivo -.387<br />
F = 9,095<br />
p < 0,01<br />
Kontrast<br />
1 > 2,3<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
261
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Zabrani pobačaja najviše su skloni ispitanici <strong>za</strong> koje je kloniranje neprihvatljivo<br />
(.028), a najmanje oni <strong>za</strong> koje je kloniranje prihvatljivo (-.378). Najveće značajne<br />
razlike utvrđene su između skupine <strong>za</strong> koju je kloniranje neprihvatljivo i ostale<br />
dvije skupine ispitanika. Ispitanici koji ne prihvaćaju kloniranje značajno su skloniji<br />
faktoru “<strong>za</strong>brana pobačaja” (tablica 13.). Na faktoru “dopuštenje pobačaja” nisu<br />
utvrđene statistički značajne razlike između skupina s obzirom na odnos prema<br />
kloniranju.<br />
2.8. Pobačaj i sociodemografska obilježja ispitanika<br />
Koliko pojedina sociodemografska obilježja, religioznost i važnost vjere u životu<br />
(prediktori) tumače odnos prema pobačaju, utvrdili smo regresijskom analizom<br />
prediktorskoga sklopa i faktora “<strong>za</strong>brana pobačaja” i “dopuštenje pobačaja”.<br />
Tablica 14.<br />
Regresijska anali<strong>za</strong> faktora “Zabrana pobačaja” i prediktorskog sklopa (religioznost, spol, dob,<br />
obrazovanje, mjesto rođenja, mjesto stanovanja, važnost vjere u životu)<br />
Standardizirani<br />
Korelacije<br />
koeficijenti<br />
Sig.<br />
Beta Direktne Parcijalne<br />
Obrazovanje -.158 .000 -.260 -.148<br />
Religioznost .14 8 .0 0 0 .217 .13 8<br />
Mjesto rođenja -.068 .005 -.234 -.060<br />
Spol -.108 .000 -.033 -.113<br />
Dob -.127 .000 -.215 -.122<br />
Važnost vjere u život u .10 4 .0 0 0 .201 .097<br />
Mjesto stanovanja -.098 .000 -.199 -.089<br />
R = .401, R 2 = .161, p < 0,05<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
262<br />
U tablici 14. navedeni su rezultati regresijske analize koji pokazuju da je “<strong>za</strong>brana<br />
pobačaja” (kriterijska varijabla) statistički značajno pove<strong>za</strong>na s većinom navedenih<br />
obilježja (prediktora).<br />
Obrazovanje najviše tumači “<strong>za</strong>branu pobačaja”. Zabrani pobačaja najčešće su skloni<br />
ispitanici s nižim stupnjem obrazovanja. To se može tumačiti i činjenicom da je<br />
među ispitanicima s nižim stupnjem obrazovanja značajno više uvjerenih vjernika<br />
(54%) nego u skupini ispitanika sa srednjim obrazovanjem (35%), a osobito onih<br />
s višim i visokim obrazovanjem (25%) (Marinović Jerolimov, 2005.:309). Zabrani<br />
pobačaja skloniji su ispitanici koji se smatraju religioznima, kojima je vjera važna<br />
u životu, starije su životne dobi i žive u manjim (ruralnim) sredinama. Konceptu<br />
“<strong>za</strong>brana pobačaja” također su relativno skloni i ispitanici muškoga spola, te rođeni
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
u manjim (ruralnim) sredinama. U objašnjenju se može reći da dominacija ruralnoga<br />
mentaliteta s tradicionalnim vrijednostima, niskom naobrazbom i religioznošću,<br />
ponajprije kršćanskom, čini ključni sklop koji djeluje u smjeru potpore <strong>za</strong>brani<br />
pobačaja. Prediktorski sklop tumači 16% varijance kriterijske varijable (“<strong>za</strong>brana<br />
pobačaja”).<br />
Tablica 15.<br />
Regresijska anali<strong>za</strong> faktora “Dopuštanje pobačaja” i prediktorskog sklopa (religioznost, spol, dob,<br />
obrazovanje, mjesto rođenja, mjesto stanovanja, važnost vjere u životu)<br />
Standardizirani<br />
Korelacije<br />
koeficijenti<br />
Sig.<br />
Beta Direktne Parcijalne<br />
Religioznost -.071 .004 -.086 -.062<br />
Mjesto stanovanja -.090 .000 -.058 -.087<br />
Obrazovanje .083 .000 .058 .079<br />
Spol .067 .002 .034 .065<br />
Važnost vjere u životu -.051 .038 -.075 -.044<br />
R = .149, R 2 = .022, p < 0,05<br />
Regresijska anali<strong>za</strong> prediktorskoga sklopa i faktora “dopuštenje pobačaja” (koncepta<br />
dopuštenja pobačaja) pokazuje da prediktorski sklop vrlo slabo tumači<br />
koncept dopuštenja pobačaja kao kriterijsku varijablu. Protumačeno je svega<br />
2,2% varijance kriterijske varijable. Prema analizi Goldbergera (2005.:427-428)<br />
od promatranih sociodemografskih varijabli (spol, dob, radni status, <strong>za</strong>nimanje,<br />
mjesto boravka, školska sprema i makroregionalni rezidencijalni status) samo<br />
ovaj potonji proizvodi razlike na faktoru “opcija izbora” (dopuštenje pobačaja),<br />
na način da ispitanici iz riječke makroregije najviše prihvaćaju dopuštenje<br />
pobačaja. To je u skladu s nalazima o najmanjem postotku uvjerenih vjernika<br />
u Istri i Primorju (17%), u odnosu na ostale makroregije u Hrvatskoj gdje je<br />
utvrđeno između 56% i 70% uvjerenih vjernika (Marinović Jerolimov i Zrinščak,<br />
2006.:285).<br />
3. Zaključak<br />
Pobačaj je jedno od aktualnih bioetičkih pitanja u modernom društvu jer se tiče<br />
života – kako žene tako i budućega djeteta, a čim je riječ o životu, riječ je i o bioetičkom<br />
pitanju. Literatura i svjetski diskurs ukazuju: (a) da u praktičnom pogledu<br />
danas u modernom društvu ne postoji jedinstveno mišljenje o pobačaju – u nekim<br />
zemljama on je dopušten, a u nekim <strong>za</strong>branjen, uz izuzetke u kojima se dopušta;<br />
(b) da u teoretskom pogledu ne postoji jedinstveno stajalište, odnosno opća suglasnost<br />
o pobačaju i da se navodi različita argumentacija.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
263
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Postoje dva oprečna stajališta: prihvaćanje i odbijanje pobačaja, s različitom argumentacijom<br />
koja se kreće od moralne, socijalne, do individualnih prava i sloboda.<br />
Jedan od ključnih etičkih pitanja shvaćanje je moralnoga statusa ljudskoga embrija.<br />
SKIP argumenti o tome omogućavaju iscrpan, ali nedovršen diskurs.<br />
Moralni status embrija nije jedini razlog <strong>za</strong>brani pobačaja. Postoje i druge socijalne<br />
okolnosti u kojima se različito percipira pobačaj. Tako su u istraživanju navedene<br />
neke okolnosti koje idu u prilog <strong>za</strong>konskoj <strong>za</strong>brani pobačaja: a) da je to zločin i<br />
težak moralni nered, b) da ugrožava život žene, c) da ugrožava demografski opstanak<br />
naroda. Također su navedene okolnosti koje idu u prilog dopuštenju pobačaja:<br />
a) u slučaju teškoga oštećenja fetusa, b) kad žena nije udana, c) kad bračni par ne<br />
želi više djece, d) u slučaju lošega ekonomskog stanja obitelji.<br />
Osim ovih okolnosti, navedena su još su dva važna stava: a) da <strong>za</strong>konom treba<br />
<strong>za</strong>braniti ili <strong>za</strong>konom ne regulirati pitanje pobačaja i b) da se odluka prepusti samoj<br />
ženi.<br />
Što su poka<strong>za</strong>li rezultati istraživanja? Slijedom postavljenih hipote<strong>za</strong> navest ćemo<br />
nekoliko <strong>za</strong>ključaka koji slijede iz analize rezultata, odnosno provjere hipote<strong>za</strong>.<br />
H1 – Ne postoji dominantno opredjeljenje ispitanika ni u načelnim pitanjima o<br />
<strong>za</strong>brani pobačaja. Svega 30,0% ispitanika drži da je potrebno pobačaj <strong>za</strong>konom<br />
<strong>za</strong>braniti, a 46,0% da to pitanje ne treba <strong>za</strong>konom regulirati, odnosno da odluku o<br />
pobačaju treba prepustiti ženi (61,9%).<br />
Oko trećine ispitanika prihvaća da pobačaj treba <strong>za</strong>konom <strong>za</strong>braniti: a) jer je zločin<br />
i težak moralni nered – 32,1%, b) jer ugrožava život žene – 35,1%, c) jer ugrožava<br />
demografski opstanak naroda – 29,8%.<br />
Najviše ispitanika smatra da pobačaj treba dopustiti u slučaju: a) teškoga oštećenja<br />
fetusa – 73,7% dok značajan dio to smatra u slučaju kad žena nije udana – 43,2%,<br />
te u slučaju izrazito lošega ekonomskog stanja obitelji (42,2%). U slučaju kada bračni<br />
par ne želi više djece, s dopuštenjem pobačaja slaže se 39,4% ispitanika.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
264<br />
Iz ovih podataka može se <strong>za</strong>ključiti da svega trećina ispitanika prihvaća <strong>za</strong>konsku<br />
<strong>za</strong>branu pobačaja, ali u određenim slučajevima on je dopušten. Najveći postotak<br />
ispitanika odobrava pobačaj iz medicinskih razloga.<br />
H2 – Faktorskom analizom ekstrahirana su dva faktora kojima je utvrđena konzistentnost<br />
opcija <strong>za</strong> i protiv pobačaja i koje smo nazvali “<strong>za</strong>brana pobačaja” i<br />
“dopuštenje pobačaja”. Oni argumentiraju postavljenu hipotezu o postojanju dva<br />
koncepta o pobačaju, dva suprotna stajališta u hrvatskom društvu.<br />
H3 – S obzirom na “religijsku samoidentifikaciju” analizom varijance utvrđeno je<br />
postojanje statistički značajnih razlika. Pritom se izdvajaju dvije skupine s najvećim<br />
razlikama: skupina “uvjerenih vjernika” i skupina u kojoj su ispitanici iz svih osta-
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
lih kategorija religijske samoidentifikacije. Zabrani pobačaja značajno su skloniji<br />
ispitanici koji sebe smatraju “uvjerenim vjernicima” dok je “dopuštenju pobačaja”<br />
značajno sklonija skupina svih “ostalih” ispitanika.<br />
H4 – O odnosu prema životu poslije smrti tri su značajnije skupine ispitanika. Među<br />
njima je najviše onih koji vjeruju u život poslije smrti (28,6%). Na drugom mjestu<br />
skupina je koja smatra da se to ne može znati (23,5%) dok trećina ispitanika (33,3%)<br />
uopće ne razmišlja o životu poslije smrti i izjavljuje da o tome ništa ne zna. Testiranjem<br />
hipoteze putem analize varijance utvrdili smo da su faktoru “<strong>za</strong>brana pobačaja”<br />
najviše skloni ispitanici koji vjeruju u kršćansku koncepciju <strong>za</strong>grobnoga života. Između<br />
njih kao skupine i skupine pristalica svih ostalih ponuđenih odgovora postoji<br />
najveća značajna razlika. U slučaju “dopuštenja pobačaja” slika je sasvim obrnuta.<br />
H5 – Analizom varijance utvrđeno je da u prihvaćanju “<strong>za</strong>brane pobačaja” najveće<br />
statistički značajne razlike postoje između dviju skupina: skupine ispitanika kojima<br />
je “neprihvatljivo” samoubojstvo, eutanazija i kloniranje čovjeka i ostale dvije skupine<br />
ispitanika <strong>za</strong> koje su samoubojstvo, eutanazija i kloniranje čovjeka “prihvatljivi”<br />
ili se prema njima odnose “neutralno”. Prva skupina značajno više prihvaća<br />
“<strong>za</strong>branu pobačaja”. Na faktoru “dopuštenje pobačaja” najviše se razlikuju skupina<br />
ispitanika (koja inače relativno više prihvaća “eutanaziju”) i ostale dvije skupine<br />
koje ne prihvaćaju ili su neutralni prema eutanaziji.<br />
S obzirom na odnos prema “samoubojstvu” i “kloniranju čovjeka” nisu utvrđene<br />
skupine s međusobno značajnim razlikama u prihvaćanju “dopuštenja pobačaja”.<br />
H6 – Regresijska anali<strong>za</strong> prediktorskog sklopa (religioznost, važnost vjere u životu<br />
i neka sociodemografska obilježja) i faktora “<strong>za</strong>brana pobačaja” pokazuje statistički<br />
značajnu pove<strong>za</strong>nost faktora s većinom prediktora. Obrazovanje je najbolji prediktor<br />
u objašnjenju ovoga faktora. Zabrani pobačaja najčešće su skloni ispitanici s<br />
nižim stupnjem obrazovanja. Značajnu sklonost <strong>za</strong>brani pokazuju ispitanici kojima<br />
je vjera važna u životu, religiozni ispitanici, ispitanici starije dobi i oni iz manjih<br />
(ruralnih) sredina. Regresijska anali<strong>za</strong> spomenutoga prediktorskog sklopa i faktora<br />
“dopuštenje pobačaja” objašnjava tek 2,2% varijance. U odnosu na koncept <strong>za</strong>brane<br />
pobačaja to se čini logičnim s obzirom na karakter obilježja (prediktora).<br />
Ruralne sredine s niskom naobrazbom stanovništva, značajnim utjecajem (kršćanske)<br />
religije značajno djeluju kao potpora <strong>za</strong>brani pobačaja.<br />
Istraživanje je dalo izvjesnu argumentaciju <strong>za</strong> <strong>za</strong>ključak da u hrvatskom društvu<br />
postoji “podijeljenost” mišljenja populacije glede odnosa prema pobačaju, što znači<br />
da u društvu postoje dva prepoznatljiva koncepta o pobačaju – <strong>za</strong>brana i dopuštenje.<br />
U prilog <strong>za</strong>brani pobačaja najčešće se u prvi plan ističu moralni argumenti – ponajprije<br />
onaj (teološki) da se kod fetusa radi o čovjeku, osobi, ali postoje i drugi<br />
argumenti – zdravstveni i demografski.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
265
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Pobačaj nije samo moralno pitanje, nego ima i neke druge aspekte – zdravstvene,<br />
obiteljske, ekonomske, demografske itd. I u načelnoj <strong>za</strong>brani pobačaja postoje situacije<br />
koje treba akceptirati kao izuzetke u kojima je pobačaj dopušten. Pitanje je<br />
koliku težinu imaju u odnosu na argument “ubojstva osobe”.<br />
Moralni argumenti tiču se svakoga pojedinca – kako onoga koji se odlučuje na<br />
pobačaj tako i onoga (liječnik) koji obavlja pobačaj. Njihovi motivi mogu biti različiti.<br />
Ali, postoje argumenti druge vrste koji idu u prilog dopuštenju pobačaja. Dopuštenje<br />
pobačaja može se shvatiti kao liberalni stav po kojemu je <strong>za</strong>branjen pobačaj,<br />
ali s izuzecima u nekoj sasvim konkretnoj situaciji.<br />
Nedvojbeno se poka<strong>za</strong>lo da su religiozni ispitanici, kao i oni koji su neskloni samoubojstvu,<br />
eutanaziji i kloniranju čovjeka, značajno skloniji prihvatiti <strong>za</strong>branu<br />
pobačaja. Dobiveni rezultati upućuju na već utvrđenu veću rasprostranjenosti tradicionalnoga<br />
sustava vrijednosti u određenim dijelovima populacije (najreligiozniji<br />
ispitanici), kao i na već utvrđenu činjenicu veće rasprostranjenosti modernoga,<br />
liberalnoga sustava vrijednosti u pojedinim regijama (riječka makroregija). No, s<br />
obzirom na izrazito većinsku pripadnost kršćanstvu istraživane populacije (prvenstveno<br />
Katoličkoj crkvi – 87%), podaci ukazuju i na činjenicu da i značajan dio<br />
religioznih ispitanika odstupa od stavova Crkve u pitanju pobačaja, što upućuje na<br />
proces individuali<strong>za</strong>cije i privati<strong>za</strong>cije vjerovanja. Kada je u pitanju pobačaj, tu se<br />
očituje i postojanje dugogodišnje <strong>za</strong>konske prakse dozvoljenoga pobačaja, dakle<br />
liberalne “opcije izbora” na razini sustava i države, koja je doprinijela difuznoj sekularnosti<br />
(Vrcan, 2001.) i u ovom kompleksnom pitanju.<br />
Literatura<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
266<br />
1. Baloban, S.; Črpić, G. (1998). Relevantne vrednote <strong>za</strong> uspješan brak i željeni broj djece.<br />
Bogoslovska smotra, (68) 4:619–640.<br />
2. Baloban, S.; Črpić, G. (2000). Spolnost – odnos prema seksualnom ponašanju. Bogoslovska<br />
smotra, (70) 2:395–419.<br />
3. Baloban, S.; Črpić, G. (2000a). Bitne vrednote <strong>za</strong> uspješan brak u Hrvatskoj. Bogoslovska<br />
smotra, (70) 2:313–341.<br />
4. Barloewen von, Constantin (2000). Der Tod in den Weltkulturen und Weltreligionen.<br />
Frankfurt am Main, Leipzig: Insel.<br />
5. Cifrić, I. (<strong>2007</strong>). Verantwortung für das Leben oder Konformismus? (Internationale<br />
Konferenz “1. Südosteuropäisches Bioethik-Forum” Mali Lošinj). U: Čović, A.; Sören, T.<br />
Hofmann. Integrative Bioethic. Sankt Augustin: Academia: 178–194.<br />
6. Clery, E.; McLean, S.; Phillips, M. (<strong>2007</strong>). Quickening death: the euthanasia debate. In:<br />
Park, A. et al. (eds.). British Social Attitudes. The 23rd Report. Perspectives on a changing<br />
society. London: Sage.: 35–54.<br />
7. Damschen, G.; Schönecker, D. /Hrsg./ (2003). Der moralische Status menschlicher Embryonen.<br />
Berlin, New York: Walter de Gruyter.
I. Cifrić, D. Marinović Jerolimov: Pobačaj kao bioetički i<strong>za</strong>zov<br />
8. Dokumenti Drugoga vatikanskog koncila (1972). Zagreb: Kršćanska sadašnjost.<br />
9. Epikur (1957). Pismo Menoikeju. U: Bošnjak, B. Filozofija od Aristotela do renesanse.<br />
Zagreb: Matica hrvatska: 44–148.<br />
10. Goldberger, G. (2005). Revitali<strong>za</strong>cija religije u sjeni nasljeđa liberalne <strong>za</strong>konske regulative:<br />
stavovi o pobačaju. <strong>Sociologija</strong> sela, 43 (2):409–437.<br />
11. Ivan Pavao II. (1997). Evangelium vitae – Evanđelje života. Enciklika o vrijednosti i<br />
nepovredivosti ljudskog života. Zagreb: Kršćanska sadašnjost.<br />
12. Kami, A. (1973). Mit o Sizifu. Sarajevo: Veselin Masleša.<br />
13. Knoblauch, T.; Zingerle, A. (2005). Thanatossoziologie. Berlin: Duncker & Humblot.<br />
14. Marinković, J. (1987). Ogledi iz filozofije odgoja. Zagreb: Školske novine.<br />
15. Marinović Jerolimov, D. (2000). Religijske promjene u tranzicijskim uvjetima u Hrvatskoj:<br />
promjene u dimenzijama religijske identifikacije i prakse. <strong>Sociologija</strong> sela, supplement<br />
1/2 (147/148):43–80.<br />
16. Marinović Jerolimov, D. (2005). Tradicionalna religioznost u Hrvatskoj 2004.: između<br />
kolektivnoga individualnoga. <strong>Sociologija</strong> sela, Zagreb, 43 (2):303–336.<br />
17. Marinović Jerolimov, D.; Zrinščak, S. (2006). Religion Within and Beyond Borders: The<br />
Case of Croatia. Social Compass, 53 (2):279–290.<br />
18. Matulić, T. (2006). Život u ljudskim rukama. Zagreb: Glas koncila.<br />
19. Müller, T. (2005). Begleitetes sterben als gesellschaftliches Phänomen. Marburg: Tectum<br />
Verlag.<br />
20. Polić, M. (1993). Smrt u životu i odgoju. U: Polić, M. Odgoj i svije(s)t. Zagreb: HFD<br />
(Biblioteka Filozofska istraživanja).: 83–98.<br />
21. Skledar, N. (2005). O životu poslije smrti. <strong>Sociologija</strong> sela, 43 (2):371–379.<br />
22. Sorta-Bilajac, I. (2005). Od eutanazije do distanazije. Rijeka: Medicinski fakultet.<br />
(Magistarski rad).<br />
23. Tomašević, L. (2004). U hodu s vremenom. Tomislavgrad: NO.<br />
24. Valković, M. (1997). Ženidba i obitelj između crkve i države u Hrvatskoj. Crkva i država<br />
u društvima u tranziciji. Split: Hrvatska akademska udruga.: 201–222.<br />
25. Vrcan, S. (2001). Vjera u vrtlozima tranzicije. Split: Glas Dalmacije – revija Dalmatinske<br />
akcije.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
267
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 247–268<br />
Ivan Cifrić<br />
Department of Sociology, Faculty of Philosophy, University of Zagreb, Croatia<br />
e-mail: icifric@ffzg.hr<br />
Dinka Marinović Jerolimov<br />
<strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb, Zagreb, Croatia<br />
e-mail: dinka@idi.hr<br />
Original scientific paper<br />
Abortion as a Bioethical Challenge<br />
Abstract<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
268<br />
Abortion is an indicator of some controversial bioethical issues of the modern society. It<br />
indicates both the social and personal attitude towards unborn life. Two basic attitudes and<br />
their own arguments are shown in the contemporary discourse. One attitude allows abortion<br />
in certain cases: a heavily damaged foetus, an unmarried woman, a couple who do<br />
not want any more children or a particularly difficult financial situation. The other attitude<br />
forbids abortion because it is a crime, it is immoral, it puts a woman’s life in danger and it<br />
threatens the birth rate of a country. The question is: who is to decide about it? Some people<br />
believe abortion should be regulated by law, whether it forbids it or allows it in some<br />
cases. Others believe there is no need for legislation because a woman alone should decide.<br />
In this paper are shown the results of an empirical survey conducted in 2004 by the <strong>Institut</strong>e<br />
for Social Research in Zagreb for the project “Social and Religious Changes in Croatia”.<br />
The survey was carried out on a representative sample of adult population (N=2.220) and<br />
a special instrument for the perception of abortion was applied. The aim of the paper is to<br />
examine how the respondents’ attitude to abortion relates to their religious beliefs (or lack<br />
of them), their views on life after death, euthanasia, suicide and cloning as well as their sociodemographical<br />
characteristics. The results show that only one third of respondents think<br />
abortion should be forbidden by law. 46% think abortion should not be regulated by law. A<br />
remarkable number of respondents (62%) believe the decision should be made by women.<br />
In cases when respondents think abortion should be allowed, they mostly choose medical<br />
reasons for it. Regarding religious self-identification, “true believers” oppose abortion much<br />
more strongly than other (un)religious groups and the same is true for those respondents<br />
who believe in the Christian afterlife, do not accept suicide, euthanasia and human cloning.<br />
Regarding sociodemographical characterisics, respondents with lower education, advanced<br />
in age and from smaller (rural) areas where religion plays an important part in life – oppose<br />
abortion. Again this points to the established system of traditional values in some population<br />
segments (the most religious people) and the modern, liberal system of values in less<br />
religious or unreligious segments of population.<br />
Key words: abortion, religious feelings, dying, life, euthanasia.<br />
Received in February 2008<br />
Accepted in February 2008
UDK 316.42:050.482](497.5)“1990/2004”<br />
Izvorni znanstveni rad<br />
Glas Koncila – poslanje ili tek ime: anali<strong>za</strong><br />
komentara u razdoblju društvene tranzicije<br />
Ankica Marinović Bobinac,<br />
Goran Goldberger<br />
<strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska<br />
e-mail: ankica@idi.hr, goran@idi.hr<br />
SAŽETAK U tekstu autori raspravljaju o tranzicijskom razdoblju u Hrvatskoj i društvenim<br />
i religijskim promjenama. Objašnjava se društveni kontekst u Hrvatskoj u kojem<br />
je katoličanstvo postalo važan element individualnoga i kolektivnoga identiteta, te se<br />
daje povijesni prikaz Katoličke crkve u Hrvatskoj. U tekstu se prezentiraju rezultati<br />
(frekvencije i postoci) analize sadržaja komentara Glasa Koncila kao službene publikacije<br />
Katoličke crkve, te njihov odnos prema dominantnim temama (odnosi Crkve<br />
i države, neke društveno-političke teme, druge vjerske <strong>za</strong>jednice, “hrvatske teme”,<br />
evangeli<strong>za</strong>cija, Sveta Stolica u svijetu), podtemama i akterima tranzicijskoga razdoblja<br />
koji su praćeni od 1990. do 2004. godine. Potvrđena je radna hipote<strong>za</strong> da je Crkva u<br />
pojedinim aspektima tranzicijskih promjena bila aktivan sudionik događaja, te da se<br />
različito odnosila prema temama i akterima u analiziranim razdobljima. Učestalost<br />
pojavljivanja dominantnih tema, podtema i aktera bila je određena specifičnim tranzicijskim<br />
društvenim kontekstom u Hrvatskoj. U prvom razdoblju (1990. – 1994.) na<br />
djelu je bio proces izgradnje nacionalne države i rat. Crkva je pružila podršku vlasti<br />
koja je pobijedila na izborima i nastojala na mobiliziranju nacionalne samosvijesti<br />
Hrvata. Podjednako su bile prisutne “hrvatske teme” i neke društveno-političke teme.<br />
Drugo razdoblje (1995. – 1999.) karakterizira <strong>za</strong>vršetak rata, teška politička i ekonomska<br />
situacija, podrška Crkve aktualnoj vlasti, daljnji rad na mobili<strong>za</strong>ciji nacionalnih<br />
osjećaja, ozbiljne kritike HDZ-ove vlasti na kraju toga razdoblja, smrt predsjednika<br />
Tuđmana i kraj, po mnogim elementima, autoritarne vlasti HDZ-a. Uočeno je da<br />
su najčešće prisutne “hrvatske teme”. U trećem razdoblju (2000. – 2004.) dolazi do<br />
promjene vlasti, reformi i otvaranja Hrvatske prema globalnim i integracijskim procesima.<br />
Crkva, koja je neskriveno protiv nove (“lijeve”) vlasti, postaje puno kritičnija<br />
nego što je to bila u prethodnom razdoblju. Konačno počinje odčitavati “znakove<br />
vremena” i baviti se, na svoj način, “grijehom struktura”: neke društveno-političke<br />
teme javljaju se gotovo deset puta češće od “hrvatskih tema”.<br />
Ključne riječi: Hrvatska, tranzicijsko razdoblje, revitali<strong>za</strong>cija religije, Katolička crkva, Glas<br />
Koncila, komentari, anali<strong>za</strong> sadržaja.<br />
Primljeno: veljača 2008.<br />
Prihvaćeno: veljača 2008.<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
269
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
1. Napomena o tranziciji: društvene i religijske promjene u Hrvatskoj<br />
Društvene znanosti razdoblje promjena u “postkomunističkim” društvima centralne<br />
i istočne Europe opisivale su terminima “tranzicije” ili “transformacije”, naglašavajući<br />
specifičnosti u odnosu na tranzicijske procese u drugim dijelovima svijeta<br />
ve<strong>za</strong>ne uz opseg i brzinu tranzicijskih procesa i promjena (Centeneo, 1994.; Cifrić,<br />
1996.; 1998.; Juchler, 2000.; Melich, 2000.; 2005.; Offe, 2004.).<br />
Cifrić (1996.; 1998.) naglašava da pojam tranzicija, s obzirom na ciljeve društvenih<br />
promjena i procesa, označava normativni cilj – tranziciju prema demokraciji<br />
dok uvjete u kojima se odvija tranzicija (konkretne promjene) opisujemo procesima<br />
transformacije konkretnih društvenih struktura (institucionalnih, industrijskih<br />
i gospodarskih, te kulturnog sklopa). Neki drugi autori govore o trostrukoj<br />
tranziciji prema demokraciji na nivou kreiranja nacije-države, institucionalnog<br />
uređenja i politike alokacije resursa (Offe, 2004.). U tranzicijskim promjenama<br />
paralelno se odvijaju procesi liberali<strong>za</strong>cije i demokrati<strong>za</strong>cije, koji, kao uvjeti društveno-političkih<br />
promjena, omogućuju dose<strong>za</strong>nje <strong>za</strong>padnoga modela društva tržišta<br />
i demokracije (Cifrić, 1996.; 1998.). U tom smislu termin postkomunistička<br />
društva označava društva različitoga stupnja demokratiziranosti i različitih<br />
oblika demokracija, proi<strong>za</strong>šlih iz specifičnih povijesnih, te novijih, tranzicijskih<br />
okolnosti.<br />
Najčešće se govori o političkoj i ekonomskoj tranziciji prema demokraciji i kapitalizmu,<br />
te pitanjima nesigurnosti i nepovjerenja građana u odnosu na položaj i<br />
ulogu državnih institucija. Tako se raspravlja o odnosu politike i ekonomije koje<br />
koriste mehanizme ugovora, dominacije i povjerenja radi stabili<strong>za</strong>cije (Centeneo,<br />
1994.). Raspravlja se o pitanju kontinuiteta i diskontinuiteta (staroga i novoga) koji<br />
proizvode različitosti u pristupu s obzirom na specifične povijesne okolnosti (Juchler,<br />
2000.) i paradokse zbog <strong>za</strong>nemarivanja sociokulturnih faktora “postkomunističkoga<br />
sindroma” (Melich, 2000.; 2004.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
270<br />
Neki autori (Borowik, Marinović Jerolimov, Zrinščak, 2004.) naglašavaju da tranzicijske<br />
promjene mogu biti promatrane iz sistemske i subjektivne pozicije: prva ukazuje<br />
na promjene u području politike i ekonomije, iako utječe i na obrazovni sustav,<br />
zdravstvenu skrb i sustav javnoga osiguranja dok druga naglašava subjektivnu<br />
perspektivu (u smislu individualnog vrednovanja promjena) i promatra tranziciju<br />
kao proces u kontekstu problema koje donosi. Primjerice, Borowik (2004.:125) citira<br />
sociologe koji tvrde da je lakši dio tranzicije ve<strong>za</strong>n uz sistemsku institucionalnu<br />
i pravnu reformu dok se veći problemi nalaze u području kulture i svijesti građana.<br />
Sztompka (2000.) također naglašava koncept “kulturalne traume” kao naličja društvenih<br />
promjena pove<strong>za</strong>nih s kulturalnom dezorijentacijom.<br />
Neki autori upozoravaju kako je u procesu tranzicije bila prisutna najprije njezina<br />
afirmativna strana, a onda i krizna zbog po<strong>za</strong>dine “koja je društveno izrazito problematična<br />
i bremenita krizom” (Vrcan, 2001.:58). Dijagnozu tranzicijskih lomova<br />
i strategija izlaska iz krize autori vide kroz različite perspektive: prva raspravlja
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
problem slabe države, druga naglašava prejaku državu, treća <strong>za</strong>ključuje da rasprave<br />
o tranziciji trebaju <strong>za</strong>vršiti jer je taj proces <strong>za</strong>vršen, a četvrta problematizira<br />
perspektive demokracije i demokrati<strong>za</strong>ciju postkomunističkih zemalja u tranziciji<br />
(Mandelbaum, 1996.). Vrcan (1998.) <strong>za</strong>dnju smatra najplodonosnijom u analizi situacije<br />
u Hrvatskoj.<br />
Društveno-političke promjene utjecale su i na promjenu mjesta i uloge religije i<br />
crkve u hrvatskom društvu u kojem su se događali procesi deprivati<strong>za</strong>cije i revitali<strong>za</strong>cije<br />
religije (Cifrić, 1995.; Črpić, Zrinščak, 2005.; Marinović Jerolimov, 2001.).<br />
Religija i religioznost ponovno su se pojavili kao važan element individualnoga i<br />
kolektivnoga identiteta.<br />
Došlo je do obnavljanja tradicionalne uloge Crkve i religije. Brojni indikatori socioreligijskih<br />
istraživanja <strong>za</strong>dnjih godina svjedoče kako se u Hrvatskoj značajno povećao<br />
broj konfesionalno izjašnjenih katolika, tj. da je porasla manifestna religioznost<br />
(istraživanje Vjera i moral u Hrvatskoj (1998.), Religijske promjene i vrijednosti u<br />
Hrvatskoj (1999.), Aufbruch (1997.), Društvene promjene u Hrvatskoj (2004.)). Riječ<br />
je o tradicionalnoj, crkveno orijentiranoj, kolektivističkoj religioznosti usko ve<strong>za</strong>noj<br />
<strong>za</strong> obitelj i naciju, posredovanoj kroz obiteljsku socijali<strong>za</strong>ciju, s prepoznatljivim<br />
elementima: slijedom sakramenata od krštenja do posljednjega poma<strong>za</strong>nja,<br />
pohađanja vjeronauka, obiteljskoga vjerskog odgoja i bar prigodnoga odlaženja<br />
u crkvu. Živi se u naslijeđenim oblicima i u značajnoj mjeri simbol je povijesne<br />
provenijencije i znak društvene i kulturne pripadnosti (što su poka<strong>za</strong>la istraživanja<br />
od sedamdesetih godina do danas). U porastu su i novi oblici religioznosti, širenje<br />
novih religijskih pokreta i drugačijih oblika i doživljavanja svetoga (Črpić, Jukić,<br />
1998.; Marinović Bobinac, 1994.; 1999.).<br />
Kao aktivni čimbenik Katolička crkva u Hrvatskoj javlja se gotovo u svim aspektima<br />
društvenog života – političkom, socijalnom, gospodarskom, odgojnom, obrazovnom,<br />
kulturnom, pa se može reći da je došlo do ukupnoga porasta značaja<br />
religije u društvenom životu.<br />
Treba spomenuti i veću vidljivost drugih vjerskih <strong>za</strong>jednica u javnom životu. U<br />
<strong>2007</strong>. godini u Hrvatskoj je, prema Evidenciji vjerskih <strong>za</strong>jednica pri Središnjem državnom<br />
uredu <strong>za</strong> upravu, bilo 40 registriranih vjerskih <strong>za</strong>jednica. Broj postojećih<br />
neregistriranih vjerskih <strong>za</strong>jednica nije poznat.<br />
Regulacija religije i pravne odredbe odnosa između države i vjerskih <strong>za</strong>jednica<br />
(osim Ustava iz 1990.) pokazuju tendenciju države da favorizira Katoličku crkvu<br />
u odnosu na ostale vjerske <strong>za</strong>jednice (Goldberger, 2006.). Republika Hrvatska<br />
potpisala je četiri međunarodna ugovora sa Svetom Stolicom 1996. i 1998. godine,<br />
prije donošenja Zakona o pravnom položaju vjerskih <strong>za</strong>jednica (2002.). U<br />
2002. i 2003. godini još je 15 vjerskih <strong>za</strong>jednica potpisalo šest ugovora s državom<br />
na nacionalnoj razini. Ovakav razvoj kreirao je najmanje tri različita reda<br />
religijskih <strong>za</strong>jednica: u prvom je redu Katolička crkva, u drugom su redu vjerske<br />
<strong>za</strong>jednice koje su potpisale ugovore s državom, a u trećem su redu ostale vjerske<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
271
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
<strong>za</strong>jednice (Zrinščak, 2004.). Ovu podjelu treba dopuniti pojašnjenjem kategorije<br />
ostale vjerske <strong>za</strong>jednice, kojima pripadaju vjerske <strong>za</strong>jednice koje nisu <strong>za</strong>interesirane<br />
<strong>za</strong> potpisivanje ugovora i vjerske <strong>za</strong>jednice koje žele ugovor, a ne mogu ga<br />
potpisati. 1<br />
1.1. Katolička crkva u Hrvatskoj<br />
Da bi se mogli shvatiti rezultati ove analize koja se bavi stavovima Katoličke crkve<br />
prema društvenim i političkim stvarnostima suvremenoga hrvatskog društva, potrebno<br />
je ukratko elaborirati osnovne karakteristike Katoličke crkve u Hrvatskoj u<br />
povijesnom i sociokulturnom kontekstu.<br />
Katolička crkva u Hrvatskoj (koja je kroz povijest bila u periferijskoj poziciji u<br />
odnosu na bitne društvene procese koji su se zbivali u Europi) u svojoj je povijesti<br />
imala dugi kontinuitet pove<strong>za</strong>nosti s feudalnim tipom države koji joj je zbog<br />
njezine hijerarhijske organiziranosti i odgovarao. Međutim, kontinuirano je imala<br />
problema s adaptacijom na nove društvene okolnosti. Sve što se događalo s<br />
Katoličkom crkvom u kontekstu građanskih revolucionarnih društveno-političkih<br />
promjena u 19. stoljeću na globalnoj europskoj razini, Crkvu u Hrvatskoj je mimoišlo,<br />
ali ju je <strong>za</strong>hvatilo dvostruko snažnije polovicom 20. stoljeća. Duh građanskog<br />
društva (koje je na ove <strong>prostor</strong>e, u odnosu na europske zemlje prilično <strong>za</strong>kasnilo)<br />
i ideologije koje su iz njega proi<strong>za</strong>šle, “<strong>za</strong> crkveni način mišljenja i izražavanja bio<br />
(je) toliko nov da ga nije uspijevala shvatiti ni uz pomoć Rječnika stranih riječi”<br />
(Marasović, 1997.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
272<br />
U komunističkom razdoblju u Hrvatskoj su paralelno postojala dva tipa kolektivizma<br />
– ateistički i religijski. Crkva se pojavljuje kao marginalizirana, ali društveno<br />
snažno ukorijenjena institucija, prvenstveno ve<strong>za</strong>na uz tradicionalni svijet (Vrcan,<br />
1980.). Proces moderni<strong>za</strong>cije 2 koji je <strong>za</strong>hvaćao socijalistička društva postupno je<br />
ugrožavao takav sociokulturni sustav. Tek pojavom sekulari<strong>za</strong>cije koja je na ove<br />
<strong>prostor</strong>e ponešto <strong>za</strong>kasnila, kao uostalom i temeljni sadržaji građanskoga društva,<br />
a koja je bila dominantno uvjetovana ekonomskim i političkim promjenama, počinju<br />
slabjeti ideološki naboji na obje strane. Prodor građanskih sadržaja, i svega<br />
onoga što modernost nosi sa sobom – migracije stanovništva u gradove, jačanje<br />
1 Primjer prvih su Jehovini svjedoci – kršćanska vjerska <strong>za</strong>jednica u Hrvatskoj koji su mogli,<br />
a nisu željeli, sklopiti ugovor s državom. Primjer druge skupine <strong>za</strong>jednica su tri vjerske<br />
<strong>za</strong>jednice (Crkva cjelovitog evanđelja, Savez crkava Riječ života i Protestantska reformirana<br />
crkva u Republici Hrvatskoj), koje su hrvatsku državu tužile Sudu <strong>za</strong> ljudska prava u Strasbourgu<br />
zbog diskriminacije – nemogućnosti potpisivanja ugovora kakav su neke <strong>za</strong>jednice<br />
uspjele potpisati.<br />
2 Za moderni<strong>za</strong>ciju Županov kaže da je imala obilježja prisilne i devijantne moderni<strong>za</strong>cije,<br />
koja nije vođena vlastitom inherentnom logikom niti je rezultirala modernizmom kao svojom<br />
prirodnom posljedicom (Županov, 2001.).
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
utjecaja masovnih medija, jačanje potrošačkoga mentaliteta i individualizma, <strong>za</strong>koni<br />
tržišne ekonomije, postupno slabe elemente kolektivizma u društvu i unutar<br />
Crkve, pa tako dolazi i do opadanja religioznosti, ali i ateističke ideologiziranosti<br />
(Jukić, 1993.).<br />
Hrvatska pripada skupini zemalja Istočne i Srednje Europe koje su 45 godina svoje<br />
povijesti provele pod komunističkom vlašću. U svim komunističkim zemljama<br />
religija i crkva desetljećima su sustavno potiskivane. Ali, iako su sve komunističke<br />
države odnos prema vjeri i crkvi temeljile uglavnom na istim teorijskim postavkama,<br />
sve ih nisu u praksi provodile na jednak način. Marasović ističe barem tri<br />
načina odnošenja komunističke države prema vjeri i crkvi u bivšim komunističkim<br />
zemljama. Prvi, najradikalniji način, odnosi se na Albaniju u kojoj je komunističko<br />
vodstvo Ustavom ukinulo religiju i crkve. Drugi način odnosi se na sve zemlje<br />
Istočnoga bloka, osim na Jugoslaviju, u kojoj je <strong>za</strong>živio treći model, liberalnija<br />
politika prema religiji i crkvi (od šezdesetih godina nadalje). 3 Još 1972., pišući o<br />
crkvi u socijalističkom društvu, Bajsić ističe razliku u njezinu položaju i statusu<br />
između jugoslavenskoga i ostalih socijali<strong>za</strong>ma (Bajsić, 1972.). U kontinuitetu s tom<br />
tezom može se reći i da je Katolička crkva u Jugoslaviji bila manje i Crkvom šutnje<br />
(Ecclesiam suam, 1966.) nego crkve u ostalim zemljama socijalizma. Misli se dominantno<br />
na razdoblje od Koncila nadalje (Bajsić, 1972.; Skledar, 1984.; Franić, 1972.;<br />
Šagi-Bunić, 1972.; Vereš, 1973.).<br />
Posljednja desetljeća socijalizma karakterizira kontinuirana borba između vladajuće<br />
ideologije i elemenata u društvu koji teže novom tipu socijalnoga sustava.<br />
Religija i Crkva jesu među najznačajnijim socijalnim činiteljima u borbi <strong>za</strong> samoodređenje<br />
i socijalnu autonomiju. Važan su izvor kontrakulture u komunističkoj eri,<br />
značajan su čuvar i prijenosnik nacionalne kulture i bazičnih vrijednosti dok je<br />
naglašenost kulturno-povijesnoga značaja religije izrazita (Grubišić, 1997.; Tomka,<br />
1995.; Črpić, Zrinščak, 2005.:50).<br />
Vrcan smatra da je bitna osobina predkoncilske, pa i koncilske Katoličke crkve u<br />
Hrvatskoj bila opterećenost “konzekvencijama jedne sinteze tradicionalnoga duha<br />
ecclesiae militans i ecclesiae triumphans, te duha svojstvenoga crkvi kao tvrđavi<br />
pod opsadom, ponajprije od ‘nekrsta’, <strong>za</strong>tim od ‘raskolnika’ i na kraju od marksističkih<br />
‘bezbožnika’” (Vrcan, 1985.). Nadalje, Vrcan smatra da je u tom smislu i nakon<br />
Koncila Crkva ostala dobrim dijelom pretkoncilska, u vidu jednoga “dinamičkog<br />
i osuvremenjenog konzervativizma” (sporije kretanje politike otvaranja prema<br />
socijalizmu kod domaćega episkopata nego u centru katoličanstva, <strong>za</strong>tvorenost <strong>za</strong><br />
teološki plurali<strong>za</strong>m koji je bujao nakon Koncila...). Neki autori primjećuju da na-<br />
3 Marasović kaže: “Crkva u Jugoslaviji, unatoč svim teoretskim <strong>za</strong>sjedama i praktičnim<br />
šikaniranjima, u odnosu prema državi ipak je bila uvelike slobodna (imenovanje biskupa,<br />
postavljanje župnika, slobodno djelovanje crkvenih škola, redovničkih <strong>za</strong>jednica, postupna<br />
sloboda vjerskog tiska, dozvoljen studij na inozemnim sveučilištima, dozvoljeno organiziranje<br />
velikih vjerskih skupova itd.)” (Marasović, 1997.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
273
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
kon osamostaljenja Hrvatske 4 Katolička crkva teži uspostavljanju bliske <strong>za</strong>jednice<br />
državnoga i crkvenoga vodstva (srednjovjekovni “Corpus Christianum”). U središtu<br />
njezina društvenoga angažmana vrlo važnu ulogu ima još uvijek “nacionalno<br />
pitanje” (dok katolici <strong>za</strong>padne Europe i Trećeg svijeta svojom <strong>za</strong>daćom smatraju<br />
kršćansko prevladavanje mračne prošlosti i posljedica totalitarizma, <strong>za</strong>lažu se <strong>za</strong><br />
individualna ljudska prava, <strong>za</strong> <strong>za</strong>štitu stvaranja i prakticiraju međunarodnu solidarnost)<br />
(Gruenfelder, 2002.). Lerotić smatra da je “Crkva (u zemljama tranzicije,<br />
op.a.) ušla u spregu s novim staležima koji su počeli kružiti oko vlasti, tako da<br />
se počelo stvarati trojstvo sastavljeno od državne, poduzetničke i crkvene vlasti”<br />
(prema Grubišić, 1997.:163).<br />
Navedeni uvidi u neke bitne karakteristike Katoličke crkve u socijalnom i kulturnom<br />
kontekstu Hrvatske kroz povijest, polazište su ove analize.<br />
2. Metodologijske napomene<br />
2.1. Metoda istraživanja: anali<strong>za</strong> sadržaja<br />
Anali<strong>za</strong> sadržaja metoda je koja se već dugo koristi u sociologiji i drugim društvenim<br />
znanostima u istraživanjima različitih medija, govora političara, ali i dokumenata,<br />
te drugih komunikacijskih sadržaja. U ranijoj fazi dominirao je kvantitativni<br />
pristup, a uslijedila je i kritika iz “kvalitativnoga kampa” oko pitanja manifestnoga<br />
i latentnoga sadržaja poruke, kao i nove kvalitativne metode analize teksta. 5<br />
Do sada je u sociologiji religije u Hrvatskoj provedeno nekoliko istraživanja koja su<br />
koristila metodu analize sadržaja u analizi vjerskoga tiska i dnevnih novina (Boeckh,<br />
1995.; Marinović Bobinac, 1991.; Mataušić, Nikodem i Črpić, 2001.; Matijević,<br />
2005.; Plačko, 1985.; Relja, 1998.; Šterc, Bošnjak, Bahtijarević, 1971.). U ovom istraživanju<br />
primijenjena je metoda analize sadržaja, s naglaskom na kategoriji “tranzicijske<br />
promjene” i i<strong>za</strong>branim temama koje su dominirale u analiziranom razdoblju.<br />
2.2. Predmet, ciljevi, svrha i hipote<strong>za</strong> istraživanja<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
274<br />
Osnovna ideja ovoga istraživanja je utvrditi stavove Katoličke crkve o tranzicijskim<br />
promjenama i akterima tih promjena u Hrvatskoj s obzirom na njezin utje-<br />
4 Grubišić smatra da je “u počecima demokratskih gibanja Crkva odigrala pozitivnu ulogu<br />
i da je bila stožerna snaga demokratskih promjena” (Grubišić, 1997.:161).<br />
5 Neuendorf daje izvrstan povijesni i kritički pregled analize sadržaja, definirajući je kao<br />
“sažetu, kvantitativnu analizu poruka koja se oslanja na znanstvenu metodu (uključujući<br />
pažnju na objektivnost –intersubjektivnost, apriori di<strong>za</strong>jn, pouzdanost, valjanost, općenitost,<br />
ponovljivost) i koja nije limitirana bilo tipom varijabli koje može mjeriti ili kontekstom<br />
u kojem su poruke stvorene ili predstavljene” (Neuendorf, 2002.:10).
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
caj u društvu, te velika očekivanja građana i vjernika od promjena društva prema<br />
liberalnom tržištu, višestranačju i novostečenim nacionalnim i građanskim<br />
slobodama. Predmet istraživanja su sadržaji poruka o tranzicijskim promjenama<br />
prezentirani u komentaru Glasa Koncila. Kao službeno glasilo Katoličke crkve<br />
ovaj tjednik predstavlja jednu od njezinih institucija i važan je element njezinih<br />
poruka 6 . Cilj rada je utvrditi sadržajnu strukturu komentara Glasa Koncila u<br />
smislu dinamike dominantnih tema, podtema unutar njih, te aktera koji se u<br />
njima pojavljuju. Svrha rada je utvrditi i interpretirati stavove Katoličke crkve u<br />
odnosu prema dominantnim društvenim tijekovima promjena u okviru tranzicijskih<br />
procesa.<br />
U radu se polazi od sljedeće radne hipoteze: Crkva je u pojedinim aspektima tranzicijskih<br />
promjena bila aktivan sudionik događaja, te se različito odnosila prema<br />
temama i akterima u analiziranim razdobljima.<br />
2.3. Razdoblje i uzorak<br />
Istraživanjem su obuhvaćeni svi brojevi Glasa Koncila u razdoblju od 01. 01. 1990.<br />
do 31. 12. 2004. Tako definiran osnovni istraživački skup uokviren je razdobljem<br />
od 15 godina koje se može definirati kao tranzicijsko, a iz analitičkih razloga uokvireno<br />
je u tri petogodišnja razdoblja.<br />
Prvo razdoblje (1990. – 1994.) karakterizira raspad Jugoslavije i oružani sukobi na<br />
razini republika. U slučaju Hrvatske radi se o odcjepljenju od Jugoslavije i međunarodnom<br />
priznavanju države, Domovinskom ratu, stjecanju članstva u UN-u, ratu<br />
u Bosni i Hercegovini, u kojoj živi velika populacija katolika, te posjet pape Ivana<br />
Pavla II. Zagrebu.<br />
Drugo razdoblje (1995. – 1999.) karakterizira <strong>za</strong>vršetak rata (oslobodilačkim akcijama<br />
Bljesak i Oluja i, kasnije, mirnom reintegracijom ostatka teritorija, uključujući<br />
istočnu Slavoniju) i po mnogim elementima autoritarna vlast HDZ-a i tadašnjega<br />
predsjednika Tuđmana, drugi posjet pape Ivana Pavla II., kritike političke i ekonomske<br />
situacije na kraju toga razdoblja, te smrt predsjednika Tuđmana.<br />
U trećem razdoblju (2000. – 2004.) došlo je do dvije promjene vlasti. U 2000. vlast<br />
je osvojila koalicija “šestorke” (SDP, HSLS, LS, HSS, HNS, te IDS) koja se zbog<br />
6 Glas Koncila izdaje Nadbiskupski duhovni stol u Zagrebu, tj. Zagrebačka, Splitska, Sarajevska,<br />
Riječka i Zadarska nadbiskupija. Katolička crkva vlasnica je izvještajne novinske<br />
agencije (IKA), 30-ak tiskanih medija, dviju radiopostaja, uz značajnu izdavačku djelatnost<br />
izdavačke kuće Kršćanska sadašnjost. Iz Katoličke crkve u <strong>za</strong>dnje vrijeme javljaju se i<br />
glasovi o potrebi stvaranja katoličke televizije, što je prenio HTV. Jedna anali<strong>za</strong> vlasništva<br />
medijskoga <strong>prostor</strong>a Hrvatske pokazuje sljedeće – država je i dalje najveći vlasnik, a slijede<br />
privatne medijske kuće, te Katolička crkva (Malović, 2004.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
275
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
sukoba pretvorila u “četvorku” (SDP, LS, HSS, te HNS), a krajem 2003. HDZ je<br />
došao na vlast uz pomoć podrške koalicije HSLS-a i DC-a, nekoliko <strong>za</strong>stupnika<br />
nacionalnih manjina i HSU-a. Uz ove događaje, važno je napomenuti i treći posjet<br />
pape Ivana Pavla II., te početak pregovora o priključivanju Europskoj uniji i NATO<br />
savezu.<br />
U analiziranom razdoblju Glas Koncila i<strong>za</strong>šao je 780 puta. U radu je korišten<br />
jednostavni slučajni poduzorak (40% uzorak), a tretira se kao reprezentativan i<br />
proporcionalan – godišnje je analizirano 13 brojeva, a sveukupno 195 brojeva<br />
Glasa Koncila. Istraživanje je provedeno metodom analize sadržaja, uz prethodno<br />
pilot-istraživanje. Anali<strong>za</strong> rezultata rađena je na deskriptivnoj razini, te je obuhvatila<br />
razinu postotaka i frekvencija. Za provedbu istraživanja konstruiran je mjerni<br />
instrument (matrica) u kojoj su razrađene jedinice analize, jedinice sadržaja, dominantne<br />
teme, podteme, te akteri.<br />
2.4. Jedinica analize i jedinica sadržaja<br />
Jedinica analize komentar je u Glasu Koncila koji je redovna kolumna, <strong>za</strong>pravo<br />
uvodnik ili ono što je u nekim stranim dnevnim novinama editorial, u kojoj autor<br />
polemizira i iznosi poziciju uredništva (Crkve) o određenim područjima društvenoga<br />
života koje smatra bitnim. Anali<strong>za</strong> je bila usredotočena na komentare jer se<br />
u njima najjasnije vidi stajalište Katoličke crkve, a stavovi u komentarima se i najčešće<br />
citiraju u drugim dnevnim novinama.<br />
Jedinica sadržaja jesu pojedine dominantne teme unutar kategorije tranzicijskih<br />
promjena. Za posti<strong>za</strong>nje ciljeva istraživanja izrađena je matrica koja se sastojala<br />
od šest dominantnih tema (odnosi Crkve i države, neke društveno-političke teme,<br />
druge vjerske <strong>za</strong>jednice, “hrvatske teme”, evangeli<strong>za</strong>cija, te Sveta Stolica u svijetu)<br />
u kategoriji tranzicijskih promjena. Unutar dominantnih tema razrađene su i podteme<br />
kao njihovi sastavni elementi.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
276<br />
Prva tema, odnosi Crkve i države, analizira se u kontekstu stavova II. vatikanskog<br />
koncila koji je apostrofirao nekoliko smjernica – prvenstvo duhovnoga nad<br />
vremenitim (što znači da se Crkva u prvom redu posvećuje svom vlastitom poslanju<br />
svjedočenja riječi Božje i odgoja savjesti, ali i vremenitom radu); autonomija<br />
političke vlasti (s čime ide i autonomija društva i kulture); slobodna Crkva<br />
u svakom društvu (sloboda <strong>za</strong> poslanje koje je prije svega duhovno); suradnja i<br />
lojalnost prema državi; nepoistovjećivanje s bilo kojim političkim oblikom vladavine,<br />
ni s bilo kojom nacijom (Šagi, 1997.:21–22). Većina podtema unutar prve<br />
dominantne teme proizlazi iz pravnoga okvira uređenja odnosa (Ustav, ugovori<br />
između Republike Hrvatske i Svete Stolice, te Zakon o pravnom položaju vjerskih<br />
<strong>za</strong>jednica).<br />
Druga dominantna tema, društveno-političke teme, ima izvorište u socijalnom nauku<br />
Katoličke crkve, osobito u tekovinama II. vatikanskog koncila, a odnosi se na
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
široku primjenu evanđeoskih naputaka u životu 7 : priznanje religijskoga pluralizma<br />
u društvu, afirmativni stav prema vjerskoj slobodi u svakom društvu i autonomiju<br />
vremenitih stvarnosti – društva, u odnosu na religiju i Crkvu (Šagi, 1997.:17).<br />
Treća tema, odnos prema drugim vjerskim <strong>za</strong>jednicama, također je ve<strong>za</strong>na <strong>za</strong> II.<br />
vatikanski koncil, a proizlazi iz priznanja religijskog pluralizma u društvu i afirmativnog<br />
stava prema vjerskoj slobodi koju Koncil izvodi iz dostojanstva ljudske osobe<br />
i oslanja je na ljudsku savjest (Šagi, 1997.:17), te tolerancije prema različitim religijama.<br />
Koncilski, moderno društvo znači plurali<strong>za</strong>m pogleda na stvarnost, plurali<strong>za</strong>m<br />
životnih stilova, vrijednosti, vjerovanja i da se kršćani trebaju stalno prilagođavati<br />
toj situaciji, što marginalizira opstanak kršćanske duhovnosti koja je bila svojstvena<br />
tradicionalnom društvu koje je bilo uniformnije sa socijalnoga i kulturnog stajališta<br />
(Šagi, 1997.:19). No razvila se praksa koja u svim dijelovima svijeta nije bila jednaka,<br />
a bitno ju je određivala konkretna povijesna i sociokulturna situacija.<br />
Četvrta tema, “hrvatske teme”, koja proizlazi iz pove<strong>za</strong>nosti Crkve i tradicionalnoga<br />
društva, bila je poduprta ulogom Crkve u očuvanju nacionalnog identiteta hrvatskog<br />
naroda, te isticanjem pove<strong>za</strong>nosti nacionalne i konfesionalne identifikacije. Za<br />
vrijeme komunističkog razdoblja Crkva je bila okosnica podržavanja i homogeni<strong>za</strong>cije<br />
hrvatske nacionalne svijesti, što Marasović naziva “populističkim pastoralom ili<br />
pastoralom velikoga dojma i velikih brojeva” <strong>za</strong> koji smatra da je bio koristan s gledišta<br />
nacionalnih interesa, ali da je istovremeno vodio prema nekoj vrsti hrvatskoga<br />
“svetosavlja” – trenda prema selektivnoj vjeri i selektivnom ćudoređu koje je ovisno<br />
o tome što se smatra primarnim nacionalnim interesom (Marasović, 1997.:41).<br />
Peta tema, evangeli<strong>za</strong>cija, također je ve<strong>za</strong>na <strong>za</strong> katoličku socijalnu doktrinu. Papa<br />
Ivan Pavao II. još je u enciklici Centesimus Annus iz 1991. godine upozoravao na<br />
prisutnost još opasnijega tipa nereligioznosti od marksističkog ateizma – praktičnog<br />
ateizma i materijalizma koji nisu nametnuti silom i koji su rasprostranjeni<br />
po čitavoj Europi, a čovjeka navode da misli i živi “kao da Bog ne postoji” (Ivan<br />
Pavao II., 1991.) 8 Takvoj Europi bila je namijenjena “druga evangeli<strong>za</strong>cija” koja je,<br />
<strong>za</strong> razliku od prve u predkršćanskom razdoblju, polazila od ateizma u teorijskoj<br />
i praktičnoj sferi. Zadatak takve evangeli<strong>za</strong>cije je “taknuti srca ljudi”, doći do srca<br />
praktičnoga ateista uronjenoga u “ovdje i sada” (Marinović Bobinac, 1993.). Nakon<br />
7 Tu se podrazumijeva opće dobro hrvatske države i svih njenih građana i dobro svakog<br />
čovjeka, svake obitelji i cijele <strong>za</strong>jednice, koje se ostvaruje primjenom pravednih <strong>za</strong>kona,<br />
odgovornim postupcima izvršne vlasti i pravednim sudstvom, riječju, strogim poštivanjem<br />
ljudskih prava. To se postiže iskrenom i poštenom suradnjom koja se ostvaruje otvorenim<br />
dijalogom, a uključuje međusobno poštovanje i isključuje nepravedne sudove, vrijeđanja i<br />
svaki oblik mržnje (izjava katoličkih biskupa s X. plenarnog <strong>za</strong>sjedanja od 18. do 20. lipnja<br />
1997. godine (prema Grubišić, 1997.:163).<br />
8 U kontinuitetu socijalne doktrine Katoličke crkve (od Leona XIII. preko predkoncilskih<br />
papa, koncilskih dokumenata, <strong>za</strong>tim pape Ivana XIII., pape Pavla VI., pape Ivana Pavla II.<br />
pa do pape Benedikta XVI., kritizirana je ideologija liberalnog kapitalizma s potrošačkim<br />
materijalizmom.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
277
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
pada komunističkog sustava u Jugoslaviji i osamostaljenja Hrvatske takav tip evangeli<strong>za</strong>cije<br />
(u kontekstu daljnjega kontinuiteta katoličke socijalne doktrine) postao<br />
je jedan od najvažnijih ciljeva Katoličke crkve u Hrvatskoj.<br />
Šesta dominantna tema je Sveta Stolica u svijetu, a svjedoči o djelovanju i utjecaju<br />
Pape i Vatikana na događanja na svjetskoj religijskoj i društvenoj sceni.<br />
U matrici (instrumentu) korištene su i druge varijable bitne <strong>za</strong> interpretaciju: datum<br />
objavljivanja komentara; naslov komentara; akteri u komentaru (ima, nema); vrsta<br />
aktera u komentaru (crkveni akteri, crkvena hijerarhija i Crkva u BiH-u, ostale vjerske<br />
<strong>za</strong>jednice i grupe, Papa i Sveta Stolica, svjetovni mediji, Hrvatska i Hrvati, akteri vlasti,<br />
politički akteri, nevladine udruge, ostale državne službe, ostale društvene skupine,<br />
međunarodni akteri, ostali iz bivše Jugoslavije); napadi aktera u komentaru (ima, nema);<br />
akteri koji napadaju (kao i kod vrste aktera); akteri koji su napadani (kao i kod<br />
vrste aktera); osnovni ton komentara (pozitivan, negativan, neutralan i programatski);<br />
strategija komentara (objašnjava, informira, mobilizira i propagira stav Katoličke<br />
crkve); vremenska dimenzija komentara (ne može se odrediti, pretežno sadašnjost,<br />
pretežno prošlost i pretežno budućnost); te <strong>prostor</strong>na dimenzija komentara (ne može<br />
se odrediti, pretežno lokalna i mjesna, pretežno državna i pretežno globalna).<br />
3. Rezultati<br />
3.1. Dominantne teme komentara<br />
Analizirano petnaestogodišnje razdoblje (1990. – 2004.) podijeljeno je, radi bolje<br />
preglednosti podataka i usporedbe manjih isječaka vremena, na tri petogodišnja<br />
razdoblja. Tablica 1. pokazuje kako je Glas Koncila pratio dominantne teme, tj.<br />
učestalost njihovog pojavljivanja po razdobljima.<br />
Tablica 1.<br />
Dominantna tema u komentarima po razdobljima (f, %)<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
Dominantna tema 1990. –<br />
1994.<br />
1995. –<br />
1999.<br />
2000. –<br />
2004.<br />
Ukupno<br />
f<br />
Ukupno<br />
%<br />
1. Neke društveno-političke teme 29,2 23,1 55,4 70 35,9<br />
2. “Hrvatske teme” 27,7 26,2 6,2 39 20,0<br />
3. Evangeli<strong>za</strong>cija 10,8 23,1 18,5 34 17,4<br />
4. Odnosi crkve i države 16,9 15,4 16,9 32 16,4<br />
5. Druge vjerske <strong>za</strong>jednice 9,2 6,2 1,5 11 5,6<br />
6. Sveta Stolica u svijetu 6,2 6,2 1,5 9 4,6<br />
Ukupno f 65 65 65 195<br />
Ukupno % 100,0 100,0 100,0 100,0<br />
278
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
Neke društveno-političke teme najčešće su se pojavljivale u komentarima (35,9%),<br />
tj. bile su prisutne u 70 komentara. Učestalo su se pojavljivale “hrvatske teme”<br />
(20,0%), evangeli<strong>za</strong>cija (17,4%), te odnos crkve i države (16,4%). Najrjeđe su se pojavljivale<br />
druge vjerske <strong>za</strong>jednice (5,6%) i Sveta Stolica u svijetu (4,6%).<br />
Neke društveno-političke teme u trećem su se razdoblju udvostručile i uvjerljivo<br />
dominirale (55,4%). To je vrijeme promjene političkog konteksta – nove koalicijske<br />
vlasti i novih očekivanja građana Hrvatske koji su u većini podržali novu vladu. I<br />
Crkva kao da je osjetila bilo građana (koji su u većini katolici i vjernici) i mijenja<br />
rakurs svojih komentara, baveći se (barem u komentarima) više aktualnim društvenim<br />
temama nego samom sobom.<br />
“Hrvatske teme” su, nakon prva dva stabilna razdoblja, naglo opale (6,2%). Društveni<br />
kontekst i ovdje igra glavnu ulogu. U prva dva razdoblja je, uz stvaranje<br />
nacionalne države i osvješćivanja identiteta, rat i žrtve, ova tema odnosila mnogo<br />
<strong>prostor</strong>a dok je u trećem još jedino pitanje generala i Haaških optužnica ostalo<br />
relevantno. U tom se razdoblju, nakon 2000., u javnosti u većoj mjeri raspravljalo o<br />
ratnim zločinima hrvatske strane kada se i pojavila ideja obrane digniteta Domovinskoga<br />
rata u udrugama boraca, na čemu je i Katolička crkva insistirala.<br />
Evangeli<strong>za</strong>cija se kao tema, nakon prvoga razdoblja gotovo udvostručila (18,5%).<br />
Evangeli<strong>za</strong>cija je osnovna misija svih kršćanskih crkava, pa tako i Katoličke crkve.<br />
Osim što se javlja kao posebna tema, prisutna je gotovo u svakoj aktivnosti Crkve,<br />
pa tako prožima i gotovo sve teme o kojima se u komentarima raspravljalo. Stoga<br />
se može reći da je puno prisutnija nego što na prvi pogled izgleda.<br />
Odnos crkve i države najstabilnija je dominantna tema u sva tri razdoblja, uz vrlo<br />
mala odstupanja u učestalosti pojavljivanja. U sva tri razdoblja Crkva je upućivala<br />
poruke vlasti i državi oko svojih potreba (od vjeronauka, rješavanja pravnoga statusa<br />
do financiranja i povrata imovine) vjernicima uoči parlamentarnih i predsjedničkih<br />
izbora, a u drugom razdoblju definitivno je reguliran pravni položaj Crkve<br />
u društvu.<br />
Druge vjerske <strong>za</strong>jednice i Sveta Stolica u svijetu teme su koje su se najrjeđe javljale,<br />
a u trećem razdoblju gotovo su nestale. Ovo upućuje na određenu <strong>za</strong>tvorenost Katoličke<br />
crkve, na usmjerenost unutra – prema sebi i narodu u kome djeluje. Crkva<br />
je gotovo ne<strong>za</strong>interesirana <strong>za</strong> druge vjerske <strong>za</strong>jednice (o suradnji i ekumenskim<br />
nastojanjima pisala je rijetko, a još rjeđe o drugim vjerskim <strong>za</strong>jednicama), a o Papi<br />
i Svetoj Stolici se, općenito, malo pisalo, i to samo u slučajevima koji se tiču Hrvatske<br />
ili na neki način nalikuju hrvatskom kontekstu (kroz promicanje mira, a protiv<br />
komunizma i rata).<br />
Rasprostranjenost dominantnih tema u komentarima Glasa Koncila donekle je u<br />
skladu s društvenim kontekstom. U prvom razdoblju Hrvatska je bila u procesu<br />
izgradnje nacionalne države i ratu koji je <strong>za</strong>hvatio i Bosnu i Hercegovinu, u kojoj<br />
živi velika populacija Hrvata i katolika. Crkva je pružila podršku vlasti koja je po-<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
279
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
bijedila na izborima i nastojala na mobiliziranju nacionalne samosvijesti Hrvata u<br />
ratnom razdoblju. Istovremeno, trudila se maksimalno iskoristiti novu društvenu<br />
situaciju u kojoj je, nakon desetljeća potisnutosti, na velika vrata ušla u javnu sferu<br />
društva.<br />
U drugom razdoblju društvene, ekonomske i političke posljedice raspada Jugoslavije<br />
i stvaranja nacionalne države postale su evidentne (nejednakost, siromaštvo,<br />
ne<strong>za</strong>poslenost, autoritarnost vlasti i <strong>za</strong>tvorenost društva). Crkva je podržavala<br />
aktualnu vlast i dalje radila na mobili<strong>za</strong>ciji nacionalnih osjećaja, pa su stoga i u<br />
komentarima Glasa Koncila, unatoč velikim društvenim problemima, “hrvatske<br />
teme” bile najprisutnije.<br />
U trećem razdoblju, nakon smrti Franje Tuđmana koncem 1999., dolazi do promjena<br />
– označene su promjenama vlasti, reformama i otvaranjem Hrvatske prema globalnim<br />
i integracijskim procesima. Crkva, koja je neskriveno protiv nove (“lijeve”)<br />
vlasti, konačno je počela odčitavati znakove vremena: društveno-političke teme<br />
javljaju se gotovo deset puta češće od “hrvatskih tema”.<br />
3.2. Podteme komentara<br />
Unutar dominantnih tema podteme (do tri) birane su po važnosti. Učestalost pojavljivanja<br />
pojedinih podtema unutar dominantnih tema ukazuje na njihovu unutrašnju<br />
dinamiku i kompleksnost. Moguće je uočiti pojedinačne podteme koje su se,<br />
bez obzira na frekvencije dominantnih tema, najčešće spominjale u komentarima.<br />
U tablici 2. prika<strong>za</strong>na je učestalost pojavljivanja glavnih podtema u komentarima.<br />
Tablica 2.<br />
Podteme komentara po razdobljima (f, %)<br />
Podteme<br />
1990. –<br />
1994.<br />
1995. –<br />
1999.<br />
2000. –<br />
2004.<br />
Ukupno<br />
f<br />
Ukupno<br />
%<br />
1. evangeli<strong>za</strong>cija 7,7 23,1 16,9 31 15,9<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
2. društvena transformacija i politika 12,3 7,7 13,8 22 11,3<br />
3. ekonomske i socijalne teme 10,8 4,6 18,5 22 11,3<br />
4. Crkva i hrvatski narod 16,9 9,2 0 17 8,7<br />
5. osamostaljenje, rat i žrtve 10,8 6,2 4,6 14 7,2<br />
6. odnos crkve i države 12,3 4,6 9,2 14 7,2<br />
7. političke strukture i predizborni proglas biskupa 1,5 4,6 7,7 9 4,6<br />
8. teme vjeronauka, dušebrižništva, rada nedjeljom 3,1 6,1 4,6 9 4,6<br />
9. političke manipulacije Crkvom 0 10,8 1,5 8 4,1<br />
10. obitelj i seksualnost 0 6,2 6,1 8 4,1<br />
280
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
Podteme<br />
1990. –<br />
1994.<br />
1995. –<br />
1999.<br />
2000. –<br />
2004.<br />
Ukupno<br />
f<br />
Ukupno<br />
%<br />
11. Hrvatska u međunarodnim odnosima 1,5 0 7,7 6 3,1<br />
12. suradnja i ekumenska nastojanja 6,2 3,1 0 6 3,1<br />
13. vjerske <strong>za</strong>jednice 3,1 3,1 1,5 5 2,6<br />
14. mediji i informati<strong>za</strong>cija 0 3,1 4,6 5 2,6<br />
15. Sveta Stolica i tranzicijske zemlje 6,2 1,5 0 5 2,6<br />
16. Sveta Stolica i druge zemlje 0 4,6 1,5 4 2,0<br />
17. grupe s društvenoga ruba 3,1 1,5 1,5 4 2,0<br />
18. <strong>za</strong>konodavstvo 1,5 0 3,1 3 1,5<br />
19. organi<strong>za</strong>cijski problemi u Crkvi 3,1 0 1,5 3 1,5<br />
Ukupno 100,0 100,0 100,0 195 100,0<br />
Kao glavne podteme najčešće su se javljale evangeli<strong>za</strong>cija (15,9%), društvena transformacija<br />
i politika (11,3%), ekonomske i socijalne teme (11,3%), Crkva i hrvatski<br />
narod (8,7%), osamostaljenje, rat i žrtve (7,2%), te odnos crkve i države (7,2%).<br />
Kod podteme evangeli<strong>za</strong>cija raspravljani su oblici evangeli<strong>za</strong>cije, svetkovine i crkveni<br />
događaji, te nova duhovna kretanja. Pisalo se o evangeli<strong>za</strong>ciji općenito i o<br />
medijima, o evangeli<strong>za</strong>ciji mladih i evangeli<strong>za</strong>ciji Srednje Europe, o vjeronauku<br />
<strong>za</strong> odrasle, o Alojziju Stepincu i o svjedočenju vlastitim primjerom. Govorilo se o<br />
novogodišnjim porukama Pape, poslanicama biskupa, hodočašćima, Jubileju 2000,<br />
ustoličenju biskupa i nadbiskupa, proglašenju blaženika i svetaca i pokajanju Pape<br />
<strong>za</strong> grijehe Crkve. Kao tema pojavila su se i laička katolička udruženja i eklezijalni<br />
pokreti.<br />
Kod podteme društvena transformacija i politika radilo se o komentarima koji su<br />
se bavili pitanjima pluralizma, demokracije, vjerskog pluralizma, <strong>za</strong>tim ideologijama<br />
poput komunizma, nacionalizma, te nacizma i fašizma. Raspravljalo se o pitanjima<br />
izbora i predizbornih skupova, o koaliranju, o revanšizmu, o demokršćanstvu,<br />
o civilnom društvu, o radikali<strong>za</strong>ciji politike i o prisezi novoga predsjednika<br />
Republike Hrvatske.<br />
Kod podteme ekonomske i socijalne teme komentirala se ekonomska i socijalna<br />
situacija, te društvene devijacije. Raspravljala su se pitanja gospodarske i socijalne<br />
krize, ne<strong>za</strong>poslenosti, socijalne politike, deložacija, siromaštva, pretvorbe i privati<strong>za</strong>cije,<br />
populacijske politike, organiziranog kriminala, društvenih sukoba, <strong>za</strong>tim<br />
nasilje, kršenje ljudskih prava, dezinformiranje javnosti, te narkomanija i zloupotreba<br />
droga.<br />
Kod podteme Crkva i hrvatski narod raspravljalo se o katoličanstvu kao bitnom<br />
elementu hrvatskoga nacionalnog identiteta, o odnosu vjerske i nacionalne pripad-<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
281
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
nosti, o “slavnoj” hrvatskoj povijesti, o bosanskim Hrvatima, o hrvatskoj katoličkoj<br />
dijaspori i o Papinom posjetu Hrvatskoj.<br />
Kod podteme osamostaljenje, rat i žrtve govorilo se o referendumu o samostalnosti<br />
u Hrvatskoj, o pravu na samoodređenje, o priznavanju samostalnosti, o Domovinskom<br />
ratu, o ratu u Bosni i Hercegovini, prognanicima i povratnicima, ra<strong>za</strong>ranju<br />
vjerskih i crkvenih objekata, te o ratnim zločinima i odnosu s Haaškim sudom, o<br />
žrtvama u Bleiburgu i Jasenovcu.<br />
Kod podteme odnos crkve i države raspravljala se pravna regulativa, sloboda vjere<br />
i vjeroispovijesti, modeli odnosa (odvojenost crkve i države, suradnički odnos,<br />
državna crkva), financiranje crkve, povrat crkvene imovine, rad papinske nuncijature,<br />
pravni status vjerskih <strong>za</strong>jednica, ugovori sa Svetom Stolicom, te Zakon o<br />
pravnom položaju vjerskih <strong>za</strong>jednica.<br />
Najčešće podteme bile su ve<strong>za</strong>ne uz poslanje i život Crkve, konkretnu društvenopolitičku<br />
situaciju, te ulogu Crkve u životu hrvatskog naroda, što je i bilo u skladu<br />
s društvenim kontekstom i željom Crkve da postane važna institucija u životu nove<br />
države.<br />
Kod podteme političke strukture i predizborni proglas biskupa (4,6%) raspravljao<br />
se odnos prema Vladi, Saboru, vlasti i političkim strankama općenito, te predizborni<br />
proglasi biskupa. Unutar podteme vjeronauk, dušebrižništvo i rad nedjeljom<br />
(4,6%) komentiralo se djelovanje Crkve u društvu na temelju Ugovora (vjeronauk<br />
u školskom sustavu, dušebrižništvo u <strong>za</strong>tvorima i bolnicama), ali i <strong>za</strong>konsko reguliranje<br />
nedjelje kao neradnoga dana. Kod podteme političke manipulacije Crkvom<br />
(4,1%) promovirala se neutralnost Crkve prema ideologijama i političkim strankama,<br />
komentiralo sudjelovanje svećenika na političkim skupovima, zloupotreba<br />
pove<strong>za</strong>nosti vjere i nacije, te teze o politi<strong>za</strong>ciji Crkve.<br />
Ako razmotrimo rasprostranjenost tri najučestalije podteme u svakom od tri razdoblja,<br />
vidi se sljedeća slika.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
282<br />
U prvom razdoblju najučestalije su podteme bile Crkva i hrvatski narod (16,9%),<br />
društvena transformacija i politika (12,3%), te odnos crkve i države (12,3%). U tom<br />
su razdoblju dominirale podteme koje su se bavile bliskošću Crkve i naroda, željom<br />
Crkve da se društveno potvrdi i riješi svoj status, te društvenom transformacijom i<br />
političkom situacijom u kojoj se izgrađuje novo društvo. Crkva je prvenstveno bila<br />
<strong>za</strong>uzeta jačanjem svoga identiteta kao moralnoga arbitra i <strong>za</strong>štitnika hrvatskoga<br />
naroda, argumentirajući svoje stavove povijesnim činjenicama ukorijenjenosti u hrvatskom<br />
narodu u cjelini (dakle, i izvan Hrvatske). Dodatnom značajnom <strong>za</strong>stupljenošću<br />
tema osamostaljenje, rat i žrtve, koje su organski ve<strong>za</strong>ne <strong>za</strong> naj<strong>za</strong>stupljeniju<br />
temu, Crkva podupire svoju ulogu savjesti nacije i čuvara povijesnoga pamćenja<br />
i sjećanja hrvatskoga naroda. Tu se odmah prirodno nadovezuju teme društvene<br />
transformacije i politike u kojima se izriču stavovi o osnovnim pitanjima demokracije<br />
i uređenja društva, i utvrđuju stavovi o prošlim ideologijama, s naglaskom na
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
njihovim negativnim stavovima prema religiji i crkvi, te ekonomske i socijalne teme<br />
u kojima se kontekstualiziraju ratna zbivanja i njihove posljedice. Kao značajan akter<br />
društvene transformacije devedesetih godina 20. stoljeća, Crkva počinje dijalog<br />
s državom želeći svoj novi položaj u društvu učiniti što utjecajnijim, a vidljivo je iz<br />
<strong>za</strong>stupljenosti teme odnos crkve i države u komentarima Glasa Koncila u prvom<br />
analiziranom razdoblju.<br />
U drugom razdoblju najučestalije su podteme bile evangeli<strong>za</strong>cija (23,1%), političke<br />
manipulacije Crkvom (10,8%), te Crkva i hrvatski narod (9,2%). To je vrijeme<br />
<strong>za</strong>vršetka ratnih sukoba i mirne reintegracije Slavonije, vladavine HDZ-a i Franje<br />
Tuđmana. To je razdoblje u kojem je Sveta Stolica potpisala 4 ugovora o pitanjima<br />
od <strong>za</strong>jedničkoga interesa s Vladom RH, kojima je Crkva dobila niz povlastica i<br />
izrazito povlašten položaj u odnosu na druge vjerske <strong>za</strong>jednice. U komentarima<br />
Glasa Koncila dominantna tema je evangeli<strong>za</strong>cija (to je i vrijeme drugoga posjeta<br />
Pape Hrvatskoj). Može se reći da je riječ o razdoblju u kojem se Crkva najviše bavi<br />
samom sobom. Naime, druga po <strong>za</strong>stupljenosti tema je političke manipulacije<br />
Crkvom. U tim komentarima opravdavala su se sudjelovanja svećenika (i biskupa)<br />
na političkim skupovima, te neki drugi primjeri politi<strong>za</strong>cije Crkve, koji su bili česti<br />
u tom razdoblju. Treća podtema je Crkva i hrvatski narod koja se sasvim uklapa u<br />
osnovni ton komentara toga razdoblja. Tek na četvrtom mjestu teme su ve<strong>za</strong>ne <strong>za</strong><br />
probleme civilne sfere društva (društvena transformacija i politika), a konkretni<br />
problemi društva (ekonomske i socijalne teme) dijele tek osmo mjesto s još četiri<br />
teme.<br />
U trećem razdoblju najučestalije su podteme bile ekonomske i socijalne teme<br />
(18,5%), evangeli<strong>za</strong>cija (16,9%), te društvena transformacija i politika (13,8%). To<br />
je vrijeme promjene vlasti (koalicija “šestorke”), ali i ponovnoga dolaska HDZ-a<br />
na vlast, krajem 2003. godine. Nakon dugoga vremena kohabitacije s HDZ-ovom<br />
vlašću, Crkva u ovom razdoblju, mada evangeli<strong>za</strong>cija po prirodi njenoga posla<br />
ostaje vrlo značajna tema, kao da konačno počinje osluškivati znakove vremena<br />
i više pisati o <strong>za</strong>ista gorućim temama hrvatskoga društva: ekonomskim, socijalnim<br />
temama i temama civilnoga društva, a sasvim izostaju teme Crkva i hrvatski<br />
narod. Podtema političke strukture i predizborni proglasi biskupa bila je jedna od<br />
<strong>za</strong>stupljenijih tema (naj<strong>za</strong>stupljenija u odnosu na dva prethodna razdoblja) zbog<br />
predsjedničkih i dvaju parlamentarnih izbora. To je i vrijeme konačnoga donošenja<br />
Zakona o pravnom položaju vjerskih <strong>za</strong>jednica, kojemu doduše nije posvećena posebna<br />
pažnja jer je status Crkve u društvu ionako bio riješen Ugovorima, a Crkva<br />
nije pokazivala <strong>za</strong>nimanje <strong>za</strong> sudbinu ostalih vjerskih <strong>za</strong>jednica. U ovom razdoblju<br />
jedna od <strong>za</strong>stupljenijih tema je Hrvatska u međunarodnim odnosima jer tada počinju<br />
pregovori o pristupanju Hrvatske Europskoj uniji.<br />
3.3. Ton komentara<br />
Analiziran je i ton komentara, tj. praćena je generalna orijentacija komentara s<br />
obzirom na vrednovanje teme i aktera koji su se u njima pojavili. Pozitivan ton<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
283
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
upućuje na odobravanje i afirmativni pristup temi i akterima o kojima se piše,<br />
negativan ton na kritički i osuđujući pristup, neutralan ton na uopćeno opisivanje<br />
bez <strong>za</strong>uzimanja vrijednosnoga stava dok programatski ton upućuje na vrijednosnu<br />
ocjenu, odnosno kako bi situacija ve<strong>za</strong>na <strong>za</strong> temu i aktere trebala izgledati u odnosu<br />
na “realno” stanje stvari. Tablica 3. prikazuje ton komentara po dominantnim<br />
temama.<br />
Tablica 3.<br />
Ton komentara po dominantnim temama (%)<br />
Dominantna tema<br />
Ton komentara<br />
pozitivan negativan neutralan programatski Ukupno<br />
1. Neke društveno-političke teme 5,7 31,4 42,9 20,0 100,0<br />
2. “Hrvatske teme” 20,5 23,1 48,7 7,7 100,0<br />
3. Evangeli<strong>za</strong>cija 47,1 0 35,3 17,6 100,0<br />
4. Odnosi Crkve i države 12,5 9,4 56,3 21,9 100,0<br />
5. Druge vjerske <strong>za</strong>jednice 36,4 0 63,6 0 100,0<br />
6. Sveta Stolica u svijetu 11,1 11,1 77,8 0 100,0<br />
Ukupno 19,0 17,9 47,7 15,4 100,0<br />
U komentarima je najčešće i gotovo u polovici slučajeva (47,7%) bio prisutan neutralan<br />
ton dok su se u drugoj polovici slučajeva rjeđe i gotovo ravnopravno izmjenjivali<br />
pozitivni (19,0%), negativni (17,9%) i programatski (15,4%) tonovi 9 .<br />
Stoga se može <strong>za</strong>ključiti da su autori u komentarima cijeloga razdoblja na generalnoj<br />
razini izbjegavali davati vrijednosne ocjene o temama i akterima u gotovo<br />
polovici slučajeva iako se može konstatirati kako su vrijednosne orijentacije uvijek<br />
prisutne, ali se moraju čitati između redaka. U slučajevima vrijednosne opcije autori<br />
su podjednako podržavali, kritizirali i upućivali kako bi stvari trebale izgledati<br />
u komentiranoj temi i akterima pove<strong>za</strong>nima s njom.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
284<br />
Ako se razmotre pojedine dominantne teme i ton komentara, iz tablice 3. vidi se da<br />
u svim dominantnim temama prevladavaju neutralni stavovi (od 42,9% do 77,8%),<br />
osim u evangeli<strong>za</strong>ciji u kojoj su na drugom mjestu (35,3%). Vidi se da su najpozitivniji<br />
stavovi prisutni u evangeli<strong>za</strong>ciji (47,1%). S druge strane, najnegativniji stavovi<br />
bili su prisutni u nekim društveno-političkim temama (31,4%), i to u ekonomskim<br />
9 Rezultati ove analize slični su analizi vrijednosnih orijentacija priloga Glasa Koncila u<br />
ratnim godinama u kojima prevladavaju neutralni stavovi (60,1%), a slijede ga negativni<br />
(18,43%), programatski (16,01%) i pozitivni (5,46%) stavovi (Relja, 1998.:105). Ovdje je manje<br />
neutralnih tonova jer je riječ o komentaru u kojem su prisutnije vrijednosne orijentacije,<br />
nego u nekim drugim novinskim formama.
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
i socijalnim temama (primjerice društvenim devijacijama), društvenoj transformaciji<br />
i političkim temama, te medijima. To pokazuje da je Crkva u trećini slučajeva<br />
kritizirala društvenu i političku situaciju u državi, te aktere koji djeluju na toj ravni.<br />
Programatski stavovi najčešće su bili prisutni u odnosu crkve i države (21,9%), a<br />
radilo se o temama političkih struktura i predizbornih proglasa biskupa, modela<br />
odnosa crkve i države, rada nedjeljom i vjeronauku u školama. Crkva je kontinuirano,<br />
u sva tri razdoblja, promovirala svoju viziju odnosa Crkve i države, i načina<br />
na koje treba riješiti te odnose.<br />
Neutralni tonovi prevladavali su u sva tri razdoblja. U prvom razdoblju bilo je najviše<br />
pozitivnih komentara (21,5%), a najčešće su bili pove<strong>za</strong>ni s “hrvatskim temama”<br />
i s crkvenim akterima (crkvenom hijerarhijom i Crkvom u Hrvatskoj), te Papom<br />
i Svetom Stolicom. Najviše negativnih tonova tj. kritike bilo je upućeno nekim<br />
društveno-političkim temama (podteme osamostaljenje i rat, društvene devijacije,<br />
te društvene ideologije), a najčešće su kao akteri bili prisutni ostali iz bivše Jugoslavije,<br />
te crkveni akteri (crkvena hijerarhija i Crkva u Hrvatskoj), koji su bili izvor<br />
međusobnog kritiziranja.<br />
U drugom razdoblju najviše su pozitivno vrednovani neki aspekti evangeli<strong>za</strong>cije<br />
(različite svetkovine i događaji), a od aktera Papa i Sveta Stolica. Najviše kritike bilo<br />
je upućeno nekim društveno-političkim temama, ve<strong>za</strong>no <strong>za</strong> obitelj i seksualnost te<br />
političke manipulacije Crkvom, a od aktera bili su prisutni crkveni akteri (kardinal<br />
Kuharić) i svjetovni mediji koji su bili izvor međusobne kritike.<br />
U trećem razdoblju najviše ima negativnih (21,5%) i programatskih (18,5%) tonova.<br />
Najviše je kritika bilo upućeno nekim društveno-političkim temama (društvene<br />
devijacije, politička scena i mediji), a od aktera svjetovnim medijima i predsjedniku<br />
Mesiću.<br />
3.4. Strategija komentara<br />
Analiziran je i način na koji autor gradi priču, odnosno kakvom se strategijom izlaganja<br />
služi u komentarima. Objašnjavanje se koristi u komentarima u kojima autor<br />
dominantno interpretira i tumači temu i/ili aktere dovodeći ih, po određenom ključu<br />
tj. ideji, u vezu s nekim drugim procesom. Informiranje se koristi u komentarima<br />
u kojima prevladava jednostavno prenošenje informacija o temi i akterima bez<br />
izlaganja vlastitih stavova. Mobiliziranje i propagiranje stava Katoličke crkve koristi<br />
se u komentarima u kojima prevladava određeno dramatiziranje teme kojom se<br />
autor bavi kako bi se aktiviralo i mobiliziralo čitatelja i/ili pozivanje na određene<br />
spise i događaje unutar Crkve kako bi ih se uputilo na stavove i dogmatski sustav<br />
Katoličke crkve. Tablica 4. prikazuje te podatke.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
285
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
Tablica 4.<br />
Strategija komentara po dominantnim temama (%)<br />
Strategija komentara<br />
Dominantna tema<br />
objašnjava<br />
informira<br />
mobilizira/<br />
propagira<br />
Ukupno<br />
1. Neke društveno-političke teme 44,3 17,1 38,6 100,0<br />
2. “Hrvatske teme” 59,0 15,4 25,6 100,0<br />
3. Evangeli<strong>za</strong>cija 38,2 14,7 47,1 100,0<br />
4. Odnosi Crkve i države 40,6 18,8 40,6 100,0<br />
5. Druge vjerske <strong>za</strong>jednice 45,5 27,3 27,3 100,0<br />
6. Sveta Stolica u svijetu 55,6 33,3 11,1 100,0<br />
Ukupno 46,2 17,9 35,9 100,0<br />
U komentarima 10 je najčešća bila strategija objašnjavanja i tumačenja (46,2%). Nešto<br />
rjeđa se javljala strategija mobiliziranja i propagiranja stavova Katoličke crkve,<br />
motiviranja na tip djelovanja <strong>za</strong> koji se ona <strong>za</strong>laže (35,9%). Najrjeđe se javljala strategija<br />
informiranja (17,9%). Komentar je novinarska forma u kojoj autor obrađuje,<br />
analizira i interpretira vijesti, te se smatra složenom formom u kojoj se okušavaju<br />
iskusniji autori. Za razliku od većine novinarskih žanrova, u komentaru se izražavaju<br />
osobni stavovi i mišljenja. I u Glasu Koncila komentar je shvaćen kao forma<br />
koja ima prvenstveno ulogu objašnjavanja, te mobiliziranja i propagiranja stavova<br />
Katoličke crkve dok je informativna uloga <strong>za</strong>nemarena.<br />
Rasprostranjenost pojedine strategije po dominantnim temama pokazuje nam da<br />
je strategija objašnjavanja bila najučestalija u svim dominantnim temama osim<br />
teme evangeli<strong>za</strong>cija, u kojoj je dominirala strategija mobiliziranja i propagiranja<br />
stavova Katoličke crkve (47,1%). Najučestalija je bila u “hrvatskim temama” (59,0%)<br />
kroz podteme Crkva i hrvatski narod, političke manipulacije Crkvom, te osamostaljenje,<br />
rat i druge žrtve. Strategija informiranja najučestalije se koristila u temi Sveta<br />
Stolica u svijetu (33,3%) u kojoj je čitateljstvo informirano o djelovanju i porukama<br />
vrha Katoličke crkve.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
286<br />
Strategija komentara mijenjala se tijekom vremena. Strategija mobiliziranja i propagiranja<br />
stavova Katoličke crkve dominirala je u prvom razdoblju (41,5%) kroz<br />
neke društveno-političke teme (društvene devijacije), Crkvu i hrvatski narod,<br />
te evangeli<strong>za</strong>ciju. Strategija informiranja bila je najmanje <strong>za</strong>stupljena u sva tri<br />
razdoblja. Strategija objašnjavanja pokazuje trend rasta tijekom tri analizirana<br />
razdoblja (od 36,9% preko 46,2 do 55,4%), te dominantnost u drugom kroz<br />
10 U analizi sadržaja i diskursa Vjesnika o konfliktima na početku rata (u 1991. godini)<br />
Hodžić (2000.:28–29) prikazuje rezultate retoričkih strategija komentara: prevladava objašnjavanje<br />
(62,0%), <strong>za</strong>tim mobiliziranje (15,7%), ostalo (14,4%) i informiranje (7,9%).
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
“hrvatske teme” (Crkvu i hrvatski narod i političke manipulacije Crkvom), a u<br />
trećem kroz neke društveno-političke teme (političku scenu, te ekonomsku i<br />
socijalnu situaciju).<br />
3.5. Vremenska dimenzija komentara<br />
Praćena je i vremenska dimenzija – u kojoj je mjeri tematika komentara dominantno<br />
ve<strong>za</strong>na uz sadašnjost, prošlost ili budućnost. Tablica 5. prikazuje vremensku<br />
dimenziju komentara po dominantnim temama.<br />
Tablica 5.<br />
Vremenska dimenzija komentara po dominantnim temama (%)<br />
Dominantna tema<br />
Vremenska dimenzija komentara<br />
nije jasna sadašnjost prošlost budućnost Ukupno<br />
1. Neke društveno-političke teme 7,1 88,6 1,4 2,9 100,0<br />
2. “Hrvatske teme” 7,7 82,1 5,1 5,1 100,0<br />
3. Evangeli<strong>za</strong>cija 11,8 76,5 5,9 5,9 100,0<br />
4. Odnosi Crkve i države 0 93,8 3,1 3,1 100,0<br />
5. Druge vjerske <strong>za</strong>jednice 9,1 90,9 0 0 100,0<br />
6. Sveta Stolica u svijetu 0 100,0 0 0 100,0<br />
Ukupno 6,7 86,7 3,1 3,6 100,0<br />
Iz ovih podataka može se <strong>za</strong>ključiti da je komentar u potpunosti usmjeren na<br />
sadašnjost u svim dominantnim temama i u sva tri razdoblja analize (86,7%).<br />
Prošlost (3,1%) i budućnost (3,6%) kao da su isključene dok vremenska dimenzija<br />
nije jasna u postotku koji je jednak njihovom zbroju (6,7%). Iz ovoga se vidi da<br />
je komentar aktivna forma. U tranzicijskom je razdoblju promijenjen društveni<br />
poredak, ali i položaj Crkve, te uloga religije i Crkve u društvu. Crkva je shvatila<br />
da ponovno ima priliku učiniti što nije mogla <strong>za</strong> vrijeme socijalističkoga sustava<br />
– nastojati u evangeli<strong>za</strong>ciji i po mogućnosti posti<strong>za</strong>nju pozicija koje je imala u<br />
predsocijalističkom razdoblju. U svrhu legitimacije toga cilja Crkva povezuje sadašnji<br />
trenutak s prošlošću putem dominantnih tema evangeli<strong>za</strong>cije i “hrvatskih<br />
tema”. Na gotovo isti način kroz evangeli<strong>za</strong>ciju i “hrvatske teme” ta se priča perpetuira<br />
i u budućnost.<br />
3.6. Prostorna dimenzija komentara<br />
Prostorna dimenzija komentara pokazuje lokaciju na koju se dominantno odnosi<br />
komentar. Lokalna i mjesna su u slučaju navoda lokalnoga područja i mjesta u<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
287
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
komentaru, državna je u slučaju širega nacionalnog i teritorijalnog određenja, globalna<br />
je u slučaju navođenja drugih područja i država, a <strong>prostor</strong>na dimenzija nije<br />
jasna u slučaju prevelikoga miješanja navedenih elemenata. Tablica 6. pruža uvid<br />
u <strong>prostor</strong>nu dimenziju komentara po dominantnim temama.<br />
Tablica 6.<br />
Prostorna dimenzija komentara po dominantnim temama (%)<br />
Dominantna tema<br />
nije jasna<br />
Prostorna dimenzija komentara<br />
lokalna i<br />
mjesna<br />
državna globalna Ukupno<br />
1. Neke društveno-političke teme 2,9 11,4 77,1 8,6 100,0<br />
2. “Hrvatske teme” 12,8 15,4 43,6 28,2 100,0<br />
3. Reevangeli<strong>za</strong>cija 20,6 20,6 44,1 14,7 100,0<br />
4. Odnosi Crkve i države 6,3 15,6 65,6 12,5 100,0<br />
5. Druge vjerske <strong>za</strong>jednice 18,2 27,3 18,2 36,4 100,0<br />
6. Sveta Stolica u svijetu 0 0 11,1 88,9 100,0<br />
Ukupno 9,2 14,9 56,4 19,5 100,0<br />
Najučestalija <strong>prostor</strong>na dimenzija bila je državna (56,4%), i to kroz teme Crkve i<br />
hrvatskog naroda, društvene transformacije i politike, ekonomske i socijalne teme,<br />
političkih struktura i predizbornih proglasa biskupa, te evangeli<strong>za</strong>cije. Slijedi globalna<br />
<strong>prostor</strong>na dimenzija (19,5%), te lokalna i mjesna <strong>prostor</strong>na dimenzija (14,9%)<br />
kroz teme poput evangeli<strong>za</strong>cije, političke manipulacije Crkvom, modela odnosa<br />
crkve i države, te <strong>prostor</strong>na dimenzija koja nije jasna (9,2%). Državna je dimenzija<br />
bila, isto tako, najučestalija kroz sva tri razdoblja.<br />
Ovi rezultati pokazuju da su komentari većinom usmjereni na tematiku na nivou<br />
nacionalne države, osim kod tema druge vjerske <strong>za</strong>jednice (molitve <strong>za</strong> mir u Beču<br />
ili Vatikanu) i Sveta Stolica u svijetu, a najmanje na lokalnu razinu.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
3.7. Akteri komentara<br />
Jedan od ciljeva rada bio je utvrditi koji se društveni akteri pojavljuju u komentarima,<br />
te kakav je odnos prema njima. Unutar dominantnih tema akteri (do tri)<br />
birani su po važnosti. Akteri su definirani kao pojedinci ili institucije čije akcije ili<br />
mišljenja čine sadržaj komentara – teme, koji utječu na događaje ili na koje utječu<br />
događaji. Od 195 komentara akteri su se pojavili u njih 191. Tablica 7. pokazuje<br />
podatke o rasprostranjenosti aktera u komentarima.<br />
288
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
Tablica 7.<br />
Akteri u komentarima (f, %)<br />
Akteri f %<br />
Crkveni akteri 77 40,3<br />
Papa i Sveta Stolica 28 14,7<br />
Akteri vlasti 19 9,9<br />
Svjetovni mediji 14 7,3<br />
Politički akteri 14 7,3<br />
Međunarodni akteri 7 3,7<br />
Ostale društvene skupine 7 3,7<br />
Ostali iz bivše SFRJ 5 2,6<br />
Crkvena hijerarhija i Crkva u BiH-u 5 2,6<br />
Ostale državne službe 5 2,6<br />
Ostale vjerske <strong>za</strong>jednice i grupe 4 2,1<br />
Nevladine udruge 3 1,6<br />
Hrvatska i Hrvati 3 1,6<br />
Ukupno 191 100,0<br />
Kao akteri najučestalije su se pojavljivali crkveni akteri u Republici Hrvatskoj<br />
(40,3%). Među njima bili su biskupi, crkvene ustanove, svećenici, župnici, nadbiskupi,<br />
kardinal Kuharić, kardinal Bo<strong>za</strong>nić, Glas Koncila, ostali vjerski mediji, te<br />
ostali vjerski akteri. Uz njih su se, kao učestaliji akteri, pojavljivali i Papa i Sveta<br />
Stolica (14,7%), akteri vlasti (9,9%) (primjerice Sabor, Vlada i predsjednik RH),<br />
svjetovni mediji (7,3%) (primjerice dnevne novine poput Jutarnjega lista, Vjesnika,<br />
Novoga lista, Večernjega lista, tjednici poput Globusa i novinari), te politički akteri<br />
(7,3%) (općenito političari i političke stranke, HDZ, SDP, ostale stranke).<br />
Prema tome, najučestaliji akteri u komentarima s jedne strane su crkveni akteri<br />
u Hrvatskoj i Svetoj Stolici, čije djelovanje, stavove i ideje komentari posreduju. S<br />
druge strane su akteri vlasti (primjerice Sabor, Vlada i predsjednik RH) i politički<br />
akteri, te svjetovni mediji koji šalju svjetovne poruke i ideje često suprotne i suprotstavljene<br />
porukama Crkve. Takav raspored aktera razumljiv je ako uzmemo u obzir<br />
rasprostranjenost najučestalijih podtema (evangeli<strong>za</strong>cija, društvena transformacija i<br />
politika, ekonomske i socijalne teme, Crkva i hrvatski narod, osamostaljenje, rat i<br />
druge žrtve, te odnos crkve i države) <strong>za</strong> koje su obje strane poka<strong>za</strong>le interes dok<br />
je svaka više naglašavala svoju sferu djelovanja.<br />
Rjeđe su se (od 3,7% do 0,5%) kao akteri pojavljivali ostali međunarodni akteri<br />
(međunarodna <strong>za</strong>jednica, SAD, EU), ostale društvene skupine (građani, branitelji,<br />
mladi, stručnjaci, sportaši), ostale državne službe (znanstvenici, državni djelatnici),<br />
ostali iz zemalja bivše Jugoslavije (Srbi, mediji iz Srbije i Slovenije, predsjednici<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
289
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
republika SFRJ-a), crkvena hijerarhija i Crkva u Bosni i Hercegovini (bosanski kardinal),<br />
ostale vjerske <strong>za</strong>jednice i grupe (vjerske <strong>za</strong>jednice, Srpska pravoslavna crkva,<br />
pravoslavni patrijarh Pavle), Hrvatska i Hrvati (narod, Hrvatska), te nevladine<br />
udruge (HHO, Helsinki Watch, Građanski odbor <strong>za</strong> ljudska prava). Slijede tablice<br />
iz kojih se vidi u kojoj su mjeri akteri u komentarima napadali (kritizirali) druge<br />
aktere, s obzirom na dominantne teme i razdoblja 11 .<br />
U Tablici 8. prika<strong>za</strong>ni su podaci o napadima aktera po dominantnim temama.<br />
Tablica 8.<br />
Napadi aktera po dominantnim temama (f, %)<br />
Dominantna tema<br />
Napadanje aktera<br />
Nema Ima Ukupno f Ukupno %<br />
1. Neke društveno-političke teme 22,9 77,1 70 100,0<br />
2. “Hrvatske teme” 46,2 53,8 39 100,0<br />
3. Evangeli<strong>za</strong>cija 88,2 11,8 34 100,0<br />
4. Odnos Crkve i države 50,0 50,0 32 100,0<br />
5. Druge vjerske <strong>za</strong>jednice 90,9 9,1 11 100,0<br />
6. Sveta Stolica u svijetu 44,4 55,6 9 100,0<br />
Ukupno f 94 101 195<br />
Ukupno % 48,2 51,8 100,0<br />
U komentarima je bilo prisutno nešto više napada aktera (51,8%) nego što je bilo<br />
nenapadanja (48,2%). Najviše napada prisutno je u nekim društveno-političkim temama<br />
(77,1%), <strong>za</strong>tim u “hrvatskim temama” (53,8%), te temi odnos Crkve i države<br />
(50,0%) dok je najmanje napada bilo u evangeli<strong>za</strong>ciji (11,8%), te temi druge vjerske<br />
<strong>za</strong>jednice (9,1%).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
290<br />
Prve tri dominantne teme područja su ljudskog djelovanja u kojima povijesni događaji<br />
igraju važnu ulogu, te su konflikti očekivano najvidljiviji, a mogući su i između<br />
i unutar sekularne i crkvene strane. Druge dvije dominantne teme područja su<br />
podložnija manjoj kritici jer se aktivnosti i djelovanje aktera u njima smatraju dobrima<br />
<strong>za</strong> Crkvu i njene vjernike (evangeli<strong>za</strong>cija) ili Crkva <strong>za</strong> njih nije <strong>za</strong>interesirana<br />
(druge vjerske <strong>za</strong>jednice).<br />
U Tablici 8.a prika<strong>za</strong>ni su napadi aktera po razdobljima.<br />
11 U komentarima smo pratili i slučajeve u kojima su se akteri branili od drugih aktera, te<br />
podržavali/odobravali druge aktere. Tih je slučajeva na obje strane bilo jako malo (u prvom<br />
15%, a u drugom 29%), pa ih ovdje nećemo prika<strong>za</strong>ti.
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
Tablica 8.a<br />
Napadi aktera po razdobljima (f, %)<br />
Napad<br />
Razdoblje<br />
1990. – 1994. 1995. – 1999. 2000. – 2004.<br />
Ukupno f Ukupno %<br />
Nema 56,9 63,1 24,6 94 48,2<br />
Ima 43,1 36,9 75,4 101 51,8<br />
Ukupno f 65 65 65 195<br />
Ukupno % 100,0 100,0 100,0 100,0<br />
Dok su u prva dva razdoblja bili učestaliji komentari bez napada (56,9% i 63,1%), u<br />
trećem razdoblju primjetan je <strong>za</strong>okret i značajan porast napada aktera (75,4%).<br />
Karakteristika prvoga razdoblja na nacionalnoj razini uključivala je borbu <strong>za</strong> neovisnost<br />
i samostalnost Hrvatske, uz suzdržanu kritičnost. U drugom razdoblju<br />
kritičnost se smanjila zbog podržavanja vlasti HDZ-a i Franje Tuđmana od strane<br />
Crkve, naglašene politi<strong>za</strong>cije Crkve i religije, te bavljenja Crkve dominantno svojim<br />
probitkom u društvu. Zanimljivo je da je upravo nadbiskup Bo<strong>za</strong>nić baš u tom<br />
razdoblju govorio o “grijehu struktura” kako bi uka<strong>za</strong>o na bit društvenih problema.<br />
U trećem razdoblju (kada je promijenjen glavni urednik Glasa Koncila koji piše<br />
komentare), i nakon promjene vlasti koju Crkva nije podržavala, Crkva je postala<br />
puno kritičnija u javnom životu baveći se socijalnom politikom, općim dobrom i<br />
nacionalnim interesima, kao i pitanjima seksualnih sklonosti, pobačaja i obiteljskog<br />
života.<br />
Sljedeća tablica pokazuje aktere koji su najčešće napadali druge aktere po razdobljima.<br />
Tablica 9.<br />
Akteri koji napadaju druge aktere po razdobljima (f, %)<br />
Akteri koji napadaju 1990. – 1994. 1995. – 1999. 2000. – 2004. Ukupno f Ukupno %<br />
Crkveni akteri 60,8 54,2 73,5 66 65,3<br />
Svjetovni mediji 10,7 25,0 6,1 12 11,9<br />
Akteri vlasti 10,7 0 4,0 5 4,9<br />
Politički akteri 3,6 4,2 4,0 4 3,9<br />
Ostale državne službe 0 0 6,1 3 3,0<br />
Nevladine udruge 3,6 8,3 0 3 3,0<br />
Ostali iz bivše SFRJ 7,1 0 2,0 3 3,0<br />
Hrvatska i Hrvati 0 0 2,0 1 1,0<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
291
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
Akteri koji napadaju 1990. – 1994. 1995. – 1999. 2000. – 2004. Ukupno f Ukupno %<br />
Ostale društvene skupine 0 4,2 0 1 1,0<br />
Ostali međunarodni akteri 0 0 2,0 1 1,0<br />
Papa i Sveta Stolica 0 4,2 0 1 1,0<br />
Ostale vjerske <strong>za</strong>jednice i grupe 3,6 0 0 1 1,0<br />
Ukupno f 28 24 49 101<br />
Ukupno % 27,7 23,8 48,5 100,0<br />
Najučestalije su napadali i kritizirali druge aktere crkveni akteri (65,3%), <strong>za</strong>tim<br />
svjetovni mediji (11,9%) dok su svi ostali akteri rijetko napadali druge aktere (od<br />
1,0 do 4,9%). Među sve ostale aktere pripadaju akteri vlasti, politički akteri, ostale<br />
državne službe, nevladine udruge, ostali iz bivše Jugoslavije, Hrvatska i Hrvati,<br />
ostale društvene skupine, ostali međunarodni akteri, Papa i Sveta Stolica, te ostale<br />
vjerske <strong>za</strong>jednice i grupe.<br />
Kritičnost crkvenih aktera prema drugim akterima pove<strong>za</strong>na je s njihovim viđenjem<br />
vlastite pozicije moralnoga arbitra u društvu. S jedne strane tu je Glas Koncila<br />
kao službeno glasilo Crkve, u kojem se komentator često javlja kao akter koji<br />
napada druge aktere i situaciju (većinom su to akteri domaće i internacionalne<br />
politike, te mediji, a puno rjeđe vjerski akteri, dok je tematski ponajviše u nekim<br />
društveno-političkim temama, a pogotovo kroz podteme ekonomska i socijalna<br />
situacija, te politička scena). Osim toga, napadi se javljaju s aspekta Crkve kao institucije<br />
vjere, vjernika i klera, čije vrijednosti i stavove komentar promiče – osuđuje<br />
i napada one koji se protive ili djeluju protivno Crkvi, dakle aktere sekularne<br />
sfere, a tematski su napadi najčešće ve<strong>za</strong>ni uz podtemu obitelji i seksualnosti<br />
(pogotovo pobačaja).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
Svjetovni mediji (na drugom mjestu) javljaju se kao javni, svjetovni forum u kojem<br />
društveni akteri raspravljaju, te razmjenjuju mišljenja, često kritizirajući događaje<br />
i/ili druge aktere koji su dio Crkve u Hrvatskoj. Tematski su usmjereni na neke<br />
društveno-političke teme i “hrvatske teme”, a podtemama na medije i političke<br />
manipulacije Crkvom (ili/i Crkve).<br />
U tablici 9.a prika<strong>za</strong>ni su akteri koji su napadani od drugih aktera po razdobljima.<br />
Tablica 9.a<br />
Akteri koji su napadani od drugih aktera po razdobljima (f, %)<br />
Akteri koji su napadani 1990. – 1994. 1995. – 1999. 2000. – 2004. Ukupno f Ukupno %<br />
Crkveni akteri 42,8 50,0 20,3 34 33,7<br />
Politički akteri 3,6 8,4 32,5 19 18,8<br />
Svjetovni mediji 7,1 8,3 16,3 12 11,9<br />
292
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
Akteri koji su napadani 1990. – 1994. 1995. – 1999. 2000. – 2004. Ukupno f Ukupno %<br />
Akteri vlasti 0 8,2 20,4 12 11,9<br />
Ostali međunarodni akteri 10,7 8,3 4,1 7 6,9<br />
Ostali iz bivše SFRJ 17,9 4,2 0 6 5,9<br />
Ostale državne službe 3,6 4,2 4,1 4 4,0<br />
Hrvatska i Hrvati 3,6 8,3 2,0 4 4,0<br />
Papa i Sveta Stolica 7,1 0 0 2 2,0<br />
Ostale društvene skupine 3,6 0 0 1 1,0<br />
Ukupno f 28 24 49 101<br />
Ukupno % 27,7 23,8 48,5 100,0<br />
Najnapadaniji akteri u komentarima bili su crkveni akteri (33,7%) (crkvena hijerarhija<br />
i Crkva u Hrvatskoj, Glas Koncila, kardinal Kuharić, kardinal Bo<strong>za</strong>nić i ostali<br />
vjerski akteri), a po učestalosti napadanja slijedili su ih politički akteri (18,8%)<br />
(političari –općenito, HDZ, političke stranke – općenito, ostale stranke, SDP), svjetovni<br />
mediji (11,9%), te akteri vlasti (Sabor, Vlada i predsjednik RH) (11,9%). Ostali<br />
akteri (međunarodni akteri, ostali iz bivše Jugoslavije, ostale državne službe, Hrvatska<br />
i Hrvati, Papa i Sveta Stolica, te ostale društvene skupine) napadani su još<br />
rjeđe (do 6,9%).<br />
Crkva u Hrvatskoj i njezini djelatnici kao čuvari društvenoga morala i reda bili<br />
su meta napada svjetovnih medija, nevladinih udruga, Vlade i Sabora, te vlasti<br />
– općenito. Tematski radilo se o političkoj manipulaciji Crkvom, podjednako ekonomskoj<br />
i socijalnoj situaciji, političkoj sceni, medijima, društvenim devijacijama i<br />
grupama s društvenoga ruba, te o Glasu Koncila koji su kritizirali većinom svjetovni<br />
mediji i ostali vjerski mediji, a podteme su najčešće bile Crkva i hrvatski narod,<br />
te političke manipulacije Crkvom.<br />
Političari – općenito, (neimenovani) inače su česte mete javnih kritika 12 , što je<br />
vidljivo i u komentarima Glasa Koncila i to kroz podteme ekonomske i socijalne<br />
situacije, Hrvatske u međunarodnim odnosima, političkih struktura i predizbornih<br />
proglasa biskupa.<br />
Svjetovni su mediji društveni akteri koji se često kao javni forum kritiziraju, a u<br />
komentarima su najčešće napadani u vezi s temama vjeronauka i etike u školi,<br />
dušebrižništva u vojsci, te društvenih transformacija.<br />
12 Neodređeno naglašavanje krivnje političkih aktera primjerice u fra<strong>za</strong>ma “političari općenito”<br />
ili su “neki političari” na neki način kolektivizira krivnju ili <strong>za</strong>magljuje pojedinaca<br />
i umanjuje njihovu odgovornost. Sličan pristup “igre skrivača” u odgovornosti i krivnji <strong>za</strong><br />
političke ili javne odluke prisutan je i kod diskursa glavnih nacionalnih dnevnih novina<br />
(Obad, Goldberger, 2004.), a ne služi javnom, općem dobru.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
293
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
Akteri vlasti (Sabor, Vlada i predsjednik RH) uglavnom slijede logiku političara<br />
– općenito, po tipu aktera koji ih kritiziraju, kao i po najčešćoj podtemi (ekonomska<br />
i socijalna situacija), ali je na drugom mjestu prisutno pitanje <strong>za</strong>konodavstva.<br />
Međunarodni akteri (SAD i druge velike sile, međunarodna <strong>za</strong>jednica općenito)<br />
kritizirani su zbog njihove međunarodne politike, a najviše kroz podteme Crkva i<br />
hrvatski narod, te osamostaljenje i rat.<br />
4. Zaključci<br />
Glas Koncila, kao službeno glasilo Katoličke crkve, u svojim je komentarima (od<br />
1990. do 2004. godine) promovirao stavove Katoličke crkve u Hrvatskoj o društvenim<br />
promjenama u tranzicijskom razdoblju, iako ih je vrlo rijetko opisivao pojmom<br />
tranzicije. Rezultati provedenog istraživanja potvrđuju radnu hipotezu po kojoj<br />
komentari Glasa Koncila pokazuju da je Crkva u pojedinim aspektima tranzicijskih<br />
promjena bila aktivan sudionik događaja, te da se različito odnosila prema temama<br />
i akterima u analiziranim razdobljima. Učestalost pojavljivanja dominantnih tema<br />
i podtema bila je određena specifičnim tranzicijskim društvenim kontekstom u<br />
Hrvatskoj.<br />
U prvom razdoblju (1990. – 1994.) na djelu je bio proces izgradnje nacionalne države<br />
i rat. Crkva je pružila podršku vlasti koja je pobijedila na izborima i nastojala<br />
na mobiliziranju nacionalne samosvijesti Hrvata u ratnom razdoblju. Istovremeno,<br />
trudila se maksimalno iskoristiti novu društvenu situaciju u kojoj je, nakon desetljeća<br />
anonimnosti ušla u javnu sferu društva. Podjednako su bile prisutne “hrvatske<br />
teme” i neke društveno-političke teme. Drugo razdoblje (1995. – 1999.) karakterizira<br />
<strong>za</strong>vršetak rata, teška politička i ekonomska situacija (društvena nejednakost,<br />
siromaštvo, ne<strong>za</strong>poslenost, autoritarnost i <strong>za</strong>tvorenost društva) i ozbiljne kritike<br />
situacije na kraju toga razdoblja, podrška Crkve aktualnoj vlasti, daljnji rad na mobili<strong>za</strong>ciji<br />
nacionalnih osjećaja i smrt predsjednika Tuđmana. Najčešće su prisutne<br />
“hrvatske teme”.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
294<br />
Unatoč spomenutim gorućim ekonomskim i socijalnim problemima, anali<strong>za</strong> pokazuje<br />
da se Crkva, naročito u drugom razdoblju, dominantno bavila samom sobom<br />
i ostvarenjem svojih interesa u društvu, u čemu je i uspijevala: Sveta Stolica potpisala<br />
je vrlo povoljne ugovore s hrvatskom državom, koji su je riješili ni<strong>za</strong> briga s<br />
kojima se borila nakon devedesetih – izgradnja crkvenih objekata, financiranje iz<br />
državnoga proračuna (plaće i mirovine crkvenim službenicima), dušobrižništvo u<br />
bolnicama, vojsci, policiji i <strong>za</strong>tvorima, vjeronauk u predškolskim, osnovnoškolskim<br />
i srednjoškolskim ustanovama, valjanost crkvenog braka i niz drugih povlastica.<br />
Crkva se našla u izrazito privilegiranom položaju u odnosu na ostale vjerske <strong>za</strong>jednice.<br />
Unatoč Bo<strong>za</strong>nićeve sintagme o “grijehu struktura”, Crkva je podržavala<br />
HDZ-ovu vlast i dobro s njom surađivala i nije razrađivala temu “grijeha struktura”.<br />
Od teorijskih koncepata naročito se u drugom razdoblju očitim činio koncept politi<strong>za</strong>cije<br />
religije i religi<strong>za</strong>cije politike.
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
U trećem razdoblju (2000. – 2004.) dolazi do promjene vlasti, reformi i otvaranja<br />
Hrvatske prema globalnim i integracijskim procesima. Crkva, koja je protiv nove<br />
(“lijeve”) vlasti, postala je puno kritičnija prema vlasti i političarima i njihovim potezima<br />
nego što je to bila u prethodnom razdoblju. Konačno je počela odčitavati<br />
“znakove vremena” i baviti se, na svoj način, “grijehom struktura”: neke društvenopolitičke<br />
teme javljaju se gotovo deset puta češće od “hrvatskih tema”. U tom je razdoblju<br />
Crkva <strong>za</strong>htijevala promjenu <strong>za</strong>kona o pobačaju i o radu nedjeljom (<strong>za</strong>lagala<br />
se <strong>za</strong> <strong>za</strong>branu pobačaja, kao i rada nedjeljom).<br />
Djelovanje Crkve je (prema komentarima) u sva tri razdoblja bilo dominantno<br />
usmjereno na sadašnjost, na ovdje i sada, na ostvarenje vjekovnoga hrvatskog<br />
sna o hrvatskoj državi, u kojoj Crkva ima važnu ulogu (ne samo u sferi civilnoga<br />
društva, nego i u politici – proglasi biskupa, različite izjave biskupa...), u kojoj<br />
kristijanizira društvo (u kojemu je, prema popisu stanovništva, 87,8% katolika), s<br />
argumentima povijesnih <strong>za</strong>sluga <strong>za</strong> opstanak hrvatskoga naroda, povijesne uloge<br />
predziđa kršćanstva <strong>za</strong> Europu i najkatoličkije zemlje u Europi.<br />
Ne samo da Crkva u analiziranom razdoblju nije razložno i analitički sagledavala<br />
nove “znakove vremena” (osiromašenje građana, pljačka nacionalnih resursa, ne<strong>za</strong>poslenost,<br />
kriminal, nesposobnost i nevoljkost političke elite da sve to <strong>za</strong>ustavi...)<br />
koji se tiču njenih vjernika koji su u Hrvatskoj u uvjerljivoj većini, nego je pokazivala<br />
i socijalnu neosjetljivost, apostrofirajući često probleme koji nisu bili ključni<br />
<strong>za</strong> hrvatsko društvo i njene vjernike. Briga <strong>za</strong> materijalne interese (povrat crkvene<br />
imovine, bavljenje dionicama, iznos koji dobiva iz državnog proračuna, rastrošnost,<br />
neumjerena gradnja velebnih objekata) dovela je Crkvu u nesklad s vlastitim<br />
samorazumijevanjem – evanđeoskom biti njena poslanja na zemlji i s koncilskom<br />
Crkvom koja služi i koja je duhovno utočište.<br />
Koliko su službene novine Katoličke crkve u Hrvatskoj <strong>za</strong>ista glas Koncila kada su<br />
u pitanju neki temeljni koncilski postulati koji se tiču dijaloga sa svijetom u kojem<br />
Crkva živi?<br />
Dijalog Crkve na četiri razine postulirane na Koncilu (unutarcrkveni dijalog, dijalog<br />
s drugim kršćanima, s nekršćanima, s nevjerujućima), rijetko je bio tema komentara.<br />
Unutarcrkveni dijalog nije se pojavio nijednom kao tema. Teološki plurali<strong>za</strong>m u<br />
Crkvi gotovo da i ne postoji, disonantni glasovi se neutraliziraju (niz je “slučajeva”<br />
koji o tome svjedoče). Dijalog s drugim vjerskim <strong>za</strong>jednicama kao tema gotovo ne<br />
postoji. Ni religijski plurali<strong>za</strong>m u društvu kao tema nije prisutan. Nevjerujući/ateisti/agnostici<br />
kao tema također ne postoje, osim generalno negativne konotacije<br />
ateizma u vezi s ateističkim ideologijama.<br />
Unatoč dominaciji katoličke vjere, stvarnost hrvatskoga društva danas ipak karakterizira<br />
plurali<strong>za</strong>m vjerovanja, vrijednosti i životnih stilova, a anali<strong>za</strong> komentara<br />
Glasa Koncila pokazuje da Crkva nema puno sluha <strong>za</strong> prilagođavanje takvom<br />
društvu. Diskurs Glasa Koncila (Crkve) svojstveniji je tradicionalnom društvu koje<br />
je bilo uniformnije sa socijalnoga i kulturnog stajališta.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
295
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
Literatura<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
296<br />
1. Bajsić, V. (1972). Na rubovima crkve i civili<strong>za</strong>cije. Zagreb: Kršćanska sadašnjost.<br />
2. Boeckh, K. (1995). O crkvenom tisku u Hrvatskoj: Prikazivanje religije i nacije u Glasu<br />
Koncila. Crkva u svijetu, 30 (2):204–216.<br />
3. Borowik, I.; Marinović Jerolimov, D.; Zrinščak, S. (2004). Religion and Patterns of Social<br />
Transformation – or: How to Interpret Religious Changes in Post-Communism? U:<br />
Marinović Jerolimov, D., Borowik I., Zrinščak, S. (Eds.). Religion and Patterns of Social<br />
Transformation. Zagreb: <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb, 9–19.<br />
4. Borowik, I. (2004). Religion and Civil Society in Poland in the Process of Democratic<br />
Transformation. U: Marinović Jerolimov, D., Borowik, I., Zrinščak, S. (Eds.). Religion<br />
and Patterns of Social Transformation. Zagreb: <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb,<br />
125–139.<br />
5. Centeno, M. A. (1994). Between Rocky Democracies and Hard Markets: Dilemmas of<br />
the Double Transition. Annual Review of Sociology, 20: 125–147.<br />
6. Cifrić, I. (1995). Socijalno-ekološke orijentacije i odnos prema vjeri u kontekstu tranzicije.<br />
Socijalna ekologija, 4 (1):15–33.<br />
7. Cifrić, I. (1996). Tranzicija i transformacija – između norme i prakse. Socijalna ekologija,<br />
5(2):135–153.<br />
8. Cifrić, I. (1998). Tranzicija i transformacija. U: Cifrić, I. i suradnici (Ur.). Društveni<br />
razvoj i ekološka moderni<strong>za</strong>cija. Zagreb: Hrvatsko sociološko društvo i Zavod <strong>za</strong> sociologiju<br />
Filozofskog fakulteta u Zagrebu, 47–78.<br />
9. Črpić, G., Zrinščak, S. (2005). Između identiteta i svakodnevnog života: Religioznost<br />
u hrvatskom društvu iz europske komparativne perspektive. U: Baloban, J. (Ur.). U<br />
potrazi <strong>za</strong> identitetom: Komparativna studija vrednota: Hrvatska i Europa. Zagreb:<br />
Golden marketing – Tehnička knjiga, 45–83.<br />
10. Črpić, G., Jukić, J. (1998). Alternativna religioznost. Bogoslovska smotra, 68 (4):589–<br />
617.<br />
11. Franić, F. (1973). Putevi dijaloga. Split: Crkva u svijetu.<br />
12. Goldberger, G. (2006). From Antagonism to Establishment and Dominance: Re-construction<br />
of Church-State Relations in Croatia. U: Révay, E., Tomka, M. (Eds.). Eastern<br />
European Religion. Budapest, Piliscsaba: Pázmány Társadalomtudomány, 5.:149–169.<br />
13. Grubišić, I. (1997). Katolici<strong>za</strong>m i postkomuni<strong>za</strong>m u Hrvatskoj. U: Grubišić, I. (Ur.).<br />
Crkva i država u društvima u tranziciji.: 157–166.<br />
14. Grünfelder, A. (2002). “Profil” crkve u Hrvatskoj. U: Weber, B. i Dvornik, S. (Ur.). Hrvatska,<br />
godinu dana nakon promjene – prva bilanca. Zagreb: Heinrich Boll Stiftung.<br />
15. Hodžić, A. (2000). Preoccupation with the “Other”. U: Skopljanac Brunner, S., Gredelj,<br />
S., Hodžić, A., Krištofić, B. (Eds.). Media and War. Zagreb: Centre for transition and<br />
civil society research. Belgrade: Agency Argument, 19–40.<br />
16. Juchler, J. (2000). Global Trends: The Transformation in Eastern Europe and European<br />
Unification. Dialogue and Universalism, 10 (12):33–59.<br />
17. Ivan Pavao II. (1992). Centesimus annus (Stota godina). Enciklika. Zagreb: Kršćanska<br />
sadašnjost.<br />
18. Jukić, J. (1993). Budućnost religije. Split: Matica hrvatska.<br />
19. Malović, S. (2004). Croatia. U: Petković, B. (Ed.). Media Ownership and its impact on<br />
media independence and pluralism. Ljubljana: Peace <strong>Institut</strong>e, 119–140.<br />
20. Mandelbaum, M. (Ed.). (1996). Postcommunism: Four Perspectives. New York: Council<br />
on Foreign Relations Press.<br />
21. Marasović, Š. (1997). Crkva i država u komunističkim društvima. U: Grubišić, I. (Ur.).<br />
Crkva i država u društvima u tranziciji. Split: Hrvatska akademska udruga, 25–43.
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
22. Marinović Bobinac, A. (1991). Anali<strong>za</strong> sadržaja tiska malih vjerskih <strong>za</strong>jednica u Zagrebu.<br />
Zagreb: <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu.<br />
23. Marinović Bobinac, A. (1993). Aktualnost dijaloga Katoličke crkve s nevjerujućima na<br />
razmeđu dva stoljeća. U: Bahtijarević, Š. (Ur.). Prilozi izučavanju nereligioznosti i ateizma.<br />
Zagreb: <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu, 37–46.<br />
24. Marinović Bobinac, A. (1995). Necrkvena religioznost u Hrvatskoj. Društvena<br />
istraživanja, 4/6:853–865.<br />
25. Marinović Bobinac, A. (1999). Urbanost pentekostalnih <strong>za</strong>jednica: socijalno-demografska<br />
obilježja <strong>za</strong>grebačkih pentekostalaca. <strong>Sociologija</strong> sela, 37/4:407–425.<br />
26. Marinović Jerolimov, D. (2001). Religious Changes in Croatia: Some empirical Data<br />
from 1972, 1982 and 1999 in the Zagreb Region. U: Borowik, I., Tomka, M. (Eds).<br />
Religion and Social Change in Post-Communist Europe. Krakow: Zaklad Wydawniczy<br />
Nomos, 63–180.<br />
27. Mataušić, M.; Nikodem, K.; Črpić, G. (2001). Crkva i mediji. U: Aračić, P. (Ur.). Jeremija<br />
što vidiš? Crkva u hrvatskom tranzicijskom društvu. Đakovo: Biblioteka Diacovensia,<br />
53–76.<br />
28. Matijević, M. (2005). Recepcija Srba i Srbije u katoličkome vjerskom tisku 1980.-1991.<br />
godine. U: Graovac, I. (Ur.). Dijalog povjesničara-istoričara. Zagreb: Zaklada Friedrich<br />
Naumann, 9: 469–486.<br />
29. Melich, J. S. (2000). The Relationship Between the Political and the Economic in the<br />
Transformations in Eastern Europe: Continuity and Discontinuity and the Problem of<br />
Models. East European Quarterly, 34 (2):131–157.<br />
30. Melich, J. S. (2005). Breaking the Postcommunist Liminality: The Transformation Process<br />
in Eastern Europe. Demokrati<strong>za</strong>tsiya: The Journal of Post-Soviet Democrati<strong>za</strong>tion,<br />
13 (1):117–139.<br />
31. Neuendorf, K. A. (2002). The Content Analysis Guidebook. London: Sage Publications.<br />
32. Obad, O.; Goldberger, G. (2004). Who is to Blame? Discourse Analysis of Responsibility/Guilt<br />
in Croatian Daily Newspapers. Trans – Internet Journal for Cultural Sciences,<br />
Nr. 15, dostupno na: http://www.inst.at/trans/15Nr/02_3/obad15.htm.<br />
33. Offe, C. (2004). Capitalism by Democratic Design? Democratic Theory Facing the Triple<br />
Transition in East – Central Europe. Social Research, 71(3):501–528.<br />
34. Papa Pavao VI. (1979). Ecclesiam suam. (Crkvu svoju). Zagreb: Kršćanska sadašnjost.<br />
35. Plačko, Lj. (1985). Djelovanje crkve i prihvaćanje religiozno-crkvene doktrine. Zagreb:<br />
<strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu.<br />
36. Relja, R. (1998). Anali<strong>za</strong> sadržaja vjerskog tiska u vremenskom razdoblju od 1991. do<br />
1995. godine: Glasa Koncila, Kane i Karitasa. Zagreb: Filozofski fakultet u Zagrebu,<br />
magistarski rad.<br />
37. Skledar, N. (1984). Dijalog kršćana i marksista. Beograd: Mladost.<br />
38. Sztompka, P. (2000). Cultural Trauma: The Other Face of Social Change. European<br />
Journal of Social Theory, 3(4):449–466.<br />
39. Šagi-Bunić, T. (1972). Ali drugog puta nema. Zagreb: Kršćanska sadašnjost.<br />
40. Šterc, J.; Bošnjak, B.; Bahtijarević, Š. (1971). Anali<strong>za</strong> vjerske štampe. Zagreb: <strong>Institut</strong> <strong>za</strong><br />
društvena istraživanja u Zagrebu.<br />
41. Šagi, B. Z. (1997). Novi stavovi Katoličke crkve u odnosu Crkve i države. U: Grubišić,<br />
I. (Ur.). Crkva i država u društvima u tranziciji. 17–26.<br />
42. Tomka, M. (1995). The Changing Social Role of Religion in Eastern and Central Europe:<br />
Religious Revival and its Contradictions. Social Compass, 42 (1):17–26.<br />
43. Vereš, T. (1973). Filozofsko-teološki dijalog s Marxom. Zagreb: FTI DI.<br />
44. Vrcan, S. (1980). Studije i eseji iz sociologije religije. U: Vušković, B. i Vrcan, S. (Ur.).<br />
Raspeto katoličanstvo. Zagreb: Naše teme.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
297
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 269–299<br />
45. Vrcan, S. (1985). Koncil i Katolička crkva u iskušenjima suvremenog doba. Pogledi, 15<br />
(3):19–30.<br />
46. Vrcan, S. (1998). O tranziciji s različitih uglova. Revija <strong>za</strong> sociologiju, 3–4:243–248.<br />
47. Vrcan, S. (2001). Vjera u vrtlozima tranzicije. Split: Glas Dalmacije – revija Dalmatinske<br />
akcije.<br />
48. Zrinščak, S. (2004). Religion and Society in Tension in Croatia: Social and Legal Status<br />
of Religious Communities. U: Richardson, J. T. (Ed.). Regulating Religion: Case Studies<br />
from Around the Globe. 299–318. New York: Kluwer Academic/Plenum Publishers.<br />
49. Županov, J. (2001). Industrijalizirajuća i deindustrijalizirajuća elita u Hrvatskoj u drugoj<br />
polovici 20. stoljeća. U: Čengić, D. i Rogić, I. (Ur.). Upravljačke elite i moderni<strong>za</strong>cija.<br />
Zagreb: <strong>Institut</strong> društvenih znanosti Ivo Pilar.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
298
A. Marinović Bobinac, G. Goldberger: Glas Koncila – poslanje ili tek ime...<br />
Ankica Marinović Bobinac, Goran Goldberger<br />
<strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb, Zagreb, Croatia<br />
e-mail: ankica@idi.hr, goran@idi.hr<br />
Original scientific paper<br />
Glas Koncila – a True Mission or Simply a Name: Analysis of the<br />
Commentaries During the Period of Social Transition in Croatia<br />
Abstract<br />
In the text the authors discuss the transition period in Croatia and its social and religious<br />
changes. They explain the social context of the country where Catholicism has become an<br />
important part of the individual and collective identity and present the history of the Catholic<br />
Church in Croatia. The text presents the results (frequency and percentage) of analysed<br />
commentaries which appeared in Glas Koncila (a weekly newspaper of the Catholic Church)<br />
and their attitude towards dominant topics, such as the relations between the Church and<br />
the state, some political events, other religious communities, “Croatian themes”, reevangeli<strong>za</strong>tion,<br />
the Vatican and the world, the actors of the transition period in Croatia from 1990<br />
to 2004. The working hypothesis has been confirmed: the Church was an active participant<br />
in some aspects of transitional changes and it showed different attitudes to themes and<br />
actors in the analysed periods. The frequency of dominant themes and actors was defined<br />
by the specific social transition in Croatia. The first period (1990–1994) was characterised<br />
by the war of independence and the creation of a national state. The Church supported the<br />
elected government and worked on the revival of the Croatian national feelings.“Croatian<br />
themes” and some social and political themes were equally present in the commentaries<br />
The second period (1995–1999) was marked by the end of the war, a very difficult political<br />
and economic situation, the Church support of the government, further strengthening of<br />
the national feelings, a serious criticism of the HDZ government towards the end of this<br />
period, President Tuđman’s death and the end of the HDZ largely authoritarian government.<br />
“Croatian themes” were mostly present in the commentaries. In the third period<br />
(2000-2004) the government changed, Croatia opened to reforms, global and integration<br />
processes. The Church was openly against the new,”left” government and criticized it much<br />
more strongly than in the previous period. Finally, it became more sensitive to “the changes<br />
in time” and started dealing, in its way, with “the sin of structures”: some political and social<br />
themes were almost ten times more present than “Croatian themes”.<br />
Actors who appear most frequently in the commentaries are the Church, the Pope and the<br />
Vatican, the government and the secular media.<br />
Key words: Croatia, period of transition, religious revival, the Catholic Church, Glas<br />
Koncila, commentaries, content analysis.<br />
Received in February 2008<br />
Accepted in February 2008<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
299
UDK: 316.723:289(497.5)<br />
Izvorni znanstveni rad<br />
Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
Benjamin Perasović<br />
<strong>Institut</strong> društvenih znanosti Ivo Pilar, Zagreb, Hrvatska<br />
E-mail: ben.perasovic@gmail.com<br />
SAŽETAK Namjera ovog rada jest istražiti rastafarijanstvo u Hrvatskoj, raznovrsne<br />
oblike pojavnosti rastafarijanskih uvjerenja i eventualnih duhovnih praksi. Rastafarijanski<br />
pokret nastaje na Jamajci tridesetih godina prošloga stoljeća, na temelju<br />
tradicije garveističkoga pokreta i propovijedanja Marcusa Garveyja. Garveyjeve riječi<br />
o “skoroj krunidbi crnog kralja” pripadnici rastafarijanskoga pokreta uzimaju kao<br />
proročanstvo koje se ispunilo u povijesnom događaju iz 1930. godine, kada je etiopski<br />
car Tafari okrunjen u kralja uzevši kraljevsko ime Haile Selassie. Ras kao riječ <strong>za</strong><br />
cara, Tafari kao ime, uz staro<strong>za</strong>vjetno Jah (Jahve) činit će najčešći uzvik rastafarijanaca<br />
i sažeto izražavati njihovo duboko uvjerenje o Mesiji koji se vratio, o Bogu koji<br />
će pomoći napaćenom crnom narodu da se oslobodi ropskih i neokolonijalističkih<br />
okova u svom povratku u Afriku kao Kraljevstvo Nebesko. Rastafarijanski pokret<br />
<strong>za</strong>počeo je kao jamajkanski, ali se proširio u druge zemlje migracijama Jamajkanaca<br />
i širenjem reggae glazbe. Nekoliko generacija reggae glazbenika koristili su reggae<br />
kao glavni medij <strong>za</strong> vlastitu religioznost, <strong>za</strong> prenošenje poruka o Bogu, a okupljanja<br />
slična bogoslužjima odvijala su se često uz reggae glazbu.<br />
Upravo je univer<strong>za</strong>lna moć glazbe, uz praksu nastajanja subkulturnih životnih stilova<br />
na temelju glazbenih pravaca, mjesto posredovanja i mjesto <strong>za</strong>četka domaćih recepcija<br />
rastafarijanstva. Na osnovu sudjelovanja u raznovrsnim okupljanjima na domaćoj<br />
reggae sceni, uz intervjuiranje dvadesetak pripadnika scene i anketiranje tridesetak<br />
glazbenika koji čine reggae scenu, <strong>za</strong>ključuje se o postojanju rastafarijanskih uvjerenja<br />
u hrvatskom kontekstu. Dvije temeljne dimenzije iskazivanja rastafarijanstva u<br />
Hrvatskoj odnose se na klasične i našoj sredini poznate koordinate kršćanstva, s<br />
jedne strane, i suvremene oblike duhovnih praksi prisutnih u new age tradiciji, s<br />
druge strane. Rastafarijanstvo nije postalo jedinstvenom doktrinom ni u regiji svoga<br />
nastanka. Rastafarijanci nisu željeli izgraditi crkvu ni sličnu hijerarhijsku organi<strong>za</strong>ciju,<br />
pa je prirodno da u Hrvatskoj također nalazimo samo elemente rastafarijanstva na<br />
različite načine pove<strong>za</strong>ne s reggae scenom i drugim scenama (sub)kulture mladih. S<br />
obzirom na dinamiku subkulturnih scena, (re)definiranja subkulturnih situacija, rastafarijanstvo<br />
nije čvrsto omeđeno područje, a dosadašnje istraživanje dokazuje njegovu<br />
snažnu prisutnost na nekim dijelovima hrvatske subkulturne i alternativne scene.<br />
Ključne riječi: rastafarijanstvo, reggae scena, (sub)kulture mladih, hrvatsko društvo.<br />
Primljeno: siječanj 2008.<br />
Prihvaćeno: veljača 2008.<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
301
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
1. Uvod<br />
Šira javnost <strong>za</strong>padnoga svijeta doznala je <strong>za</strong> rastafarijani<strong>za</strong>m preko prve međunarodno<br />
priznate zvijezde Trećeg svijeta – glazbenika, pjesnika i rastafarijanca<br />
– Boba Marleyja.<br />
Bob Marley, kao i većina drugih reggae glazbenika iz razdoblja širenja reggaea s<br />
Jamajke u druge zemlje, bio je pripadnik rastafarijanskog pokreta, koji uz svoju<br />
primarno religijsku dimenziju sadržava i druge, kulturno-političke dimenzije socijalnih<br />
pokreta.<br />
Popularnost reggae glazbe, njeno širenje i prepletanje s drugim glazbenim oblicima,<br />
prisutnost reggae subkulture u mnogim <strong>za</strong>padnim zemljama, omogućilo je<br />
<strong>za</strong>interesiranoj javnosti i izvan akademskih krugova upoznavanje s rastafarijanskom<br />
religioznošću, upravo zbog neraskidive pove<strong>za</strong>nosti dobrog dijela reggaea s<br />
rastafarijanskom tematikom.<br />
Namjera ovoga rada jest istražiti postojanje rastafarijanstva u hrvatskom kontekstu<br />
i propitati raznovrsne oblike recepcije rastafarijanske duhovnosti na mjestima gdje<br />
se domaći akteri s tim fenomenom susreću.<br />
2. Ciljevi i metode istraživanja<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
302<br />
S obzirom da slični radovi u Hrvatskoj ne postoje, i da tezu o postojanju rastafarijanstva<br />
(na dubljem nivou od preuzimanja dijela simbolike u kulturi mladih) nitko<br />
još u našoj sredini nije postavio, utvrđivanje postojanja i oblika pojavnosti rastafarijanstva<br />
predstavlja osnovni cilj istraživanja. Radom će se pokušati odgovoriti<br />
na pitanje kako i na koji način možemo govoriti o rastafarijanstvu u našoj sredini,<br />
odnosno kako i na koji način nastaju hrvatski rastafarijanski akteri. Istraživanje<br />
uključuje promatranje i sudjelovanje, intervju i anketu. Subkulture mladih godinama<br />
su predstavljale glavni predmet interesa autora ovoga rada, tako da istraživanje<br />
ne kreće od potrebe stvaranja mreža kontakata, ono ih podrazumijeva. Osim toga,<br />
postoje i domaće web-stranice, forumi u kojima raznovrsni akteri reggae scene<br />
raspravljaju, između ostalog, i o pitanjima religije, vjere, crkve, rastafarijanstva i<br />
srodnih tema, neposredno ve<strong>za</strong>nih uz temu ovoga rada. Tijekom 2004. i 2005.<br />
godine sudjelovao sam u većini događanja/rituala reggae scene koja se u tom razdoblju<br />
širila i brojčano uvećavala. Tijekom 2006. napravio sam desetak intervjua<br />
s akterima scene zbog RIME 1 projekta kojeg je financiralo sveučilište u Warvicku,<br />
što se poka<strong>za</strong>lo korisnim <strong>za</strong> ovaj rad iako religioznost nije bila u prvom planu istraživanja.<br />
Na temelju dugogodišnjeg praćenja i poznavanja aktera mogao sam izdvo-<br />
1 RIME – trogodišnji projekt “Realising Indegenous Multiculturalism through Education”.<br />
Detaljnije na: www2warwick.ac.uk/fac/soc/sociology/research/current/rime/
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
jiti iz općeg uzorka reggae scene one koji prihvaćaju rastafarijanstvo na različitim<br />
razinama, pa ih intervjuirati <strong>za</strong> potrebe ovog rada, što je i učinjeno krajem <strong>2007</strong>.<br />
godine. Također, kao mentor <strong>za</strong> izradu diplomskog rada Ane Petrović sudjelovao<br />
sam u prikupljanju podataka i strukturiranju uzorka koji se nije preklopio s ranije<br />
intervjuiranim osobama, a uključio je 30 glazbenika s reggae scene koji su ispunili<br />
anketu Životni stilovi muzičara u Hrvatskoj.<br />
3. Nastanak rastafarijanskog pokreta<br />
U hrvatskim sociološkim publikacijama prije 17 godina objavljen je rad Rastafarijanska<br />
utopija (Dubreta i Perasović, 1990.) u kojem je objašnjen nastanak rastafarijanizma.<br />
U navedenom radu govori se o počecima rastafarijanizma, od pokreta<br />
koji mu prethode (etiopijani<strong>za</strong>m, panafrikani<strong>za</strong>m i iznad svega pokret obilježen<br />
djelovanjem Marcusa Garveyja), preko tridesetih godina prošlog stoljeća kada je<br />
okrunjen Haile Selassie, do razvoja reggae glazbe koja je bila sredstvom i primjerenim<br />
oblikom prenošenja poruke od sedamdesetih godina 20. stoljeća pa sve do<br />
današnjih dana. Također, zbog varijacija u organi<strong>za</strong>cijskoj, vrlo labavoj formi okupljanja<br />
rastafarijanskih vjerskih <strong>za</strong>jednica i zbog ukorijenjenosti rastafarijanstva u<br />
svakodnevnom životu, autori su analizirali aspekte izgleda rastafarijanaca, njihovu<br />
prehranu, odnos prema prirodi, jeziku, upotrebi kanabisa i glazbi. Ovdje je potrebno<br />
podsjetiti na nastanak i ključne točke rastafarijanizma da bismo uopće mogli<br />
problematizirati raznovrsnu recepciju u hrvatskom kontekstu.<br />
Marcus Garvey, rođen na Jamajci, predstavlja jednu od najutjecajnijih osoba u povijesti<br />
crnačkih pokreta. Bio je vođa pokreta <strong>za</strong> repatrijaciju (povratka u domovinu),<br />
a njegova organi<strong>za</strong>cija U.N.I.A. (Universal Negro Improvement Association) brojala<br />
je dvadesetih godina prošlog stoljeća blizu pet milijuna članova. Osim što je bio<br />
propovjednik, nakon odlaska s Jamajke u SAD postaje i sindikalni vođa, aktivist<br />
obespravljenoga afroameričkog radništva. Njegov slogan “Afrika Afrikancima” bit<br />
će preuzet od strane brojnih antikolonijalističkih pokreta i drugih aktera, kako u<br />
Africi, tako i u zemljama u kojima su potomci robova počeli polako osvještavati<br />
vlastitu poziciju, porijeklo i perspektivu. Interpretirajući Bibliju u skladu s činjenicama<br />
o tamnoj puti “Božjeg naroda” i biblijskim dokazima o značaju Afrike kao<br />
kolijevke civili<strong>za</strong>cije, Biblija postaje uporište <strong>za</strong> povratak izgubljenog ponosa crne<br />
rase. Etiopija je u to doba bila sinonim <strong>za</strong> Afriku, a Garvey je svojom interpretacijom<br />
Biblije ukazivao na drevnu kulturu i mudrost, razvijenost civili<strong>za</strong>cije u Etiopiji/<br />
Africi kada su Europljani bili “divljaci”. Garvey nije samo ukazivao na prošlost, na<br />
činjenice koje su vraćale ponos i dignitet porobljenim Afrikancima, nego je propovijedao<br />
i o budućnosti i o vremenu kada će se drevna mudrost afričkih civili<strong>za</strong>cija<br />
ponovno uzdići i iznova stvoriti na dobrobit crne rase. Kada je Garvey ponovno<br />
napuštao Jamajku 1916. godine, izgovorio je sljedeću rečenicu: “Uprite svoje oči u<br />
Afriku, tamo će uskoro biti okrunjen crni kralj, i on će biti Iskupitelj”.<br />
Četrnaest godina kasnije, u Etiopiji je princ Tafari okrunjen <strong>za</strong> kralja, što je bio<br />
događaj kojemu je Zapadni svijet pridao veliku važnost, a novoj kruni poklonile<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
303
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
su se i sve ostale, počevši od engleske. Možemo lako <strong>za</strong>misliti kako je taj događaj<br />
odjeknuo na Jamajci, ali i drugdje gdje su među raseljenim Afrikancima traga ostavili<br />
etiopijanistički i garveistički pokreti. Dokazi o ispunjenju proročanstva nisu bili<br />
sadržani samo u činjenici da je doista okrunjen crni kralj, koji je uzeo ime Haile<br />
Selassie (moć trojstva), nego su se dodatno osnaživali različitim nazivima kralja,<br />
kao npr.: “Kralj Kraljeva”, “Gospodar Gospodara”, “Osvajački Lav iz Judina plemena”.<br />
O povratku nečega velikog i <strong>za</strong>boravljenog govorile su i tvrdnje kraljevske<br />
obitelji o neprekinutoj lozi još od kralja Solomona. Pošto se <strong>za</strong> princa rabila riječ<br />
“ras”, ras Tafari je <strong>za</strong>pravo Haile Selassie, pa možemo smatrati njegovu krunidbu<br />
temeljem <strong>za</strong> nastajanje rastafarijanizma. Percepcija tog događaja iz 1930., kao ispunjenja<br />
Garveyjeva proročanstva, kod jednog dijela Jamajkanaca stvorila je čvrst<br />
dojam o povratku Mesije, o ras Tafariju (Haile Selassie) kao živom Bogu, o skorom<br />
oslobođenju iz patnji ovakvog svijeta i povratku u Afriku kao u Kraljevstvo Božje,<br />
naravno na Zemlji. Ovakvi stavovi, ovo oduševljeno obogotvorenje etiopskoga<br />
kralja, ukidanje onostranosti i čekanja kraljevstva nebeskoga, utemeljenje crnoga<br />
kraljevstva i oslobođenja u sadašnjosti, u razdoblju kolonijalizma i svježih uspomena<br />
na ropstvo, svjedoči nam o jednoj specifičnoj socijalnoj i duhovnoj energiji,<br />
mobili<strong>za</strong>ciji, o nastajanju pokreta koji zovemo rastafarijanskim. Desetljećima kasnije,<br />
i dalje će biti primjerenije govoriti o pokretu i spontanosti, o rastafarijanstvu<br />
i vjeri, o duhovnoj praksi i socijalnom pokretu, a ne o crkvi ili čvrstoj religijskoj<br />
organi<strong>za</strong>ciji.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
304<br />
Pokret koji je <strong>za</strong>počeo na Jamajci nakon vijesti o crnoj kruni koju priznaje cijeli<br />
svijet, susreo se s represijom. Vlastima nije bio simpatičan pokret koji je slavio crnoga<br />
Boga, koji snažnu duhovnu komponentu spaja s principima pravedne borbe<br />
protiv ropstva, rasizma, kolonijalizma, pokret koji stvara svoje komune, <strong>za</strong>jednice i<br />
koji želi ovdje i sada, mimo svih drugih postojećih autoriteta, biti jedno s Bogom,<br />
prirodom i starim <strong>za</strong>konima. Rastafarijanci su ovu civili<strong>za</strong>ciju i društvo u kome<br />
živimo nazvali Babylon, poistovjećujući se s Izraelcima i smatrajući kako će crna<br />
rasa i<strong>za</strong>ći iz Babylona, kao što je izraelski narod pod vodstvom Mojsije i<strong>za</strong>šao iz<br />
Egipta. Puštali su duge dreadlockse evocirajući Samsona, identificirajući se s lavom,<br />
lavljom grivom i ponosnim hodom. Samopouzdanje i samopoštovanje poraslo je<br />
već od prvih slika crnog kralja koje su novine objavile, a rastafarijansko uvjerenje<br />
nalagalo je potpuno uspravan hod i ukidanje ropskoga mentaliteta kod jamajkanskih<br />
potomaka robova koji su sada u potpunosti odbili poniznost i poslušnost<br />
bijelim koloni<strong>za</strong>torima. Rastafarijanci su svoj pokret stvarali u teškim uvjetima<br />
– bili su premlaćivani i <strong>za</strong>tvarani, djecu su im izbacivali iz škola i nasilno šišali,<br />
oduzimali su im Biblije u kojima su bili označeni dijelovi koji ukazuju na činjenicu<br />
da je “pobijedio lav iz Judina plemena, Davidov izdanak, tako da može otvoriti<br />
knjigu i njezinih sedam pečata”, ili da “na svom ogrtaču na boku nosi napisano<br />
ime: Kralj Kraljeva i Gospodar Gospodara” (Dubreta i Perasović, 1990.:673). Najčešći<br />
uzvik rastafarijanaca, koji se i danas čuje na reggae koncertima širom svijeta<br />
jest Jah Rastafari, što <strong>za</strong>pravo znači da je ras Tafari/Haile Selassie – Bog. Ime koje<br />
su uzeli <strong>za</strong> Boga je ono iz Staroga <strong>za</strong>vjeta – Jahve (Jah). Rastafarijani<strong>za</strong>m se razvijao<br />
u uvjetima represije i kriminali<strong>za</strong>cije, uglavnom daleko od očiju javnosti izvan<br />
Jamajke. Velike migracije Jamajkanaca u Veliku Britaniju i SAD proširit će rastafari-
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
janski pokret preko granica regije u kojoj je nastao. No, prvi pravi val širenja počet<br />
će šezdesetih i sedamdesetih godina 20. stoljeća s reggae glazbom koja je postala<br />
primjerenom glasnogovornicom pokreta, i ostala to do današnjih dana.<br />
Rastafarijanci nisu stvorili čvrstu organi<strong>za</strong>ciju niti crkvu. Oni predstavljaju vjerski<br />
nadahnut širi društveni pokret, jednim dijelom i specifičnu kršćansku denominaciju.<br />
No element spontanosti, povezivanja pojmova Boga, prirode i čovjeka, i iznad<br />
svega mogućnost življenja onoga u što vjeruju, približava ih mnogim suvremenim<br />
društvenim pokretima koji uključuju različite duhovne prakse. Prisutnost vjere<br />
u svakodnevnom životu, nastojanje da se svakodnevni život prožme kršćanskim<br />
principima, poznato je danas kao “praktično kršćanstvo”, i na našim <strong>prostor</strong>ima.<br />
No, drugi elementi rastafarijanskih nastojanja oko principijelnosti u svakodnevnom<br />
životu pripadaju tradiciji društvenih pokreta koje je sociologija nazivala alternativnim,<br />
utopijskim, emancipatorskim ili pak kontrakulturnim. S obzirom na<br />
materijali<strong>za</strong>m, militari<strong>za</strong>m i antiekološki karakter današnjega svijeta, mnoge su od<br />
oporbenjačkih tendencija pove<strong>za</strong>ne. Uostalom, Theodore Ros<strong>za</strong>k (1978.) u svojoj<br />
studiji hipijevskih i brojnih drugih srodnih otpora američkom društvu s kraja 60-ih<br />
godina 20. stoljeća, ponudio je primjer ranih kršćana kao kontrakulturnih aktera<br />
koji su nakon obespravljenosti i progona uspjeli postati vladajućom kulturom u<br />
određenom <strong>prostor</strong>u i vremenu. No, rastafarijanci se nisu postavljali tako univer<strong>za</strong>listički<br />
kako iz prethodnoga možda <strong>za</strong>ključujemo. Ne smijemo <strong>za</strong>boraviti da<br />
nastaju u strogo rasnom kontekstu tek pronađenoga samopouzdanja potomaka porobljene<br />
i raseljene Afrike, pa tako dijele <strong>za</strong>jedničko područje s drugim pokretima<br />
koji su nazivani “afrocentričkim”, barem kada je riječ o klasičnom rastafarijanstvu.<br />
Iz garveizma su moguća oba puta, integracionistički i separatistički – očevi Martina<br />
L. Kinga i Malkolma X-a bili su garveisti. Rastafarijanstvo najčešće uključuje vegetarijanstvo,<br />
ekološku svijest, pa zbog spoja takvih načela i spremnosti <strong>za</strong> borbu,<br />
a ne samo <strong>za</strong> molitvu, nije nerazumljivo <strong>za</strong>što je lik rastafarijanca bio pozitivnim<br />
simbolom mnogih novih socijalnih pokreta bjelačke, građanske mladeži <strong>za</strong>padnoeuropskih<br />
društava. J. Owens (1976.), koji je istraživao rastafarijanski pokret na<br />
Jamajci, smatra da je priroda temeljno polazište rastafarijanskoga pogleda na svijet.<br />
Zbog imperativa prirodnosti rastafarijanci ne žele šišati kosu, niti jesti konzerviranu<br />
hranu, niti živjeti u gradovima. Osim upečatljivog izgleda (dreadlocks), odnosa<br />
prema prirodi, inzistiranju na zdravoj prehrani (I-tal food) i reggae glazbi. Uz sve<br />
navedeno postoje još dva aspekta svakodnevnoga života koja se ne mogu <strong>za</strong>obići,<br />
a to su jezik i sveta biljka. Jezik je nastao u uvjetima kreoli<strong>za</strong>cije engleskoga<br />
jezika i predstavlja rastafarijansku svijest o sebi, Bogu, koloni<strong>za</strong>torima, korijenima<br />
i potrebi samoodređenja. Intervencijama u jezik rastafarijanci su intervenirali u<br />
društvenu stvarnost. Pogledajmo samo revolucionarnu transformaciju koju je doživjela<br />
povratna <strong>za</strong>mjenica <strong>za</strong> prvo lice jednine. Me u engleskom jeziku, po mišljenju<br />
rastafarijanskih aktera, označava podređenost i poniznost, ropsku poslušnost<br />
<strong>za</strong>htijevanu i očekivanu od robovlasnika i koloni<strong>za</strong>tora (Me go me home, Me have<br />
me book i sl.), što je jednoga rastafarijanskog pjesnika dovelo do tvrdnje – “Me<br />
have no friends inna society, me still search for me identity”. Suprotno ovom Me,<br />
rastafarijancima je bilo jako važno naglasiti I i upotrebljavati taj oblik svuda, gdje<br />
god je moguće. Još češće taj se oblik upotrebljava kao I’n’I, što znači i “ja”, ali i<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
305
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
“mi”, s odgovarajućim nastavcima tvoreći povratnu <strong>za</strong>mjenicu (I-self ). I and I (I’n’I)<br />
označava i jedinstvo svakog rastafarijanca s Rastafarijem, s Bogom. Jezikom jedne<br />
drukčije filozofske tradicije, moglo bi se reći, taj pojam znači i samosvijest (Dubreta<br />
i Perasović, 1990.:677).<br />
Sveta biljka (indijska konoplja, poznatija kao marihuana) često je bila povod kriminali<strong>za</strong>cije<br />
rastafarijanaca, no oni je nisu zbog toga prestali koristiti, kao što ni<br />
Jehovini svjedoci nisu prestali odbijati pozive u vojsku, iako su zbog toga godinama<br />
sjedili u <strong>za</strong>tvorima. Sveta se biljka koristi u obredne svrhe, u medicini, prehrani<br />
i drugim aspektima svakodnevnoga života. Rastafarijanci smatraju da je to prva<br />
biljka koja je izrasla na grobu kralja Solomona, pa je <strong>za</strong>to zovu (uz još brojna druga<br />
imena) biljkom mudrosti. Na Jamajci se indijska konoplja koristila i prije rastafarijanskoga<br />
pokreta, no oni su je učinili <strong>za</strong>štitnim znakom vlastitoga pristupa u kojem<br />
se nije željelo pokleknuti pred prohibicionističkim <strong>za</strong>konima Babylona, pa Leonard<br />
Barett (1982.) smatra da je to bio jedan od prvih oblika protesta i dokazivanja<br />
slobode od babilonskih <strong>za</strong>kona.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
306<br />
Rastafarijanska ikonografija redovito uključuje lavove, slike Selassiea, boje etiopske<br />
<strong>za</strong>stave (zelenu, žutu i crvenu), citate iz Biblije, slike Marcusa Garveyja, a<br />
dijelovi te ikonografije su zbog masovnih medija, glazbe, tržišta, te identifikacijskih<br />
kodova kultura mladih, danas planetarno prisutni, često potpuno izvan bilo<br />
kakvoga konteksta rastafarijanizma. Rastafarijanski pokret traje već skoro osamdeset<br />
godina, sa svojim različitim fa<strong>za</strong>ma, plimama i osekama, različitim tretmanima<br />
vlastodržaca i pokušajima manipulacija političkih stranaka na Jamajci. Smrt<br />
etiopskoga kralja nije pokolebala rastafarijance koji su proglasili da Jahve ne<br />
može umrijeti, ne obazirući se previše na analize Selassiea kao povijesne ličnosti.<br />
Većina autora smatra da se rastafarijanizmu ne može pristupiti kao jednoj doktrini.<br />
Rastafarijani<strong>za</strong>m je daleko od jedinstvenosti, sustavnosti i jednoznačnosti.<br />
Zbog toga je moguće da neki autori, promatrajući rastafarijanstvo iz perspektive<br />
sociologije religije u Velikoj Britaniji, (Wright, 1984.), uspoređuju ova vjerovanja<br />
s adventističkim i pentekostalnim crkvama, te Jehovinim svjedocima. Na drugoj<br />
strani postoje studije koje se bave rastafarijanstvom iz perspektive antikolonijalističke<br />
(čak antikapitalističke) borbe naroda Trećeg svijeta, navodeći primjere<br />
aktera koji su spajali rastafarijani<strong>za</strong>m i marksi<strong>za</strong>m (Campbell, 1985.). Također<br />
nije nimalo slučajno da je Stuart Hall (1989.), kao jedan od <strong>za</strong>četnika kulturnih<br />
studija, navodio upravo rastafarijanski diskurs kao primjer artikulacije u svojim<br />
raspravama o postmoderni i artikulaciji.<br />
Do sada navedeno predstavlja samo ključne koordinate rastafarijanstva, bez ulaženja<br />
u različite oblike vjerskih povezivanja rastafarijanaca na Jamajci, poput<br />
Bobo Dreads <strong>za</strong>jednice (<strong>za</strong> koju se smatra da predstavlja radničku klasu i siromašne)<br />
ili <strong>za</strong>jednice Dvanaest plemena Izraelovih (koja predstavlja okupljanje<br />
rastafarijanaca srednje klase), ili na stotine drugih, rastafarijanstvom inspiriranih<br />
<strong>za</strong>jednica širom svijeta. Po strani je ostalo i analiziranje specifičnosti rastafarijanstva<br />
u uvjetima Velike Britanije, u jednom sociokulturnom kontekstu drukčijem<br />
od jamajkanskoga. No, ovdje nam je prije svega stalo do postavljanja pitanja o
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
rastafarijanstvu u Hrvatskoj, čemu prethodi pitanje, kako je uopće moguće da<br />
nešto tako specifično, povijesno i kontekstualno ve<strong>za</strong>no uz Afriku, ropstvo, Jamajku,<br />
crnačku interpretaciju Biblije, ima stvarnu i djelatnu vezu s nekim akterima<br />
u hrvatskom društvu?<br />
4. Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
4.1. Nastanak reggae scene osamdesetih godina 20. stoljeća<br />
Odgovor na postavljeno pitanje treba tražiti u nastajanju (sub)kultura mladih, njihovoj<br />
komunikacijskoj i identifikacijskoj praksi. Također ne smijemo <strong>za</strong>boraviti ni<br />
višeslojnu prisutnost kompleksne new age paradigme, niti odnos te paradigme s<br />
tradicionalnom i deklarativno masovno prihvaćenom paradigmom katoličanstva<br />
u Hrvatskoj. Iz potrebe objašnjenja valjanosti brojnih socioloških teorija o subkulturi<br />
i propitivanja primjenjivosti tih teorija (nastalih na tlu britanske i američke<br />
sociologije) u hrvatskom kontekstu (Perasović, 2002.), treba izdvojiti dvije bitne<br />
dimenzije. Prva se odnosi na postojanje dviju razina značenja pojma subkultura,<br />
dakle na neku konkretnu društvenu grupu, društvenoga aktera (klapu, škvadru,<br />
ekipu itd.), ali i na subkulturu kao simboličku strukturu. Druga bitna dimenzija<br />
također ima svoja dva dijela – s jedne strane riječ je o onom nasljeđu sociologije<br />
subkulture koje govori o svojevrsnom djelovanju koji nam se na prvi pogled<br />
može činiti pasivnim, poput procesa recepcije glazbe, a uključuje niz postupaka<br />
svijesti, osjećaja, prerade i pregrupiranja iskustva, <strong>za</strong>pravo jednog tipa spoznaje.<br />
S druge strane, a također u pojmu djelovanja, iz istog nasljeđa sociologije subkulture<br />
poznajemo svojevrstan rad na predmetima masovne kulture kojim pripadnici<br />
subkulturnih stilova preuzimaju, preoblikuju, rekontekstualiziraju značenja. S onu<br />
stranu klasnog determinizma možemo dosta toga iz ranih, ali još uvijek aktualnih<br />
radova birminghamske škole (Willis, 1978.; Hebdige, 1980.), preuzeti u hrvatski<br />
kontekst. Dok je klasni determini<strong>za</strong>m i želja <strong>za</strong> kritikom navodne pasivnosti hipijevskih<br />
druženja oko slušanja glazbe onemogućavao ponekad birminghamske<br />
autore u <strong>za</strong>ključivanju, njihove teze o raznovrsnom subkulturnom djelovanju na<br />
artefaktima masovnoga društva u potpunosti su primjenjive na ono što se kod nas<br />
događalo sa subkulturali<strong>za</strong>cijom dijela mladih. Također treba naglasiti neverbalnu<br />
dimenziju, držanje, geste i opći image, što se u doba masovnih medija brzo i<br />
lako prenosi bez nužnog poznavanja jezika zemlje iz koje neki subkulturni akteri<br />
dolaze.<br />
Glazba je vrlo moćan medij, bez obzira govorimo li o <strong>za</strong>padnoj tradiciji tumačenja<br />
od predsokratovaca do Schopenhauera, o šamanskom bubnju koji omogućuje<br />
seljenje duše i astralna putovanja, ili o terapiji glazbom, pa sve do utjecaja glazbe<br />
na životinje. Poznavanje snažnoga utjecaja glazbe, uz pažljivu analizu procesa u<br />
kojem se događa prisvajanje glazbenih svjetova, primanje i preoblikovanje značenja,<br />
mogućnost da se na temelju glazbe (metaforički, ali i doslovno) <strong>za</strong>snivaju<br />
životni stilovi i identiteti, omogućuje jedan dio potrebnog razumijevanja recepcije<br />
rastafarijanstva u Hrvatskoj.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
307
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
Krajem sedamdesetih i početkom osamdesetih godina 20. stoljeća, reggae glazba<br />
stiže u naše krajeve gdje već postoji rock kultura s pratećom infrastrukturom<br />
diskografskih kuća, prodavaonica ploča, glazbenih časopisa, klubova, domaćih<br />
bendova i gostovanja stranih, u većim ili manjim dvoranama. Tijekom osamdesetih<br />
pojavljuju se i prve reggae emisije (reggae session), domaći bendovi koriste reggae<br />
kao dio svoga glazbenog izra<strong>za</strong> (Haustor). Informiranost o reggae kulturi raste,<br />
organiziraju se i veći koncerti (Misty in Roots), uz nešto stalnije glazbene slušaonice,<br />
domaći ljubitelji putuju u druge zemlje donoseći nove informacije i iskustva s<br />
međunarodne reggae scene. U to vrijeme u Zagrebu studira i veliki broj studenata<br />
iz Afrike od kojih neki imaju kontakt s reggae glazbom i rastafarijanstvom. Valja<br />
naglasiti da je riječ o razdoblju fragmentacije subkulturnih stilova u Hrvatskoj, što<br />
je istovremeno praćeno i procesom specifičnog miješanja stilova i nastajanja afektivnih<br />
save<strong>za</strong> na široj sceni. Osamdesete su doba novih društvenih pokreta, pa se<br />
reggae glazba i rastafarijanska ikonografija pojavljivala i na demonstracijama protiv<br />
atomskih centrala (posredovano katastrofom u Černobilu), i sličnim manifestacijama<br />
inspiriranim nastajućom zelenom paradigmom. Ako tome pridodamo i domaće<br />
odjeke suradnje britanskih reggae glazbenika s punk/hard core akterima, gostovanje<br />
Burning Speara u Ljubljani, možemo tvrditi kako je do kraja osamdesetih<br />
reggae glazba postala jednim od elemenata posredovanja životnoga stila domaćih<br />
subkulturnih aktera.<br />
To, naravno, ne znači automatsko preuzimanje rastafarijanske religioznosti, ali<br />
svjedoči o upoznavanju, interakciji, razmjeni, definiranju i redefiniranju subkulturnih<br />
situacija. Nitko nije mogao izbjeći određeni odnos prema rastafarijanstvu ako<br />
je riječ o uronjenosti u reggae scenu. Makar se radilo o odbijanju rastafarijanstva,<br />
moralo je postojati <strong>za</strong>pažanje, referiranje, uspostavljanje nekoga, ponekad i ambivalentnoga,<br />
odnosa prema dominantnim porukama većine reggae pjesama. Bilo<br />
bi nemoguće duže vrijeme slušati reggae glazbu, a ne <strong>za</strong>pitati se o čemu te pjesme<br />
govore, tim više što se u skoro svakoj nalazio uzvik – Jah Rastafari!<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
308<br />
Tadašnju scenu karakteriziraju subkulture i alternativni pokreti, dominacija ljevičarskih<br />
i anarhističkih uvjerenja, uz obnovu hrvatskih nacionalnih osjećaja na<br />
jednom dijelu scene, (nogometni navijači također su prigrlili rasta ikonografiju,<br />
a punk osamdesetih se jednim dijelom izražavao i na stadionima). Teško bismo<br />
mogli argumentirati u prilog tezi da je širenjem reggae scene došlo i do širenja<br />
rastafarijanstva, posebno ako mislimo na klasične rastafarijanske ideje i slavljenje<br />
Hailea Selassiea, jer kakvoga bi smisla imalo vjerovanje o povratku u Afriku <strong>za</strong><br />
mlade Zagreba ili Splita? Ipak, na sceni je bilo raznovrsnih modela prisvajanja<br />
ikonografije, tekstova, stvaranja granica stila, koje su i osobne granice do kojih<br />
netko ide. Primjerice, mnogi su pjevali na koncertima i u klubovima tada popularnu<br />
pjesmu “I love King Selassie” (Black Uhuru), ali je skoro ne<strong>za</strong>mislivo bilo da<br />
netko stavi sliku etiopskoga kralja na zid svoje sobe. Također, došlo je i do prisvajanja<br />
ikonografije, dijela jezika i simbolike, pri čemu ovdje nije riječ o banalnom<br />
izdvajanju pušenja marihuane iz konteksta (što je ponegdje također bio slučaj),<br />
<strong>za</strong>držanoga na nivou rasta trobojnice sa slikom lišća kanabisa, nego o prihvaćanju<br />
nekih metafora poput Babylona, nekih dijelova pozdrava i uzvika, gesti, prihvaća-
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
nja prirodne mistike, pozitivne vibracije, frizure, plesa. Poznato je kako su mladi u<br />
Poljskoj osamdesetih godina 20. stoljeća pod stegom komunizma, unutar ruskoga<br />
imperija, prigrlili reggae, stvorili scenu vlastitih bendova i zdušno pjevali kako<br />
“Babylon pada”, misleći pri tome na Moskvu, na vrh partije kao centar moći, kao<br />
njihovu sliku Babylona.<br />
Osamdesete su kod nas definitivno donijele nastanak reggae scene i protok informacija<br />
o duhovnoj po<strong>za</strong>dini te glazbe, specifičnom pokretu koji je progovarao iz<br />
većine tadašnjih (pa i onih najpoznatijih, Marleyjevih) reggae pjesama. Također je<br />
dio ikonografije i rastafarijanskoga pristupa životu bio prihvaćen od strane dijela<br />
subkulturnih aktera, uz različite razine razumijevanja i poznavanja konteksta,<br />
uključujući, kod maloga broja, snažnu identifikaciju s rastafarijanskim akterima<br />
kroz potpuno prihvaćanje reggae zvukova i vibracija, bez obzira na racionalne<br />
prigovore o nekonzistentnosti prihvaćanja religijskih simbola <strong>za</strong> aktere koji su bili<br />
inspirirani anarhizmom i ljevičarstvom.<br />
4.2. Devedesete godine 20. stoljeća i hrvatski rastafarijanski akteri<br />
Dok su osamdesete, pod utjecajem službene ideologije, uglavnom protekle u znaku<br />
teze o sekulari<strong>za</strong>ciji, devedesete će puno više biti primjerene “povratku svetoga”, a<br />
te<strong>za</strong> o sekulari<strong>za</strong>ciji (Marinović Jerolimov, 2005.; Jukić, 1988.) ozbiljno potkopana.<br />
U našem slučaju to znači da ćemo u devedesetim moći pobliže detektirati prve,<br />
ma kako malobrojne, pojave prihvaćanja rastafarijanstva, a također i posredovanja<br />
rastafarijanstva drugim oblicima, kako subkulturnih pripadnosti, tako i prakticiranja<br />
duhovnosti.<br />
Ovdje pod pojmom devedesetih godina podrazumijevam <strong>za</strong>pravo kraj devedesetih<br />
i ovih posljednjih sedam godina, kada je reggae scena obnovljena, a reggae doživio<br />
pravi revival, dok su skupine mladih ljudi počeli izgledati kao rastafarijanci.<br />
Naravno, nije riječ samo o frizuri, jer dreadlocksi su postali dio mode, a kod onih<br />
koji ne mare <strong>za</strong> modu mogu biti dijelom nekih drugih subkulturnih pripadnosti,<br />
poput punk/hc scene, neohipijevske scene, crust scene, a s malobrojnim (splitskim)<br />
primjerima čak i navijačke scene, ili sasvim osobnih afiniteta. Ovdje se pod “izgledati<br />
kao rastafarijanci” doista misli na ukupni dojam koji netko ostavlja, uključujući<br />
cjelokupan izgled, držanje, gestikulaciju, jezik, a onda, na temelju poznavanja<br />
aktera (i intervjuiranja), prepoznaje se i prihvaćanje rastafarijanstva kao vlastite<br />
religioznosti ili duhovnosti, odnosno prihvaćanje nekih dijelova rastafarijanskoga<br />
diskursa, kombiniranih s drugim sustavima vrijednosti koje čine nečiji identitet.<br />
4.3. Rast hrvatske reggae scene devedesetih godina 20. stoljeća<br />
Posljednjih deset godina u Zagrebu reggae scena proširila se i učvrstila u većoj<br />
mjeri nego što se to događalo osamdesetih godina, suprotno medijskoj mistifikaciji<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
309
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
osamdesetih koji to razdoblje smatraju zlatnim dobom omladinskih klubova, rock<br />
kulture i srodnih (sub)kultura mladih. Dok je reggae glazba mogla napuniti veliku<br />
sportsku dvoranu jednom u razdoblju od nekoliko godina, što se znalo dogoditi u<br />
osamdesetim godinama upravo zbog rijetkih gostovanja i zbog postojanja šire rock<br />
publike koja je reggae doživljavala kao srodnu glazbu, u posljednjem razdoblju<br />
situacija se mijenja u korist manjih bendova i sound systema, ali s neusporedivo<br />
češćim (skoro svakotjednim) okupljanjima. Digitali<strong>za</strong>cija glazbe donijela je revolucionarne<br />
promjene u produkciji glazbe, uređaje koje su si nekad mogli priuštiti<br />
isključivo najveći i najbogatiji (poput Pink Floyda, primjerice), a danas stanu u<br />
prosječno računalo dostupno prosječnom džepu. Osim što je digitali<strong>za</strong>cija unaprijedila<br />
i demokratizirala stvaranje zvukova, što se posebno osjetilo u dub glazbi<br />
kao instrumentalnom i eksperimentalnom dijelu reggae scene (koji se ponekad<br />
od matice do neprepoznatljivosti udaljava), klasična izvedba reggae pjesama danas<br />
je ovisna o vokalima, dakle pjevačima koji upotrebljavaju unaprijed snimljene<br />
matrice <strong>za</strong> svoje nastupe. Sve navedeno olakšava i pojeftinjuje reggae gostovanja<br />
iz inozemstva, iako ne može u potpunosti <strong>za</strong>mijeniti iskustvo klasičnog benda<br />
na pozornici, što u reggae glazbi najčešće znači osam ili devet ljudi. No, sound<br />
system označava i približavanje party konceptu, gdje se odsutnost benda koji bi<br />
odsvirao svojih sat do sat i pol vremena nadomješta puno dužim puštanjem glazbe<br />
(uz pjevanje i proizvodnju zvukova i efekata tijekom nastupa), što obično znači<br />
šest ili sedam sati cjelonoćne <strong>za</strong>bave i svojevrsnoga rituala, <strong>za</strong> puno manje novca.<br />
Reggae scena u Hrvatskoj nije se odrekla klasičnih reggae bendova i periodično se,<br />
posebno u okviru pulskog seasplash festivala dovode veliki i poznati bendovi, ali<br />
<strong>za</strong> integraciju i profiliranje reggae scene veliku važnost imaju redovitost okupljanja<br />
i stalni termini koje su pojedini sound systemi <strong>za</strong>uzimali u domaćim klubovima i<br />
srodnim <strong>prostor</strong>ima. Usporedbe radi, tijekom nekoliko mjeseci 2004. godine, samo<br />
u <strong>za</strong>grebačkom SKUC-u, gostovalo je više ključnih reggae izvođača iz Engleske i<br />
s Jamajke, nego u svih deset godina koje se odnose na mistificirane osamdesete<br />
godine. RDK sound system, bass culture sound system, Kingston sound system,<br />
Jahstice sound system, Trip to Zion, samo su neki od poznatijih domaćih kolektiva<br />
okupljenih oko puštanja glazbe, organiziranja gostovanja, višeslojnog promoviranja<br />
reggae scene (uključujući i svakotjednu trosatnu emisiju na radiju). Postoje i<br />
domaći bendovi, poput međunarodno priznatog Radikal Dub Kolektiva, a scenu<br />
čine i splitski Stillnes, <strong>za</strong>grebački Antenat, Brain Holidays i drugi.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
310<br />
Većina reggae izvođača koji su posjetili Hrvatsku nije odstupila od rastafarijanske<br />
religioznosti, pa su se, u pau<strong>za</strong>ma između pjesama, poruke o Bogu (praćene više<br />
univer<strong>za</strong>lnim temama mira i ljubavi nego isključivo crnačkim temama povratka u<br />
Afriku), razmjenjivale sa sve informiranijom jezgrom hrvatske reggae publike.<br />
Rastafarijanstvo kao element posredovanja vlastitoga životnog stila, krajem devedesetih<br />
i početkom posljednjega desetljeća, uglavnom je ve<strong>za</strong>no uz domaću<br />
subkulturnu i alternativnu scenu. Imamo i primjere susretanja domaćih aktera s rastafarijanstvom<br />
u inozemstvu (gdje su neki duže boravili) ili razmjene informacija<br />
i iskustva s malobrojnim Afrikancima koji u našoj zemlji privremeno ili stalno žive.<br />
Naravno, akteri prihvaćanja rastafarijanske duhovnosti (gdje se prihvaćanje najve-
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
ćim dijelom odvija kao subkulturno prisvajanje i posredovanje) nalaze se na široj<br />
reggae sceni, koja je raznolika i heterogena. Na jednom dijelu scene nesumnjivo<br />
postoji razumijevanje i simpatiziranje rastafarijanstva, no jedan drugi dio scene,<br />
bez obzira na prihvaćanje glazbe, ne pokazuje interes <strong>za</strong> takvim temama uopće,<br />
a posebno ne <strong>za</strong> eventualnom primjenom ili prisvajanjem specifične religioznosti<br />
i/ili duhovnosti.<br />
4.4. Neki aspekti razlika u vrijednostima na reggae sceni<br />
Postoji puno nijansi i oblika razlikovanja aktera na reggae sceni (kao i na mnogim<br />
drugim scenama subkulture mladih, alternativnih pokreta, afektivnih save<strong>za</strong>) i nikako<br />
nije riječ o samo dva dijela niti o nekoj lakoj, mehaničkoj podjeli individualnih<br />
identiteta i životnih stilova koji se posreduju reggae glazbom. Također, postoje<br />
prepletanja aktera i različiti konteksti iz kojih dolaze na reggae scenu, a to se može<br />
vidjeti u glazbenom smislu, vrijednosnom, ili individualno-biografskom. Tako su<br />
neki godinama boravili na punk/hc sceni anarhističkih vrijednosti, neki na rock<br />
sceni, neki na techno sceni, nekima je reggae scena prva u životu na kojoj izgrađuju<br />
subkulturni stil i identitet. Ne smijemo <strong>za</strong>boraviti ni mnoštvo onih koji povremeno<br />
sudjeluju u ritualima, <strong>za</strong>bavljaju se, ali nemaju naviku eksperimentiranja sa<br />
subkulturnim stjecanjem identiteta, što je oduvijek bilo rezervirano <strong>za</strong> statistički<br />
manjinske i marginalne brojke mladih.<br />
Kao što skoro svaku subkulturnu scenu obilježavaju procesi fragmentacije i njima<br />
suprotni, ali ponekad paralelni procesi crossovera i miješanja stilova, tako i reggae<br />
scenu obilježava fragmentacija koja neke dijelove scene jako udaljava, da bi ih na<br />
nekim festivalima druga struja djelomično spojila, bilo kao različite i autonomne<br />
aktere (ipak) <strong>za</strong>jedničke scene ili na glazbenom nivou miješanjem zvukova. Međutim,<br />
u slučajevima kada dođe do dubljih razlika u vrijednosnom i normativnom<br />
smislu, jaz se ne može tako lako prijeći, <strong>za</strong>pravo se ne prelazi nego se razvije<br />
prešutna tolerancija kako bi se izbjegli konflikti. O kojim razlikama je riječ? Na<br />
reggae sceni postoje različiti glazbeni stilovi i pravci – roots (stari i novi), dancehall<br />
(stari i novi), dub (stari i novi). Nadalje, često se po zvuku i produkciji razlikuju<br />
jamajkanska i britanska scena, postoje još i jungle, suvremeni dubstep, kao i brojne<br />
druge podvarijante primarnih, još sedamdesetih nastalih pravaca (lovers, raga,<br />
stari nyabingy stil itd.). Zbog dugogodišnjega (više od četrdeset godina) razvoja<br />
reggae glazbe i različitih naglasaka u pojedinim razdobljima (koji mogu naglašavati<br />
glazbenu i/ili vrijednosnu bliskost), reggaeu su srodne scene rock glazbe, hiphopa,<br />
punka (od Marleyjeve punky-reggae party do danas bilo je višegeneracijskih<br />
susreta), drum and bass glazbe, trance/ambient glazbe. Ponekad je opravdano<br />
postaviti pitanje o održivosti bilo kakvog <strong>za</strong>jedničkog nazivnika <strong>za</strong> neke glazbene<br />
pravce koji su krenuli od reggae forme, a <strong>za</strong>vršili na prilično udaljenim spektrima<br />
zvuka. Akteri subkulturne scene koji svoj identitet posreduju glazbenim stilovima i<br />
koji imaju razvijenu kulturu individualnoga i grupnog slušanja glazbe, osjetljivi su<br />
na varijacije u zvukovima, upravo <strong>za</strong>to što tvore osnovu identitetskih i afektivnih<br />
save<strong>za</strong>. No, latentno konfliktna situacija postaje ozbiljnom kada se sa spektrima<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
311
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
312<br />
zvukova povežu (ili mimo zvukova, s druge strane pristignu) vrijednosne razlike.<br />
Dobar primjer <strong>za</strong> takvu situaciju predstavlja konflikt oko tradicionalnih spolnih<br />
uloga, spolnih orijentacija i (re)prezentacije seksualnosti i muško-ženskih odnosa<br />
na <strong>za</strong>grebačkoj reggae sceni. Činjenicu tradicionalizma, tradicionalnih spolnih<br />
uloga, latentnoga seksizma i konzervativizma ne možemo prikriti ni u najvećem<br />
dijelu reggae scene, ni u rastafarijanstvu. No poput čvrstih patrijarhalnih sustava<br />
u prošlosti, nasilje nad ženom bilo je manje dok je vlast muškarca bila neupitna,<br />
dok u doba društvenih promjena, s obzirom na djelomičnu uzdrmanost patrijarhata,<br />
potreba dijela muškaraca <strong>za</strong> podređivanjem i ponižavanjem žena raste. Tako<br />
je kompletan rastafarijani<strong>za</strong>m, kao uostalom i kompletno kršćanstvo (ili islam),<br />
između ostaloga, i priča o patrijarhatu i prevlasti muškarca. No stari rastafarijanci<br />
i dobar dio roots reggae produkcije izbjegavao je teme seksualnosti, oslanjajući se<br />
uglavnom na religijsko-borbene priče o padu destruktivnoga Babylona, povratku<br />
u Afriku, armagedonskom ratu, Danielu kojeg lavovi nisu dirali, o kralju i nadi, o<br />
rastafarijanskom bratstvu, o svetoj biljci, siromaštvu, hipokriziji suvremenoga svijeta,<br />
rasizmu, prirodnosti, potrebi molitve i čitanja Biblije “jedno poglavlje dnevno”,<br />
Marcusu Garveyju itd. Seksualnost je bila rezervirana <strong>za</strong> lovers rock i osim nekoliko<br />
Marleyjevih pjesama ne možemo naći puno drugih s temom muško-ženskih<br />
odnosa u prvoj generaciji rastafarijanskih reggae glazbenika. Autobiografska knjiga<br />
Marleyjeve supruge Rite (Marley i Jones, 2005.) pokazuje, uz svu potrebu <strong>za</strong> uljepšavanjem,<br />
kako je izgledalo unutar braka najpoznatijeg reggae rasta glazbenika na<br />
svijetu. Patrijarhalno usmjerenje neupitno je, no više je samorazumljivo nego što<br />
ima potrebu naglašavati podređenost dragih seksualnih objekata. Stari rastafarijanci<br />
poštovali su ženu onako kako se ona poštuje i u nekim drugim tradicionalnim<br />
(pa i poligamnim) kulturama neupitnoga patrijarhata. U suvremenom, amerikaniziranom<br />
jamajkanskom društvu s velikim rastom kriminala i nasilja na ulicama, na<br />
jednom dijelu reggae scene razvio se novi dancehall pravac unutar kojega postoji<br />
snažna struja dokazivanja maskulinizma i mačizma, ekstremna homofobičnost i<br />
seksi<strong>za</strong>m. Pošto <strong>za</strong>grebačku reggae scenu karakterizira prisutnost svih glavnih<br />
reggae struja, uz veze s već navedenim srodnim scenama, akteri koji su se socijalizirali<br />
na punkersko-anarhističkoj sceni i trenutno stoje i<strong>za</strong> nekih heavy-dub/roots<br />
reggae projekata, došli su u sukob s akterima kojima lovers rock i dancehall nisu<br />
strani i koji ne razmišljaju o seksizmu i patrijarhatu (kao ni većina drugih ljudi u<br />
Hrvatskoj). Povod <strong>za</strong> raspravu bio je jedan letak, no sličnih je rasprava bilo više.<br />
Na klupsku večer koju su u jednom razdoblju organizirali akteri (između ostalog)<br />
dancehall pravca, pozvani su i već spomenuti heavy dub/roots reggae akteri.<br />
Izrađena je pozivnica koja je s jedne strane pozivala na reggae večer u jednom<br />
tjednu, a s druge strane pozivalo se ljude na reggae večer sedam dana kasnije, u<br />
istom klubu. Na slici <strong>za</strong> heavy dub/roots reggae večer nalazila se mikseta i ostale,<br />
<strong>za</strong> izvođače neproblematične stvari. Međutim, na drugoj strani istoga letka nalazila<br />
se slika mlade djevojke u kupaćem kostimu, u i<strong>za</strong>zovnoj pozi. To je aktere koji su<br />
trebali nastupati prve večeri razljutilo, došlo je do svađe i rasprave. Organi<strong>za</strong>tori su<br />
tvrdili da se navedena slika ne odnosi na prvu večer nego na drugi tjedan, ali prvi<br />
akteri nisu htjeli da na istom letku na kojem je i njihovo ime, na drugoj strani bude<br />
takva slika, koja je njih asocirala na seksi<strong>za</strong>m i na uobičajenu reklamnu prodaju<br />
proizvoda ženskim tijelom. Povišeni tonovi, svađa, nerazumijevanje, sukob različitih<br />
vrijednosti unutar scene koja nosi <strong>za</strong>jednički nazivnik, pa kasnije spuštanje
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
tona i šutljiva koegzistencija, ilustriraju prije iznesenu tvrdnju o tome kako akteri<br />
na reggae sceni koji ne mogu (glazbeno, vrijednosno, estetski ili osobno) raditi<br />
<strong>za</strong>jedno, uglavnom ni ne rade. Sukobi oko dancehall pravca odvijaju se svuda u<br />
svijetu. U liberalnom Amsterdamu rijetkost je <strong>za</strong>brana nekog koncerta, pa ipak su<br />
nedavno <strong>za</strong>branjena dva – hrvatskom Thompsonu i jamajkanskom rastafarijancu<br />
Sizzli (zbog homofobije). Organi<strong>za</strong>tori koncerata jamajkanskih dancehall heroja<br />
u Europi, primjerice u Njemačkoj, moraju u ugovoru navesti da se neće izvoditi<br />
pjesme homofobičnoga i sličnog, problematičnog sadržaja, inače bi i tamo otka<strong>za</strong>li<br />
nastupe na kojima se očekuju deseci tisuća ljudi.<br />
4.5. Glavni diskursi na reggae sceni od nereligioznosti do rastafarijanstva<br />
Ono što je <strong>za</strong> našu temu dodatno <strong>za</strong>nimljivo jest činjenica da domaći akteri koji su<br />
izražavali otvoreno prihvaćanje rastafarijanske religioznosti ne pripadaju niti jednom<br />
glazbenom taboru (roots, dancehall, dub i sl.) u većini, nego pokrivaju sve<br />
glazbene pravce reggae scene, ovisno o pojedinačnim ukusima. Ljudi koje sam<br />
upoznao prilikom sudjelovanja u raznovrsnim reggae okupljanjima i koji su prisvojili<br />
mnogo rastafarijanskih izra<strong>za</strong>, dobili su nešto u držanju što me podsjetilo na<br />
posjete rastafarijanskoj <strong>za</strong>jednici Dvanaest plemena Izraelovih u Londonu, mogli su<br />
se naći i na roots i na dancehall i na dub događanjima posljednjih godina. Fenomen<br />
“hrvatski rasta” nije moguće odvojiti od šire reggae scene, od subkulturnih afilijacija<br />
koje se godinama isprepliću na domaćoj alternativnoj sceni, približavajući neke<br />
aktere vrijednostima ekoloških, akvarijansko-duhovnih, mirovnih, anarhističkih,<br />
“antiglobali<strong>za</strong>cijskih” društvenih pokreta ili ih od njih udaljavajući. Čak ni među<br />
onima koji otvorenije prihvaćaju biblijsku i molitvenu stranu rastafarijanstva nema<br />
potpune podudarnosti stavova. Ono što odmah možemo primijetiti jest ravnopravna<br />
<strong>za</strong>stupljenost oba spola. Žene su u nekim razdobljima razvoja domaće scene<br />
<strong>za</strong>pravo prednjačile u stvaranju rastafarijanskoga ugođaja i doslovnoga prenošenja<br />
rastafarijanskih vjerovanja u našoj sredini. Također, ono što se odmah uoči jest podudarnost<br />
vanjskog izgleda s poznatim rastafarijanskim izgledom, gdje nisu dovoljni<br />
samo dreadlocksi, nego i niz ukrasa, nakita, prirodnih materijala, simbola Afrike,<br />
zelenih, žutih i crvenih trobojnica, lavova, listova kanabisa itd. Međutim, ono što se<br />
ne može odmah uočiti jest postojanje aktera koji svojim vanjskim izgledom uopće<br />
ne sugeriraju ništa od rasta imagea, koji nemaju niti dreadove, niti ukrase, često niti<br />
jednu sitnicu koja bi odudarala od bilo kojega prosječnog, sportski i jednostavno<br />
odjevenoga studenta. Ali, na temelju razgovora i <strong>za</strong>pažanja o stalnom boravku na<br />
istoj sceni, može se pronaći duboka ve<strong>za</strong> s rastafarijanstvom. “Mnogima je Selassie<br />
na ustima, a nije u srcu”, reći će jedan od takvih aktera, ne<strong>za</strong>obila<strong>za</strong>n u organi<strong>za</strong>ciji<br />
reggae scene, ali nikakvim vanjskim obilježjima označen.<br />
“Čitam Bibliju, možda ne uvijek jedno poglavlje dnevno kako bi trebalo, ali čitam.<br />
Cijenim ljude po tome što rade, imaju li srca, a ne s čime se kite. Normalno, drago<br />
mi je vidjet trobojnice i lavove, ali to <strong>za</strong> dio ljudi može biti površno, svojevrsna<br />
šminka, mnogi ni ne razumiju o čemu je riječ. Puše travu i slušaju muziku, to je<br />
okej, ali nisu kršćani, nisu rastafarijanci po predanosti Bogu, kužiš?”<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
313
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
Evo kako jedan drugi pripadnik iste scene, također bez dugih dreadova, s ponekim<br />
ukrasom u rasta bojama, odgovara na pitanje “Može li <strong>za</strong> sebe reći da je<br />
rasta”?<br />
“Pa, gledaj, ja nisam crnac, ako ćemo iskreno, mislim da su oni možda jedini, ono,<br />
pravi raste, ali pitanje je sad kol‘ko ‘ko i od njih, uopće u to vjeruje, onako, do kraja...<br />
A opet, slušam tu muziku, godinama već, prihvaćam sve to svim srcem, dugo<br />
sam u tome, možda sam ja više rasta od nekog ‘ko je samo crn i ta cijela spika mu<br />
je onako usput... a meni znači puno u životu, tu sam, ovaj, taj sam, jebi ga.”<br />
Na istoj sceni, s punim međusobnim uvažavanjem i čestim prijateljstvima među<br />
akterima, nalaze se i ovakvi stavovi:<br />
“Čuj, da se odma‘ razumijemo, meni je svaka religija sranje, baš svaka, <strong>za</strong>tupljivanje<br />
ljudi, hijerarhija, neke dogme i spika o spolovima i ... da sad ne pričam ali i<br />
kroz povijest, sama gomila smeća. Tako da ja ove što briju ful na Selassiea i samo<br />
na to, ono ... nije da ne volim, neka njih, ali nije to moja brija. Zapravo, bitno je<br />
kakav si čovjek, možeš ti brijat na ovo ili ono, tu ima super ljudi i mjuze i ja podržavam<br />
scenu, ali ne mogu ja sad brijat na Boga i te spike ...”<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
314<br />
Među onima koji su na bilo koji način i<strong>za</strong>brali da im elementi rastafarijanstva čine<br />
dio stila i identiteta, uvijek će se naglašavati značenje glazbe, moć koju glazba ima<br />
u svojoj tjelesnoj i spiritualanoj dimenziji. Mnogi odgovori sadrže upućivanja na<br />
glazbu, kako se tko osjećao prilikom slušanja (i plesanja) određene pjesme, što se<br />
događalo u želucu u kojem se zvuk basa sasvim fizički osjećao, što u glavi, a što<br />
u duši. To nije slučajno jer glazba doista ima moć dovođenja čovjeka u ekstatička<br />
stanja, posebno u kombinaciji s ponavljanjem plesnih koraka, da ne govorimo o<br />
cijeloj tradiciji (prisutnoj u <strong>za</strong>padnoj kulturi) kojom se glazbi daju mogućnosti da<br />
svojom harmonijom sugerira harmoniju prirode, čovjeka i Boga. Rastafarijanstvo<br />
u hrvatskim uvjetima možemo promatrati i kao element šire priče o duhovnim<br />
praksama. Bez obzira što mnoge rastafarijanske <strong>za</strong>jednice <strong>za</strong>pravo pripadaju kršćanstvu,<br />
i što će vam svaki od pripadnika ponoviti da morate čitati Bibliju jedno<br />
poglavlje dnevno, moguće je rastafarijanskom nasljeđu, upravo <strong>za</strong>to što se prenosi<br />
i posreduje reggae glazbom, u našim uvjetima (također i širim, europskim uvjetima)<br />
pristupiti i kao nasljeđu duhovnih praksi, gdje neke rastafarijanske molitve<br />
postaju mantrama, a mladi ljudi prihvaćaju spiritualni naboj sudjelujući u ritualima,<br />
okupljanjima uz glazbu i ples kao uz svojevrstan healing session ili meditaciju. To<br />
bi se nesumnjivo moglo ustvrditi <strong>za</strong> veći broj aktera na domaćoj sceni, iako postoje<br />
i oni koji rastafarijanstvu pristupaju doslovnije, naglašavajući (<strong>za</strong> mnoge od njih<br />
još od djetinjstva uspostavljene) kršćanske koordinate rastafarijanstva, obogaćujući<br />
opći i domaćoj sredini poznati kršćanski vokabular rastafarijanskom simbolikom.<br />
Evo izjave jedne od dugogodišnjih pripadnica reggae subkulture: “Čuj, dok sam<br />
bila mlađa prolazila sam kroz faze, ono, tražiš se, razne duhovne spike... bilo mi<br />
je važno ime neke spike i razni detalji, duhovne razine, recimo čak i kako se zove<br />
Bog, pa mi se mijenjalo raspoloženje i traganje i dokazi ovi, oni, ali sad brijem na
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
neki način šire, bitna je vibracija, nije bitno da li se Bog zove Bog, ili Isus, ili Krišna,<br />
ili Šiva, ili na koncu Selassie, jer Bog je jedna energija, jedna svjetlost, jedna<br />
ljubav. Najgluplje je brijat kako je tvoje ime <strong>za</strong> Boga bolje ili pravilnije od nekog<br />
drugog... a što se tiče rastafarijanizma... jednom sam se vratila doma s jako jako<br />
dobrog reggae događanja, bila je blizu zora, mislila sam pustit ću još koju stvar<br />
prije nego idem spavat, <strong>za</strong>motat još jednu, i to je to, i onda me ponijelo, skupa s<br />
jednom pjesmom, da ponavljam Selassie... i ponavljala sam u ritmu. Mju<strong>za</strong> je bila<br />
stala, a ja sam još ponavljala Selasi, Selasi, Selasi... i čovječe, odjednom me obuzela<br />
spoznaja da ja to cijelo vrijeme izgovaram – ISUS!”<br />
Ovih nekoliko izjava reprezentativno je <strong>za</strong> nekoliko glavnih tipova diskursa oko<br />
rastafarijanstva u Hrvatskoj, ali nikako ne iscrpljuje sve mogućnosti i različitosti subkulturnih<br />
posredovanja na reggae sceni. Prije <strong>za</strong>ključka o prisutnosti i pojavnosti<br />
rastafarijanstva u Hrvatskoj, promotrimo kako izgleda rastafarijanski diskurs koji<br />
se pokazuje kvantitativno manje prisutnim na sceni, ali kvalitativno i s obzirom na<br />
temu ovog rada višestruko <strong>za</strong>nimljivim 2 .<br />
“Ako voliš kralja, kralj voli tebe i to se osjeća.”<br />
“Možeš ti biti bogat, uzeti velike pare <strong>za</strong> koncert, ali ako je duh s tobom, to će se<br />
osjetiti, ako ti je srce u parama, to će se isto osjetiti i tvoj koncert neće imati takvu<br />
duhovnu snagu, neće biti dobar... uostalom kralj Solomon je bio jako bogat čovjek,<br />
ali njemu nije bilo primarno do bogatstva nego do mudrosti.”<br />
“Moja je <strong>za</strong>daća na ovom svijetu služiti Bogu, prenositi poruku... ova reggae vibracija,<br />
ova poruka o Kristu kralju, o Haileu Selassieu, to je <strong>za</strong>pravo evanđelje,<br />
i to evanđelje uz prekrasnu glazbu. Selassie se neće sramiti onih koji se njega ne<br />
srame, sasvim sigurno, treba tražiti Boga svim srcem svojim i jasno i glasno reći<br />
Haile Selassie je moj spasitelj, moj kralj, jednako kako možeš reći i Isus Krist je moj<br />
spasitelj, moj kralj.”<br />
“Ja sam dijete ateističkih roditelja, nisam kršten ni išta slično, a rastafarijanstvo,<br />
koliko god to nekome smiješno bilo, predstavlja moj prvi pravi susret s religijom,<br />
bolje reći vjerom i spiritualnim iskustvom, jer nije to baš religija k‘o ove druge...”<br />
“Moji roditelji su katolici, onako k‘o većina, <strong>za</strong>pravo ih ne <strong>za</strong>nima Biblija detaljnije...<br />
na žalost, danas mnogi odbacuju Bibliju, a ja mislim da je Biblija temelj svega<br />
i da nas puno može naučiti.”<br />
“Svaki pravi rasta stavit će Božju slavu ispred svog ega, treba se odreći materijalističke<br />
strane života i živjeti po <strong>za</strong>povijedima.”<br />
2 Riječ je o kompilaciji izjava iz razgovora sa troje aktera <strong>za</strong>grebačke reggae scene, što predstavlja<br />
tip diskursa kojeg bi doslovno i sa istom strašću podržalo svega desetak pripadnika<br />
najužeg kruga stvaratelja scene. Većinu rečenica u ovom bloku izgovara osoba muškog<br />
spola, DJ i glazbenik, star 32 godine.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
315
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
“Rastafarijanstvo se razlikuje od klasičnog kršćanstva i po tome što kršćani, poput<br />
hipija, propovijedaju mir i ljubav, a mi se aktivno borimo protiv zla, netko i to treba...<br />
u čovjeku koji je pobožan stanuje sveti duh, u ovim drugima mogu stanovati<br />
neki zli, nečisti duhovi, <strong>za</strong>to je to borba, to nije igra, to je ozbiljna borba, reggae<br />
rasta kultura je križ na leđima.”<br />
“Poruka je u ovoj glazbi najvažnija, a poruka je jednostavna, riječ je o borbi dobra<br />
i zla, živimo u doba armagedona, sudnji dan se bliži i treba se pripremiti, treba ga<br />
dočekati čist. Treba prenositi znanje, što naučiš drugoga, to su ti duhovni plodovi,<br />
takvu ćeš djecu imati, to je ta poruka koja se vidi u glazbi koju netko pušta jer treba<br />
puštati čistu glazbu, roots and culture, glazbu koja čisti ljude, pročišćava, reggae<br />
<strong>za</strong>to i<strong>za</strong>ziva mnoge jer to je glazba svjetla, glazba koja razmiče tamu, ali tama<br />
neće mirno gledati kako ju netko miče sa scene, <strong>za</strong>to je to borba.”<br />
“Knjiga otkrivenja je ključna <strong>za</strong> nas, <strong>za</strong> rastafarijanstvo općenito i <strong>za</strong> sve ljude, jer<br />
to je <strong>za</strong>pravo knjiga današnjih dana, posljednjih dana uoči sudnjeg dana... armagedon<br />
je, u stvari, već počeo...”<br />
“Povratak u Afriku, u Zion, to je <strong>za</strong>pravo povratak u edenski vrt, u Kraljevsto Božje...<br />
to ne znači doslovno geografski da ću ja putovati u Afriku, ali to se odnosi na<br />
stanje duha, na jedinstvo s Bogom... kao što pjeva Leroy Sibbles –‘We all belong to<br />
the garden of life’.”<br />
“Ovo što mi radimo, to je prenošenje poruke, to je rušenje kule babilonske, oslobađanje<br />
robova iz tamnice... Robovi su se povijesno oslobađali, ali je došao kapitali<strong>za</strong>m<br />
i materijali<strong>za</strong>m i opet porobio ljude, <strong>za</strong>to Marley i pjeva ‘Emancipate yourselves<br />
from mental slavery’ i mi svi sudjelujemo u tome, mi sviramo, bubnjamo, plešemo,<br />
to je poput jerihonskih trublji, to što mi radimo s glazbom i bubnjanjem, lupanjem,<br />
stupanjem, to je gaženje svega nečistog”.<br />
5. Zaključak<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
316<br />
Te<strong>za</strong> o prisutnosti rastafarijanstva u Hrvatskoj verificirana je sudjelujućim promatranjem,<br />
intervjuima, a donekle i anketom. Rastafarijanstvo se pojavljuje u kontekstu<br />
reggae scene i reggae glazbe, bez obzira na raznolike glazbene pravce i potpravce<br />
široke reggae scene. U ritualima te scene, u stvaranju afektivnog save<strong>za</strong> na temelju<br />
glazbe ravnopravno sudjeluju i akteri koji nisu religiozni i koji se jednim dijelom<br />
gnušaju svih oblika religioznosti.<br />
Na temelju izjava i ponašanja samih aktera, možemo <strong>za</strong>ključiti da postoji diskurs<br />
nereligioznosti, unutar kojega postoje različite razine tolerancije prema religijskom<br />
govoru uopće, <strong>za</strong>tim diskurs prihvaćanja duhovnosti, <strong>za</strong>jedničkih glazbenih i plesnih<br />
rituala, opet s različitim razinama tolerancije prema klasičnijem religijskom<br />
govoru, i na kraju diskurs religioznosti (koji se sam više voli nazivati vjerom nego
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
religijom) i prihvaćanja rastafarijanstva kao vlastite vjere i duhovne prakse. Eksplicitno<br />
prihvaćanje rastafarijanstva kao kršćanske denominacije <strong>za</strong>stupa najmanji<br />
broj aktera, iako će glazbu sa strogo određenim rastafarijanskim porukama poštovati<br />
(i aktivno reproducirati) skoro svi, uključujući i protivnike religije.<br />
Ako ostavimo po strani nereligioznost (gdje se pojavljuje i protureligijska orijentacija),<br />
i promotrimo detaljnije raznovrsno prihvaćanje rastafarijanstva, uočit ćemo<br />
neke konstante.<br />
S jedne strane, tu su već postojeći kršćanski referentni okviri, od katoličanstva do<br />
brojnih manjih kršćanskih vjerskih <strong>za</strong>jednica, i, s druge strane, različiti oblici new<br />
age prisvajanja duhovnosti koja može kod raznolikih aktera biti pove<strong>za</strong>na čak i s<br />
tradicijama ekoloških, mirovnih ili srodnih društvenih pokreta. Također je važno<br />
poznavati bricolage i stalna (re)definiranja stila i identiteta u subkulturi, mogućnost<br />
prihvaćanja nekih dijelova rastafarijanstva (poput ekološke svijesti, držanja, vegetarijanstva,<br />
kanabisa, buntovnosti, spiritualnosti), a odbacivanja nekih drugih, ili,<br />
prihvaćanja upravo tradicionalizma, stalne staro<strong>za</strong>vjetne tematike, osjećaja nadolazećeg<br />
armagedona i sudnjeg dana, čitanja Biblije – poglavlje dnevno, usvajanja biblijske<br />
terminologije i interpretiranja suvremenosti u skladu s tom terminologijom i<br />
simbolikom. Kombinacije su raznovrsne i mijenjaju se s obzirom na komunikaciju<br />
i interakciju u vremenu i <strong>prostor</strong>u (su)kultura mladih i alternativnih pokreta. Broj<br />
aktera o kojima je ovdje riječ, ako govorimo o Zagrebu, kreće se od pedesetak do<br />
stotinu pripadnika jezgre koja aktivno oblikuje scenu, (među kojima je značajan<br />
broj doživio rastafarijanstvo kao vlastitu duhovnost), nakon čega je još stotinu do<br />
dvije stotine ljudi moguće lako mobilizirati <strong>za</strong> događanja na reggae sceni. Nakon<br />
toga postoji širi krug simpatizera i ljubitelja glazbe koji može, prilikom nekog koncerta,<br />
narasti i na nekoliko tisuća.<br />
Životni stilovi mladih koji su primarno nastali na reggae sceni razlikuju se od<br />
nekih drugih i po opuštenoj atmosferi koja krasi njihove rituale i okupljanja, bez<br />
nasilja i napetih situacija. Reggae scena u cijelosti, a posebno onih nekoliko stotina<br />
stvaratelja subkulturnog stila, pravi su predstavnici domaće (između svih peace,<br />
eko, tribal, anarho, spiritual, ganja i srodnih određenja) neohipijevske scene sa<br />
puno nižim razinama nasilničkog ponašanja od većine drugih subkulturnih scena<br />
ili od svakodnevnog života u našem društvu uopće. Među akterima koji oblikuju<br />
scenu nisu nužno ni isključivo muzičari u klasičnom smislu, nego šira grupa podrške<br />
organi<strong>za</strong>ciji, ljudi koji di<strong>za</strong>jniraju plakate, pozivnice, DJ-i, svi oni koji sudjeluju<br />
redovito u ritualima (partiji, koncerti, slušaonice, festivali) i doprinose sceni i vibraciji<br />
kako konkretnim radom, tako i vlastitim osobnostima, držanjem, simbolima,<br />
neverbalnom komunikacijom, plesom. Ipak, ovdje smo imali mogućnost propitati<br />
utjecaj reggae glazbe na same glazbenike, sličnosti i razlike reggae glazbenika s<br />
drugim kolegama, s obzirom na istraživanje koje je Ana Petrović (<strong>2007</strong>.) provela<br />
među 220 muzičara u Hrvatskoj, podijeljenih na sedam glazbenih izra<strong>za</strong> i pripadnih<br />
scena: jazz, folklor, punk, metal, rock, hip-hop i reggae. Na samom početku<br />
istraživanja postojala je te<strong>za</strong> po kojoj će glazbenici biti više slični jedni drugima<br />
nego što će se oštro podijeliti po razlikama koje češće forsiraju mladi sljedbenici,<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
317
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 301–319<br />
izgrađujući svoje subkulturne stilove i identitete. Međutim, istraživanje je poka<strong>za</strong>lo<br />
kako postoje statistički značajne razlike, kako svaki od navedenih glazbenih pravaca<br />
(i njegovih djelatnih aktera, bendova) mogu definirati <strong>za</strong>sebne životne stilove,<br />
dakle glazba u ovom slučaju izravno utječe na formiranje životnog stila. Pogledajmo<br />
nekoliko osnovnih obilježja reggae muzičara: prosječna dob je 26 godina, većinom<br />
su visokog obrazovanja kao i njihovi roditelji, koji uglavnom žive u bračnoj<br />
<strong>za</strong>jednici (23% razvedenih). Komunikaciju s roditeljima smatraju uglavnom uspješnom.<br />
Negativan stav imaju prema crkvi, politici, skinheadsima i teškim drogama,<br />
prema alkoholu i braku su neutralni, a pozitivno gledaju na obitelj, vjeru u Boga,<br />
kulturne običaje, lake droge (kanabis), društva <strong>za</strong> <strong>za</strong>štitu životinja i ekologe. Takvi<br />
stavovi ih u jednom dijelu (primjerice, kad je riječ o pozitivnom prihvaćanju kanabisa)<br />
približavaju drugim scenama, u navedenom slučaju hip-hopu, ali ih u slučaju<br />
visoko vrjednovane vjere u Boga približavaju sceni folklora (Petrović, <strong>2007</strong>.:62.).<br />
Rezultati tog istraživanja pokazuju, dakle, da hrvatski reggae glazbenici nisu ostali<br />
imuni na vjerske poruke koje snažno odjekuju reggae glazbom, dok njihov pozitivan<br />
stav prema vjeri u Boga, a negativan prema crkvi, podsjeća na riječi Sinead<br />
O’Connor, koja se na svom albumu <strong>za</strong>hvaljuje rastafarijanskim glazbenicima što su<br />
“oslobodili Boga od religije”.<br />
Literatura<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
1. Barret, L. (1982). The Rastafarians. London: Heinemann.<br />
2. Campbell, H. (1985). Rasta and Resistance. London: Hansib.<br />
3. Dubreta, N.; Perasović, B. (1990). Revija <strong>za</strong> sociologiju, 21 (4):671–680.<br />
4. Hall, S. (1989). O postmodernizmu i artikulaciji. Naše teme, 9.<br />
5. Hebdidž, D. (1980). Potkultura: značenje stila. Beograd: Rad.<br />
6. Marinović Jerolimov, D. (2005). Društvene i religijske promjene u Hrvatskoj: teorijskohipotetski<br />
okvir istraživanja. <strong>Sociologija</strong> sela, 168 (2):289-303.<br />
7. Marley, R.; Jones, H. (2005). No woman no cry: moj život s Bobom Marleyjem. Zagreb:<br />
Naklada Ljevak.<br />
8. Jukić, J. (1988). Povratak svetoga. Split: Crkva u svijetu.<br />
9. Owens, J. (1976). Dread. Kingston: Sangster Book Stores Ltd.<br />
10. Perasović, B. (2002). <strong>Sociologija</strong> subkultura i hrvatski kontekst. Društvena istraživanja,<br />
11 (2–3):485–498.<br />
11. Petrović, A. (<strong>2007</strong>). Životni stilovi muzičara u Hrvatskoj. Diplomski rad. Hrvatski studiji<br />
Sveučilišta u Zagrebu.<br />
12. Ros<strong>za</strong>k, T. (1978). Kontrakultura. Zagreb: Naprijed.<br />
13. Wilis, P. (1978). Profane Culture. London: Routledge and Kegan Paul.<br />
14. Wright, C. (1984). Cultural Continuity and the Growth of West Indian Religion in Britain.<br />
Religion, 14337–356.<br />
318
B. Perasović: Rastafarijanstvo u Hrvatskoj<br />
Original scientific paper<br />
Benjamin Perasović<br />
Ivo Pilar <strong>Institut</strong>e of Social Sciences, Zagreb, Croatia<br />
E-mail: ben.perasovic@gmail.com<br />
Rastafarianism in Croatia<br />
Abstract<br />
The aim of the paper is to look at the Rastafari movement in Croatia, its beliefs and possible<br />
spiritual practices. The Rastafari movement emerged in Jamaica in the 1930s and its roots<br />
can be traced back to the tradition of Marcus Garvey’s movement and preaching. For the<br />
Rasta adherents Garvey’s words about the “forthcoming coronation of the black king” are<br />
a prophecy which was fulfilled in 1930 when the Ethiopian king Tafari was crowned and<br />
took the royal name of Haile Sellasie. “Ras” meaning king, the name Tafari and Jah from<br />
the Old Testament is the most frequent exclamation used by the Rastafarians to express<br />
their deep belief in the Messiah who has come back, in God who will help the suffering<br />
black people to free themselves from slavery and neocolonial chains and return to Africa,<br />
the Heavenly Kingdom. The Rastafari movement was originally Jamaican but with Jamaican<br />
migrations and reggae music it has spread to other countries. For several generations of reggae<br />
musicians music has been the principal medium through which they have talked about<br />
their religion and passed their messages about God; gatherings similar to religious services<br />
have been accompanied by reggae music.<br />
Croatian Rastafarians owe their beginning to the universal power of music and the practice<br />
of starting subcultural lifestyles based on various music styles. If we look at their presence<br />
on the domestic reggae scene and interviews with some twenty members of the scene plus<br />
about thirty reggae musicians, we can conclude that Rastafarian beliefs exist in Croatia.<br />
They are basically expressed in the classical and familiar Christianity on the one hand,<br />
and in modern forms of the New Age spiritual practices on the other. The Rastafari movement<br />
has never become a unique religious doctrine even in the country of its origin; the<br />
adherents have never wanted to build a church or a similar hierarchical organi<strong>za</strong>tion. It is<br />
therefore natural that in Croatia there are only some elements of the movement linked to<br />
the reggae and other subculture scenes of the young people. In view of their dynamics<br />
and (re)defining of subcultural situations, it is obvious that Rastafarianism is not a clearly<br />
defined area. However, the survey so far shows its remarkable presence in some parts of<br />
the Croatian subcultural and alternative scene.<br />
Key words: rastafarianism, reggae scene, (sub)culture of the young people, Croatian<br />
society.<br />
Received in January 2008<br />
Accepted in February 2008<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
319
UDK: 159.922-053.2/.6:211<br />
Pregledni rad<br />
Koncept Boga i religioznosti kod djece i<br />
adolescentata u istraživanjima Piagetovog,<br />
Kohlbergovog i postpiagetovog kognitivnog<br />
pravca<br />
Ilija Živković<br />
Katolički bogoslovni fakultet u Zagrebu<br />
e-mail: frailija@gmail.com<br />
SAŽETAK Rad pruža sažeti uvid u segment istraživanja literature, pretežno anglosaksonskog<br />
znanstvenog svijeta posljednjih pedesetak godina, o konceptu religioznosti<br />
i Boga kod djece i adolescenata. U pregledu literature polazi se od konceptualnih<br />
pristupa Piagetovog i postpiagetovog modela kognitivnog razvoja, te Kohlbergovog<br />
modela moralnog razvoja, predstavljenih u radovima pionira ovakvoga pravca<br />
istraživanja Fowlera i Goldmana, te njihovih sljedbenika. Pokušava se u najkraćim<br />
crtama sažeti <strong>za</strong>ključke istraživanja percepcije religije i religioznih pojmova kod<br />
djece do treće godine života, <strong>za</strong>tim koncept Boga i duhovnosti kod djece od treće<br />
do šeste godine, religioznost i predodžba Boga u razdoblju srednjeg djetinjstva, te<br />
poimanje religioznosti i duhovnih koncepata u razdoblju adolescencije. Rad pokazuje<br />
kako evolucija shvaćanja religioznih koncepata odgovara evoluciji psihološkog<br />
razvoja djeteta. Ovim radom prati se razvojni proces percepcije Boga i religioznosti,<br />
polazeći od animističke i antropomorfističke predodžbe Boga pa do razvoja osjećaja<br />
i shvaćanja transcendentalnog pojma Boga i religioznosti.<br />
Ključne riječi: percepcija Boga, koncept religioznosti, animistička religioznost,<br />
antropomorfistička religioznost, kognitivni razvoj, Piaget, Kohlberg.<br />
Primljeno: studeni <strong>2007</strong>.<br />
Prihvaćeno: prosinac <strong>2007</strong>.<br />
1. Uvod<br />
Područje psihologije religioznosti te razvoj koncepta religioznosti, pogotovo koncepta<br />
Boga, znanstvena je tema kojom se hrvatska psihologija donedavno gotovo<br />
nije niti bavila, a i ono što je u posljednje vrijeme objavljeno (Ćorić, 1997.) samo<br />
je slab uvid u ogroman opus istraživanja koja su u <strong>za</strong>padnom svijetu rađena u<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
321
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
posljednjih pedesetak godina. U anglosaksonskom svijetu znanosti koncepti religioznosti<br />
vrlo su popularne teme kognitivne psihologije već od kraja 1940. godine.<br />
Cilj je ovoga rada dati mali uvid, odnosno kratak pregled izrazito brojnih znanstvenih<br />
radova objavljenih prvenstveno na engleskom jeziku, te se <strong>za</strong>ustaviti na jednom<br />
segmentu istraživanja posvećenom konceptu Boga kod djece i adolescenata.<br />
Namjera je autora pružiti, u jednom sažetom prilogu, elementarne natuknice kako<br />
djeca različitih uzrasta doživljavaju Boga, molitvu i na koji način mogu razumjeti<br />
religiozne obrede i rituale.<br />
Ponajprije ćemo dati kratki uvod u postojeća istraživanja usmjerena na kognitivni<br />
pravac psihologije. Uka<strong>za</strong>t ćemo na temeljna istraživanja usredotočena na koncept<br />
Boga, dok će glavni dio ovoga rada biti posvećen religioznoj percepciji djece u<br />
prvim godinama života, konceptu Boga i duhovnosti kod djece od treće do šeste<br />
godine, predodžbi Boga u srednjem djetinjstvu, te religioznosti i konceptu Boga<br />
kod adolescenata.<br />
2. Kratak pregled literature glede koncepta religioznog razmišljanja<br />
U posljednjih pedesetak godina brojna su istraživanja razvojnih psihologa usredotočena<br />
na koncepte religioznog razmišljanja u najranijim razdobljima djetinjstva<br />
pa do adolescencije. Istraživanja, koja su predmet ovoga rada, uglavnom su<br />
provedena na temelju triju konceptualnih pristupa razvojnoj psihologiji: Piagetovom<br />
modelu kognivitnog razvoja 1 , Kohlbergovom modelu moralnoga razvo-<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
322<br />
1 Piaget je teoretičar fa<strong>za</strong> kognitivnog razvoja. Prema njegovu shvaćanju sva djeca prolaze<br />
kroz iste stupnjeve kognitivnog razvoja jednakim redoslijedom. Svaki stupanj kvalitativno je<br />
različit oblik funkcioniranja. Strukture koje su svojstvene svakom stupnju određuju djetetov<br />
uradak u širokom rasponu situacija. Senzomotoričko razdoblje predstavlja prve dvije godine<br />
života. Početne sheme novorođenčeta su jednostavni refleksi. Postupno se ti refleksi kombiniraju<br />
u veće, fleksibilnije jedinice aktivnosti. Znanje o svijetu ograničeno je na tjelesnu<br />
interakciju s ljudima i objektima. Tijekom faze predoperacijskog razdoblja, od otprilike druge<br />
do šeste godine, dijete počinje upotrebljavati simbole kako bi kognitivno reprezentiralo<br />
svijet oko sebe. Riječi i brojevi <strong>za</strong>uzimaju mjesto objekata i događanja, a akcije koje su se<br />
nekada morale izvoditi fizički sada se mogu izvoditi mentalno, upotrebom unutarnjih simbola.<br />
Dijete u predoperacijskoj fazi razvoja nije, međutim, još vješto u simboličkom rješavanju<br />
problema, što je vidljivo u različitim propustima i <strong>za</strong>bunama, u djetetovim pokušajima<br />
razumijevanja svijeta oko sebe. Mnoga od tih ograničenja dijete prevladava kada dostigne<br />
razdoblje konkretnih operacija, koje traje približno od šeste do jedanaeste godine. Djeca u<br />
razdoblju konkretnih operacija mogu izvoditi mentalne operacije na česticama znanja koje<br />
posjeduju. Te mentalne operacije dopuštaju jednu vrstu logičkog rješavanja problema koja<br />
nije bila moguća tijekom predoperacijskog razdoblja. Završni stupanj kognitivnog razvoja<br />
je razdoblje formalnih operacija, koji se proteže od otprilike jedanaeste godine do kraja<br />
života. Ovo razdoblje uključuje sve više stupnjeve apstraktnih operacija koje ne <strong>za</strong>htijevaju<br />
konkretne objekte ili materijale. Najjasniji je primjer takvih operacija sposobnost razumi-
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
ja 2 i, najnovijem, postpiagetovom modelu kognitivnog razvoja, predstavljenom<br />
u radovima Fowlera i Goldmana.<br />
Postoje i brojna istraživanja freudovaca i neofreudovaca (Kay i Ray, 2004.; Loewenthal,<br />
2002.) koja su uglavnom usredotočena na koncept Boga i religije s obzirom na<br />
razlike u spolu – polazi se od Freudovih psihoseksualnih fa<strong>za</strong> 3 u kojima “Edipov<br />
kompleks” i dinamika unutarnjeg života formiraju psihološke mehanizme koji će<br />
se nositi s društvenom realnošću. U tom kontekstu dječaci imaju tendenciju doživljavati<br />
Boga kao strogog oca dok djevojčice Boga doživljaju više kao objekt ljubavi.<br />
Budući da mnoga empirijska istraživanja nisu mogla potvrditi Freudovu teoriju<br />
(Kay i Ray, 2004.), istraživanja ovoga pravca samo ćemo povremeno dotaknuti dok<br />
ćemo detaljnije slijediti razvoj istraživanja Piagetovog, Kohlbergovog i postpiagetovog<br />
kognitivnog pravca.<br />
Sistematsko psihološko istraživanje religioznog razmišljanja i religioznih pojmova<br />
<strong>za</strong>počeli su David Elkind (1971.) i Roland Goldman (1964.). Elkindova istraživanja<br />
usmjerena su na razvoj pojmova religioznog identiteta i molitve kod djece i<br />
adolescenata, dok su se Goldmanova više odnosila na razvoj shvaćanja biblijskih<br />
prispodoba kod djece i adolescenata. Istraživanja i jednog i drugog provođena su<br />
u obliku intervjua, no rezultati su se analizirali po modelu Piagetovih fa<strong>za</strong> kognitivnog<br />
razvoja. Prema ovom modelu djeca prolaze kroz “intuitivnu” fazu u kojoj<br />
religiozni identitet doživljavaju kao nešto što im je darovano od Boga i njihovih<br />
roditelja. Molitva se sastoji od “recepata” putem kojih se ispunjavaju osobne želje,<br />
jevanja događaja ili odnosa koji su samo mogući <strong>za</strong> razliku od onih koji stvarno postoje.<br />
Drugim riječima, osoba je u stanju mentalno razmatrati sve načine na koje se određeni<br />
objekti mogu kombinirati, ili su u stanju rješavati probleme kognitivnim ispitivanjem svih<br />
načina na koje se tom problemu može pristupiti (usp. Živković, 2001.).<br />
2 Kohlbergov model moralnog prosuđivanja sastoji se od tri stupnja: pretkonvencionalni<br />
(preddogovorni) stupanj je prvi od tri stupnja; drugi je konvencionalni (dogovorni) stupanj,<br />
a treći je post-konvencionalni ili autonomni stupanj. Iako se dijete na pretkonvencionalnom<br />
stupnju često dobro vlada i prihvaća kulturne oznake <strong>za</strong> dobro i loše, ono ih tumači pomoću<br />
njihovih fizičkih posljedica (kazne, nagrade, izmjena usluga) ili pomoću fizičke moći<br />
osoba koje izriču pravila i odredbe dobrog i lošeg. Drugi ili konvencionalni stupanj može<br />
se još nazvati konformističkim. Osoba koja se nalazi na ovom stupnju smatra kako je samo<br />
po sebi vrijedno da se opravdaju očekivanja i pravila svoje obitelji, grupe ili nacije. Ona se<br />
nastoji prilagoditi redu te održati, braniti i opravdati ovaj red. Postkonvencionalni stupanj<br />
se odlikuje krupnim napretkom k autonomnim moralnim principima, čija je vrijednost i<br />
primjenjenost ne<strong>za</strong>visna i od autoriteta grupa ili osoba koje ih poštuju i od identifikacije<br />
pojedinca s tim osobama ili grupama (usp. Živković, 1997.).<br />
3 Freud faze ljudskog razvoja naziva psihoseksualnim kako bi naglasio da proces sazrijevanja<br />
seksualnog instinkta ostavlja posebne pečate na razvijajuću psihu i osobnost. Razlikuje<br />
pet fa<strong>za</strong>: oralnu – od rođenja do prve godine života, analnu – od prve do treće godine<br />
života, faličnu – od treće do šeste godine života (obilježenu Edipovim, Orestovim i Elektrinim<br />
kompleksima), razdoblje latencije – od šeste do dvanaeste godina života i genitalnu<br />
fazu – od dvanaeste godine pa do kraja života (usp. Živković, 2001.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
323
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
dok se u interpretaciji biblijskih priča poka<strong>za</strong>lo da su dječji koncepti nesistematični,<br />
fragmentarni i nekonzistentni.<br />
U otprilike sedmoj godini života dječji koncepti religioznosti poprimaju odlike Piagetove<br />
faze “konkretnih operacija”. U ovom razdoblju djeca religiozni identitet povezuju<br />
s posebnim oblicima ponašanja, rodbinom, načinom oblačenja, molitvom i<br />
specifičnim kultnim aktivnostima. Biblijske priče tumače na konkretan način opisujući<br />
Boga kao osobu s ljudskim kvalitetama, moćnoga i onoga koji budno prati<br />
naše postupke, spreman na kažnjavanje. U dobi od desete do četrnaeste godine<br />
djeca, prema Piagetu, ulaze u razdoblje faze “formalnih operacija”, odnosno razdoblje<br />
kad su u stanju misliti apstraktno. U ovoj fazi djeca su u stanju razlikovati vjerske<br />
denominacije i razlike u vjeri, ne više po načinu odijevanja i vjerskoj praksi,<br />
nego po konceptualnoj različitosti. Na molitvu gledaju kao na privatni razgovor s<br />
Bogom, a biblijske priče interpretiraju u apstraktnom i sistematskom smislu, otkrivajući<br />
u njima moralnu i vjersku poruku. Elkindova istraživanja provedena su nad<br />
pripadnicima židovske vjere, protestantima i katolicima, dok se Goldman usredotočio<br />
na pripadnike Anglikanske crkve. Uskoro su drugi psiholozi počeli koristiti<br />
iste metode (Tamminen, 1976.) te su dolazili do gotovo istih rezultata. Jedina razlika<br />
bila je u tome da se progresivnost u razumijevanju koncepata bolje uviđala u<br />
samoj postupnosti sazrijevanja, negoli po relativno krutoj Piagetovoj shemi “fa<strong>za</strong>”.<br />
Međutim, krajem sedamdesetih godina dvadesetog stoljeća Piagetove faze i sama<br />
njegova istraživanja o načinu kako djeca misle došla su pod lupu kritike (Phillips<br />
i Kelly, 1975.), a u pitanje su dovedene i mnoge Piagetove teze o konceptualnim<br />
razlikama glede dobi djeteta (Donaldson, 1978.). No, i pored teoretskih neslaganja<br />
s originalnom impostacijom Piagetovih fa<strong>za</strong>, Elkindova i Goldmanova istraživanja i<br />
dalje su u znanstvenom svijetu razvojnih psihologa, smjera psihologije religioznosti,<br />
prihvaćena kao ba<strong>za</strong> kognitivnih fa<strong>za</strong> u razvoju religioznog mišljenja (Batson,<br />
Schoenrade i Ventis, 1993.; Gorsuch, 1988.; Hyde, 1990.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
324<br />
Drugi val istraživanja religioznog mišljenja naišao je sa sljedbenicima Kohlbergovog<br />
moralnog pravca utemeljenog na prilagodbi Piagetovih fa<strong>za</strong> razvoja i njegovih<br />
stupnjeva moralnog razmišljanja djece. U središte istraživanja došla je Kohlbergova<br />
shema moralnog razvoja, daleko izgrađenija i rafiniranija od Piagetove. Njegovi<br />
učenici Fowler (1974.) i Oser (1980.) nastavili su istraživanja po kategoriji “stupnjeva”<br />
s time što su ih proširili, s tri originalna Kohlbergova stupnja, na šest stupnjeva<br />
u koje su vrlo vjerno ukomponirali Kohlbergove stadije moralnosti (Živković,<br />
2001.). Fowlerov model usredotočen je na razvoj koncepta vjere, dok je Oserov<br />
pristup uglavnom usmjeren na razvoj religioznog prosuđivanja.<br />
Krajem devedesetih godina prošlog stoljeća na scenu su stupili znanstvenici, takozvani<br />
“teoretičari teorije” (Gopnik i Wellman, 1994.). Ova se struja po<strong>za</strong>bavila<br />
postpiagetovim konceptima. Predmet analize postale su Piagetove kognitivne faze<br />
razvoja, te se uspostavilo da djeca i nisu baš primitivni mislioci, nego mali znanstvenici<br />
(Gopnik, Meltzoff i Kuhl, 1999.). Istraživanja su ukazivala da se dječja<br />
razmišljanja kvalitetno ne razlikuju od razmišljanja odraslih, no razlika koja po-
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
stoji pripisuje se kvantitativnim nedostacima u dječjem znanju i iskustvu. Čak su<br />
najnovija empirijska istraživanja poka<strong>za</strong>la da su dječji koncepti religije daleko više<br />
slični konceptima odraslih negoli su poka<strong>za</strong>la dosadašnja istraživanja piagetovaca<br />
i postpiagetovaca (Barrett, 2001.; Boyer i Walker, 2000.).<br />
3. Koncept Boga u suvremenim kognitivnim istraživanjima<br />
Prema nekim istraživanjima koncept Boga je konkretan, doslovan i antropomorfan<br />
sve do razdoblja adolescencije (Fowler, 1981.; Goldman, 1964.; Oser i Gmünder,<br />
1991.). Prema drugima, pojam Boga je apstraktan te poprima drugačiji oblik u<br />
dvanaestoj godini života (Elkind, 1961.; Long, Elkind i Spilka, 1967.). Treća skupina<br />
istraživanja ukazuje da je koncept Boga kod djece od pete ili eventualno osme godine<br />
života gotovo identičan konceptu Boga odraslih (Barrett, Richert i Driesenga,<br />
2001.; Woolley i Phelps, 2001.). Međutim, ovi pomalo oprečni <strong>za</strong>ključci izvedeni su<br />
na temelju različitih tema dječjeg razumijevanja religioznih koncepata. Goldman<br />
(1964.) tvrdi da su predadolescentski koncepti Boga i duhovnosti konkretni i antropomorfni<br />
na temelju toga što su djeca biblijske priče uzimala u literarnom smislu, a<br />
molitve su shvaćala kao magijske formule <strong>za</strong> egocentrično posti<strong>za</strong>nje ciljeva.<br />
Elkind i njegovi suradnici, s druge strane, svoju teoriju da jedanaestogodišnjaci<br />
dolaze do mogućnosti apstraktnih religioznih koncepata temelje na spoznaji<br />
djece da religiozni identitet spada u područje vjere, a ne konkretnog religioznog<br />
djelovanja, i da na molitvu gledaju kao na osobni razgovor s Bogom, a ne kao na<br />
dio nekog religioznog rituala. Najnovija istraživanja svoje spoznaje, da se dijete<br />
u svojim konceptima Boga i molitve previše ne razlikuje od odraslih, temelje na<br />
tome da petogodišnje dijete u dosta jednostavnom upitniku pravi razliku između<br />
Boga i vlastite majke (Barret, Richert i Driesenga, 2001.), te da osmogodišnje dijete<br />
mentalne komponente molitve smatra važnijim od fizičkog ponavljanja određenih<br />
formula (Woolley i Phelps, 2001.).<br />
Imajući u vidu spomenuta istraživanja treba istaknuti da su sva ona poprilično<br />
parcijalna u svojim <strong>za</strong>ključcima. Kao i u svim empirijskim istraživanjima, i u ovom<br />
slučaju pokazuju se nesavršenosti svakog upitnika, odnosno metode istraživanja.<br />
Stoga bi teško bilo donijeti nekakav konačni <strong>za</strong>ključak s obzirom da su u najvećem<br />
dijelu provedenih istraživanja razvojni psiholozi Piagetove i postpiagetove<br />
orijentacije kao i “teoretičari teorije”, pozornost posvetili daleko više na sadržaje<br />
dječjeg vjerovanja nego na dječje mišljenje o određenim konceptima. Istraživanja<br />
u posljednjih pedeset godina uglavnom su usmjerena na to da djeca kažu što vjeruju<br />
o Bogu, kako <strong>za</strong>mišljaju čudesa, molitvu i slično, iako neki naglašavaju da su<br />
potrebna detaljnija istraživanja ne o tome kako djeca misle nego što djeca misle<br />
(Gottlieb, 2002.).<br />
Dok znanstvenici rade na usavršavanju upitnika i metodologije kako bi došli do<br />
spoznaja što djeca misle, mi smo se ipak usredotočili na temeljne rezultate realnog<br />
koncepta Boga i duhovnosti u različitim životnim fa<strong>za</strong>ma djece, od najranijih godina<br />
života pa do adolescencije.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
325
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
4. Religiozna percepcija kod djece u prve dvije godine života<br />
Pojmovi i koncepti religioznosti ne <strong>za</strong>snivaju se na izravnim senzornim podacima,<br />
nego obuhvaćaju sve vrste percepcije i koncepata životnog iskustva. Nema sumnje<br />
da su život i religiozni pojmovi u prvim godinama djetetova života isprepleteni. Dijete<br />
doživljava svoje prvo senzorno iskustvo materijalnoga svijeta u kome u početku<br />
nema velikog razlikovanja između stvari i ljudi. Tek s vremenom dijete formira opće<br />
koncepte na temelju iskustva, te ih razumijeva uz pomoć sheme simbola, ponajprije<br />
putem predodžbi, a kasnije s razvojem govora izražava ih riječima ili verbalnim<br />
predodžbama. Cjelokupna struktura religioznog mišljenja utemeljena je na takozvanom<br />
“posrednom” iskustvu. Dijete ne poznaje neke vrste <strong>za</strong>sebne religiozne percepcije<br />
nepove<strong>za</strong>ne s percepcijom svijeta i okoline oko sebe. Stoga je religioznost<br />
kod djeteta u biti proces koji polazi od mnoštva impresija i iskustva u kome se<br />
razvija koncept interpretacije aktivnosti, prirode i prepoznavanja božanskoga. Zbog<br />
kompleksnosti ovog procesa nije moguće govoriti o specifičnim prvim koracima ili<br />
fa<strong>za</strong>ma razumijevanja religioznosti djece u prvim godinama života.<br />
Prema Piagetu (1926.) u prve dvije godine života djeca nisu u stanju razumjeti<br />
koncept religioznosti. U toj dobi dječji “ja” i vanjski svijet još uvijek nisu razdvojeni.<br />
Igračke i svaki objekt, uključujući i osobe, osjećaju i misle isto kao i dijete<br />
(barem tako dijete smatra). U tom razdoblju dijete nema spoznaju o samom sebi.<br />
Neki kognitivni psiholozi poput Murphyja (1977.) prihvaćaju Piagetovo mišljenje,<br />
no naglašavaju kako prve dvije godine života stvaraju ozračje <strong>za</strong> kasniji razvoj religioznosti<br />
s obzirom da se simboli poimanja roditelja na neki način isprepleću sa<br />
simbolima religioznosti.<br />
5. Koncept Boga i duhovnosti kod djece od treće do šeste godine života<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
326<br />
Piaget (1964.) je uka<strong>za</strong>o na ulogu i funkciju simbola kod djece od treće do četvrte<br />
godine života. To razdoblje usvajanja simbola ipak ne uključuje jasnoću koncepata.<br />
Karakteristike intelektualnog razvoja ovoga razdoblja su egocentri<strong>za</strong>m (nemogućnost<br />
razlikovanja između sebe i realnog svijeta, nemogućnost da se dijete udalji od<br />
vlastitog mišljenja i da se može uživjeti u svijet drugih) i prekau<strong>za</strong>lnost (tendencija<br />
projekcije vlastitog subjektivnog iskustva na vanjski svijet). Te dvije karakteristike<br />
dječje psihe uvjetuju religioznost koja se tek u trećoj godini počinje pojavljivati pod<br />
aspektom primitivnog osjećaja religioznosti. Stoga neki psiholozi poput Goldmana<br />
(1964.) smatraju da se u ovom životnom razdoblju radi o rudimentarnoj religioznosti<br />
magijskog tipa.<br />
Prema Piagetovoj terminologiji, odlike takve religioznosti obuhvaćaju “artificijeli<strong>za</strong>m”<br />
(svaka se realnost <strong>za</strong>mišlja pove<strong>za</strong>na s nekim neposrednim uzrokom, kao, na<br />
primjer, uvjerenost djeteta da mjesec sja kako bi osvijetlio put, ili sunce <strong>za</strong>lazi da<br />
bi ono moglo ići spavati); “magičnost” (tendencija da dijete na bazi iskustva sebi<br />
pridodaje mogućnost da se postave relacije između stvari) i “finali<strong>za</strong>m” (da svaka<br />
realnost ima svoj kraj jer je ograničena egocentričnim iskustvom djeteta).
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
Dijete u ovoj dobi živi animističku religioznost što znači da pripisuje psihičke karakteristike<br />
ljudi neživim stvarima, nešto slično što čine primitivna plemena. Dječji<br />
koncept religioznosti Billingham (1980.) naziva “animističkom pobožnošću” koja<br />
ima dosta elemenata magične religioznosti, a temelji se na uvjerenju da se može<br />
<strong>za</strong>dobiti moć i snaga viših sila <strong>za</strong> vlastitu korist.<br />
Od treće pa do šeste godine života, s opadanjem razine egocentrizma, koncept<br />
Boga kod djeteta prilično je iskrivljen. Pojam Boga je sveden na običan antropomorfi<strong>za</strong>m<br />
koji je direktno pove<strong>za</strong>n s odnosom djeteta s njegovim roditeljima i okolinom.<br />
Goldman (1964.) ističe da djeca u ovoj dobi <strong>za</strong>mišljaju Boga kao čovjeka,<br />
jakog, dobrog, onoga koji ima velike moći, sličnog tati ili nekom moćnom kralju iz<br />
bajke, ili pak kao nekog starca s bradom koji stanuje na nebu iznad oblaka. Dijete<br />
često Boga, pogotovo ako se radi o djetetu Isusu, <strong>za</strong>mišlja kao perfektno dijete<br />
kojemu on ili ona sliči, s razlikom da Isus ima neograničenu moć. Ovakvim antropomorfnim<br />
predodžbama Boga najviše doprinosi kućni odgoj, ali i religiozna ikonografija.<br />
Stoga, kod djece u ranijoj dobi, koncept Boga u sebi sadržava mnoštvo<br />
koncepata poput moći autoriteta, svemoćnosti, sveprisutnosti, pravde i dobrote.<br />
Goldman (1964.) je sažeo oblikovanje koncepta Boga u najranijem životnom razdoblju<br />
u pet točaka:<br />
a) U koncept Boga ne ulaze samo direktne senzorne percepcije, nego i kombinacija,<br />
elaboracija i interpretacija senzornih doživljaja i pojmova, kao što je pojam<br />
i doživljaj “mog oca”, “moje kuće” ili prirode oko djeteta.<br />
b) Koncept Boga ovisi o prethodnom iskustvu djeteta, posebno njegovom iskustvu<br />
odnosa s vlastitim ocem, odnosno dječjeg doživljavanja uloge vlastitog<br />
oca.<br />
c) Koncept Boga uključuje gotovo intimnu dječju percepciju oca kao onoga koji<br />
je jak, moćan, onoga koji se brine, onoga koji zna i kazniti, onoga koji mu<br />
osigurava hranu i dom. Za dijete je Bog nešto poput vlastitog tate. Djeca često<br />
znaju reći: “Bog je veliki tata koji stanuje tamo gore u nebu”.<br />
d) U ranom razdoblju taj koncept Boga uglavnom je na razini simbola. Bog, iako<br />
ga dijete izrazi riječju, objedinjuje sve one percepcije i misli djeteta u iskustvu<br />
ljudskih odnosa. Simbol Boga uključuje pojam, simbol i koncept ljubavi, povjerenja,<br />
odanosti. Naravno, u nekim slučajevima teškoga djetinjstva asocijacija<br />
na Boga može biti pove<strong>za</strong>na i s onim što je negativno u ljudskim odnosima,<br />
poput ljutnje, razočaranja, nepredvidivosti ili pak svojevoljnog kažnjavanja.<br />
e) U unutarnjem procesu misli kod djeteta koncept Boga uključuje svojevrsne<br />
selektivne faktore. Na primjer, Boga se uvijek povezuje s dobrom, a nikada sa<br />
zlom, s nečim svetim prema čemu se osjeća strahopoštovanje i divljenje.<br />
De Ross i suradnici (2004.) u svome su istraživanju došli do <strong>za</strong>ključka da koncept<br />
Boga kod djece između četvrte i šeste godine odgovara projekciji dječje<br />
narcisoidnosti i želje <strong>za</strong> moći, što su karakteristike te dobi. Pojam Boga često se<br />
identificira s likom djeteta Isusa, savršenog djeteta komu se svi dive, komu svi<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
327
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
služe, koji je moćniji od drugih i koji je u stanju magičnom snagom riješiti svaki<br />
događaj i situaciju.<br />
Budući da je dijete i do svoje šeste godine još uvijek egocentrično, ono <strong>za</strong>mišlja<br />
kako je Bog samo na usluzi ljudima i <strong>za</strong>to počinje moliti s magičnom vjerom<br />
tražeći da mu se ispune prvenstveno materijalne želje. Cjelokupni djetetov svijet<br />
religioznosti liči na neku priču iz područja fantazije koja ga očarava. Prema Dickieu<br />
i suradnicima (1997.) dijete između treće i šeste godine živi u “čarobnoj ili<br />
bajkovitoj” fazi <strong>za</strong>to što je ta fa<strong>za</strong> obilježena nejasnim konceptima i intenzivnom<br />
aktivnošću fantazije u kojoj priča predstavlja glavni jezični oblik izražavanja<br />
(Vergote, 1969.). Važno je napomenuti kako istraživanja pokazuju priličnu promjenu<br />
u predodžbama Boga kod djece nad kojima su provedena istraživanja<br />
do šezdesetih godina prošlog stoljeća i djece koja su rođena pred sam kraj 20.<br />
stoljeća.<br />
Dok u istraživanjima rađenim do 1961. godine (Harms, 1944.; Grafton, 1945.; Catton,<br />
1957.; Godin, 1961.) vidimo kako predškolci Boga <strong>za</strong>mišljaju uz pomoć predodžbi<br />
bajki koje su im se navečer čitale, istraživanja rađena devedesetih godina<br />
prošlog stoljeća i početkom ovog (Hyde, 1990.; Kay, 1996.; De Roos, 2006.) ukazuju<br />
da djeca formiraju svoje predodžbe daleko više prema predodžbi likova iz crtanih<br />
filmova. Nema sumnje da se pojava televizije, produkcija Hollywooda, videoigre<br />
i kompjutorske igre u velikoj mjeri odražava na percepciju drugačiju od one klasične.<br />
Stoga, i koncept Boga, religioznosti i doživljaja transcendentalne stvarnosti<br />
prolazi kroz jedan proces kome se ne vidi jasan ishod.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
328<br />
Dijete u ovoj dobi u stvari privlače liturgijske ceremonije, a ne konceptualni dio<br />
vjere jer od njih ne razumije gotovo ništa. Najviše ga <strong>za</strong>nimaju izvanjski aspekti liturgije,<br />
a posebno folklorni elementi kulta. Također su im od interesa neki aspekti<br />
rituala, kao sklopljene ruke, pozdravi preko mise, pa <strong>za</strong>ključujemo da dječja religioznost<br />
ima karakteristike imitiranja. Dijete imitira roditelje u religioznim radnjama<br />
i to mu dođe kao neka igra koju rado ponavlja. Molitva je pod utjecajem ambijenta<br />
i uvijek joj se pristupa kao nekoj simpatičnoj igri tako da neki znanstvenici poput<br />
Kaya (1996.) govore o molitvi kao “<strong>za</strong>bavi” u ovom razdoblju života. U ovom razdoblju<br />
djeca znaju molitve napamet, te ih izgovaraju kao pjesmice (Long, Elkind,<br />
Spilka, 1967.).<br />
6. Religioznost i predodžba Boga u razdoblju srednjeg djetinjstva<br />
U školskom razdoblju od sedme do jedanaeste godine dijete se polako pretvara od<br />
intuitivnog bića u logičko biće. Vrlo brzo stječe mogućnost kritičkog pogleda na<br />
okolinu i počinje s lakoćom izražavati logičke prosudbe (Živković, 2001.). Tijekom<br />
ranog djetinjstva usavršava se mogućnost sinteze instinkta od <strong>za</strong>htjeva superega<br />
pa do realnosti izvanjskoga svijeta. Ponašanje dječaka i djevojčica u ovoj dobi<br />
daleko su manje egocentrična, pa uočavamo da je dijete već na putu altruizma i<br />
darežljivosti. Djeca pronalaze prijatelje, žele biti prihvaćena i uvažena u vlastitoj
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
(školskoj) grupi, a također i od starijih kako bi mogla izgrađivati samopovjerenje,<br />
ojačati i afirmirati svoj ego.<br />
Glede razvoja koncepta religioznosti i u ovom razdoblju dominira “animi<strong>za</strong>m”,<br />
odnosno spontano nastojanje djeteta da svoje nakane i život pripisuju izvanjskim<br />
događajima i neživim stvarima kojima je okruženo, vjerujući da su izvanjska događanja<br />
ili stvari uzročnici kazni ili <strong>za</strong>štite. Animi<strong>za</strong>m srednjeg djetinjstva manifestira<br />
se bilo u obliku osjećaja straha (ako ima neke loše primisli ili želje glede<br />
objektivne stvarnosti), bilo u obliku iščekivanja <strong>za</strong>štite (ukoliko su mu nakane i<br />
želje pozitivne).<br />
Psihološke karakteristike ovog dječjeg razdoblja odgovaraju psihičkom procesu<br />
projekcije vlastitog ja. Dobar dio znanstvenika, počevši od Piageta (1926.), preko<br />
Berzonskyja (1974.) do Billinghama (1980.), smatra da animi<strong>za</strong>m koji sadrži strah<br />
od kazne proizlazi iz dječjeg shvaćanja “imanentne (unutarnje) pravednosti” prema<br />
kojoj svaki događaj koji nije imao u sebi moralno dobru namjeru <strong>za</strong> posljedicu<br />
ima neku kaznu. Pokušaj tumačenja događaja po principu imanentne pravednosti,<br />
odnosno direktne i neodgodive kazne <strong>za</strong> nešto počinjeno, izrazito je prisutan kod<br />
djece između šeste i sedme godine, ali se progresivno smanjuje s povećanjem životne<br />
dobi. U isto vrijeme, druga karakteristika animizma – osjećaj pronalaženja<br />
<strong>za</strong>štite, od sedme godine života sve se više povećava, sve do razdoblja adolescencije,<br />
kada opet značajno opada. Uzroci ovakvih varijacija leže u psihološkom<br />
sazrijevanju kao i u socijalnom razvoju u krugu školskog ambijenta.<br />
Što se tiče magične dimenzije religioznosti, u ovom životnom razdoblju ona je još<br />
prisutna.<br />
Glede antropomorfizma, djeca u ovom razdoblju prelaze od afektivnog antropomorfizma<br />
(Billingham, 1980.) na imaginativni antropomorfi<strong>za</strong>m, što znači da je <strong>za</strong>mišljanje<br />
Božjeg lika još uvijek <strong>za</strong>snovano na ljudskim karakteristikama i ljudskom<br />
ponašanju, ali s godinama dolazi do spoznaje da je Bog ipak nekako “drugačiji” i<br />
da ima moć koja nadmašuje ljudske moći.<br />
I u ovom razdoblju dijete se susreće s poteškoćama u kome mu je predodžba Boga<br />
više opisnog negoli spekulativnog karaktera. Međutim, s godinama, od devete<br />
pa nadalje, počinje shvaćati različitost svojih usporedbi s roditeljima i okolinom u<br />
odnosu na Boga, te se polako javlja univer<strong>za</strong>lnija spoznaja Boga. S razvojem sposobnosti<br />
refleksije i apstraktnog razmišljanja dijete će transformirati svoju spoznaju<br />
Boga od antropomorfnog pojma u jedan viši oblik duhovnog pojma.<br />
Pitts (1977.) i Fowler (1981.) razlikuju tri vrste antropomorfizma kod djece različitih<br />
uzrasta. Primarni antropomorfi<strong>za</strong>m od treće do sedme godine okarakteriziran je<br />
nezgrapnim pojmom Boga s bradom u svome dvoru. Drugi tip antropomorfizma<br />
je takozvani “ublaženi”, a susreće se kod djece od osme do desete godine, gdje<br />
se Boga <strong>za</strong>mišlja nešto rafiniranije, još uvijek s bradom, ali ovaj put dugom, na<br />
prijestolju, na nebu iznad oblaka okružen mnoštvom anđela. Treći tip antropomor-<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
329
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
fizma duhovnog je karaktera, a pojavljuje se kod djece od desete do jedanaeste i<br />
eventualno dvanaeste godine, kada se Boga počinje shvaćati na transcendentalni<br />
način. Boga se već doživljava kao nevidljivog i prisutnog na svakom mjestu. Već u<br />
predadolescentskom razdoblju dijete jasno uočava razlike između Boga i ljudi, a takvo<br />
shvaćanje još se naziva moralnim antropomorfizmom (Boyer i Ramble, 2001.).<br />
Isti je autor, koristeći slobodne asocijacije dječjih odgovora, došao do <strong>za</strong>ključka da<br />
djeca između osme i desete godine Bogu uvijek daju atribute, a tek u jedanaestoj i<br />
dvanaestoj godini o Bogu govore kao o osobi, što je u biti prijelaz s koncepta Boga<br />
kao ljudskog bića na Boga kao duha.<br />
Ovo nas upućuje, što je i empirijski potvrđeno (Goldman, 1964.) da evolucija religioznog<br />
shvaćanja ide u korak s psihološkim razvojem. Od fizičkog antropomorfizma<br />
u šestoj ili sedmoj godini dolazi se nakon desete godine života, nakon<br />
mogućnosti konkretnih operacija, u razdoblje formalnih, apstraktnih operacija, na<br />
antropomorfi<strong>za</strong>m intelektualno-duhovnog karaktera.<br />
Gledajući na razvoj religioznosti kroz prizmu Freudovih psihoseksualnih fa<strong>za</strong> može<br />
se reći da slika o Bogu kod djeteta uvijek ima primjese slike o roditeljima, s<br />
time što je kod djeteta dimenzija ljubavi prema Bogu još uvijek nedorečena zbog<br />
afektivnosti prema roditeljima. Prema istraživanjima “dubinskih psihologa” (Loewenthal,<br />
2000.), tek kada dijete i<strong>za</strong>đe iz faze Edipova kompleksa, pojam Boga se<br />
počinje povezivati s ljubavlju i emocijama. Prije toga, pojam Boga u sebi sadrži doze<br />
sumnje i straha jer se predodžba o magičnom dobrom Bogu – ocu, isprepleće<br />
s predodžbom Boga – suca, i onoga koji kažnjava.<br />
Paloutzian i Kirkpatrick (1995.) ističu da tijekom srednjeg djetinjstva djeca u biti<br />
imaju iskustvo autoritativne religioznosti jer ta religioznost u velikoj mjeri ovisi o<br />
autoritetu odraslih. Dakle, koncept djeteta o religioznosti temelji se na modelima i<br />
konceptima odraslih i to ne samo onih iz najbližeg obiteljskog kruga. Izvanobiteljsko<br />
okruženje ozbiljno utječe na dijete, posebno kultura u kojoj živi kao i religiozno<br />
okruženje koji uključuje bilo kontakte s crkvenim autoritetima ili kontakte s<br />
religijom putem školskog predmeta.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
330<br />
Zanimljivo je napomenuti kako kod istraživanja u posljednjih desetak godina, pogotovo<br />
u protestantskim dijelovima Europe, suvremena djeca sve više imaju tendenciju<br />
ocrtavati Boga kao žensko (Riegel i Ziebertz, 2001.). Došavši do istih <strong>za</strong>ključaka,<br />
Parsons (2002.) percepciju Boga kod djece pripisuje promjeni društvene<br />
uloge žene i porastu broja samohranih majki. Štoviše, u svojim crtežima dječaci sve<br />
više prikazuju Boga kao Supermana ili u obliku likova iz crtanih filmova (Hyde,<br />
1990.).<br />
Dok u ranom djetinjstvu dijete poistovjećuje religiju sa svojom obitelji, u srednjem<br />
djetinjstvu dijete <strong>za</strong>počinje otkrivati daleko širu i brojniju religioznu instituciju<br />
– Crkvu. Uključivanje u religioznu instituciju ubacuje dijete u kulturalni model<br />
odraslih i stimulira njegov religiozni rast. Tijekom srednjeg djetinjstva, prema Goldmanu<br />
(1964.), dijete još uvijek nije u stanju u potpunosti razumjeti religiozne
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
obrede u cjelokupnoj svojoj simbolici. Prema tome, obredi <strong>za</strong> dijete imaju cilj služiti<br />
sebi samima, a ne kao sredstvo <strong>za</strong> susret s drugima.<br />
I dok je u ranom djetinjstvu molitva imala oblik imitacije i bila egocentrična i magična,<br />
u ovom razdoblju molitva postaje spontanija i osobnija, te više nije usredotočena<br />
na ispunjenje vlastitih želja, nego poprima elemente altruizma i duhovnosti.<br />
Tendencija imitiranja odraslih u religioznom nastupu išče<strong>za</strong>va negdje oko dvanaeste<br />
godine života, kada je na pomolu pubertet i psihološka potreba vrednovanja<br />
vlastitog iskustva.<br />
Još uvijek se <strong>za</strong>država koncept Boga kao onoga koji kažnjava, ali s obzirom na<br />
razvoj kognitivnih sposobnosti i ulaskom u višu fazu moralnog <strong>za</strong>ključivanja, predadolescent<br />
počinje hod k većoj moralnoj i etičkoj odgovornosti.<br />
U ovom razdoblju uz spoznaju Crkve dijete polako uočava i osobe crkvene institucije,<br />
te ih nastoji identificirati sa svojim roditeljima kao što je nekada činilo s učiteljima.<br />
Prema istom principu identifikacije crkvene osobe polako postaju ba<strong>za</strong> <strong>za</strong><br />
stvaranje predodžbe o Bogu. U ovom razdoblju predadolescent ulazi u određenu<br />
podsvjesnu konfuziju glede pitanja uloge i značenja vlastitog oca, duhovnog oca i<br />
Boga Oca. Slična konfuzija prisutna je i glede uloge majke, časne sestre i Blažene<br />
Djevice Marije.<br />
7. Religioznost i koncept Boga u razdoblju adolescencije<br />
Adolescentsko razdoblje okarakterizirano je osobnim konfliktima adolescenta sa<br />
samim sobom i sa svijetom oko sebe. Radi se o kri<strong>za</strong>ma pove<strong>za</strong>nima s traženjem<br />
vlastite osobnosti popraćenima odbacivanjem tradicionalnih shema (Lacković-Grgin,<br />
2006.). Adolescent ima potrebu ponovno rekonstruirati vlastitu prošlost i preispitati<br />
sve ono u što je do tada pasivno vjerovao. Stavlja se na put procesa individuali<strong>za</strong>cije<br />
koji ga treba dovesti do konačne jasne razlike između njega samoga<br />
i drugih. Adolescent traži jasan psihološki koncept identiteta, drugim riječima,<br />
psihološku autonomiju (Živković, 2001.). Do navedenoga cilja dolazi tako što dovodi<br />
u pitanje usvojene modele i vrijednosti, te stil života koji su u njega usadili roditelji,<br />
kao i socijalni i kulturni ambijent u kojem živi. Želja mu je postati neovisan<br />
o autoritetima i izbjeći <strong>za</strong>štitničko ponašanje bližnjih, no u isto vrijeme ima veliku<br />
potrebu (koju, naravno, sebi ne može priznati) <strong>za</strong> nekim tko će ga voditi, odnosno<br />
<strong>za</strong> autoritetom (Schaffer, 2004.).<br />
Šire kognitivne sposobnosti, intenzivnije emocije, opsežnije iskustvo društvene<br />
okoline usredotočeno više na druge nego na obitelj iz koje potječe, uvjetuju kod<br />
adolescenta svojevrsni razvoj koncepta religioznosti.<br />
Početak razdoblja adolescencije još uvijek sa sobom nosi religioznost koja je ritualna<br />
s primjesama antropomorfizma, magijskih elemenata i elemenata animizma<br />
(Goldman, 1964.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
331
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
Molitveni život adolescenta okarakteriziran je u ranim godinama adolescencije kao<br />
intenzivniji, ali i dalje sadrži magijske elemente. Molitva je i dalje sredstvo kojim<br />
se očekuje ispunjenje želja, vrlo često materijalnih. Glavna karakteristika molitve<br />
ovog životnog razdoblja je mehaničko ponavljanje formula sa snažnom motivacijom<br />
<strong>za</strong> ispunjenjem traženoga.<br />
Na početku adolescencije koncept Boga više ili manje odgovara predodžbi stečenoj<br />
u dosadašnjem kulturnom i religioznom ambijentu, te je uglavnom površan i<br />
pomalo stereotipan. Međutim, s obzirom da je adolescent sklon osami koja potiče<br />
želju afektivnog angažmana, u njemu se pojavljuje želja <strong>za</strong> prijateljskim odnosom s<br />
Bogom, pogotovo <strong>za</strong>to što u svojim unutarnjim monolozima ima potrebu <strong>za</strong> bićem<br />
kojem će se povjeriti. Naravno da su koncepti povezivanja Boga s ocem, Boga s<br />
bratom i dalje dosta prisutni u afektivnim potrebama. U ovoj fazi životnog razdoblja<br />
moguće je da Bog podsvjesno postane <strong>za</strong>mjena <strong>za</strong> roditelje. Česti su slučajevi<br />
adolescentskog pseudomisticizma, jake mistične želje <strong>za</strong> Bogom, no taj se vid<br />
pseudomisticizma uglavnom gubi pred kraj adolescencije. Jedna struja psihologa<br />
(De Ross, 2006.) razlikuje odnos prema Bogu s obzirom na spol adolescenta. Kod<br />
muških, čini se, prevladava slika Boga oca koja asocira na Boga suca i <strong>za</strong>konodavca,<br />
dok kod adolescenata ženskog spola Bog više podsjeća na biće koje nudi povjerenje,<br />
koje je najbolji i najpouzdaniji prijatelj, izvor sigurnosti. Dakle, <strong>za</strong> muške<br />
adolescente Bog je više “Bog pravde” dok je <strong>za</strong> ženske više “Bog ljubavi”.<br />
Od četrnaeste pa do sedamnaeste godine koncept Boga postaje “interioriziran”. Boga<br />
se interiorizira kako na kognitivnoj tako i na emotivnoj razini (Deconchy, 1966.).<br />
Ideja Boga polako se pretače od koncepta “nečega” prema konceptu “nekoga”.<br />
Babin (1966.) odnos adolescenta s Bogom promatra kroz tri aspekta: spontanu<br />
tendenciju otkrivanja Boga kroz “egoformi<strong>za</strong>m” (nastojanje da se Boga shvati na<br />
temelju vlastitih psiholoških tendencija u svjetlu narcisoidnih želja i vlastitih emocionalnih<br />
<strong>za</strong>htjeva), te kroz etičnost u smislu preuveličavanja etičkih vrijednosti kad<br />
su u pitanju religiozne stvari.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
332<br />
Tijekom adolescencije polako se gube elementi animizma, magije, te se postupno<br />
razvija osjećaj <strong>za</strong> transcendentalno. Pojam Boga produhovljuje se i oslobađa animističkih<br />
i antropomorfističkih komponenti. Materijalni antropomorfi<strong>za</strong>m polako se<br />
pretače u moralni antropomorfi<strong>za</strong>m, što je <strong>za</strong>pravo nastojanje adolescenta da Bogu<br />
pripisuje moralne i etičke kvalitete proizvedene od vlastitog “ja”, što je posljedica interiori<strong>za</strong>cije<br />
društvenih moralnih principa. Budući da je Bog već interioziran, doživljava<br />
ga se bliskim, konkretnim, osobnim i živim. No budući da se taj odnos s Bogom<br />
proživljava u intenzivno afektivnim okolnostima, taj odnos ima karakteristiku ambivalentnosti.<br />
Stoga prisutnost Boga može biti prihvaćena ili odbačena, ovisno o tome<br />
shvaća li adolescent Boga kao podršku ili kao smetnju pri afirmaciji vlastitog “ja”.<br />
U pitanju moralnog razvoja adolescent pokušava biti ne<strong>za</strong>visan od <strong>za</strong>brana i moralnih<br />
načela roditelja i društva, kako bi došao do vlastite racionalne moralne<br />
savjesti.
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
Fowler, Nipkow i Schweitzer (1991.) naglašavaju “adolescentski morali<strong>za</strong>m” okarakteriziran<br />
sklonošću <strong>za</strong> rigoroznim moralnim načelima koga adolescent primjenjuje<br />
na svoje vlastito idealizirano “ja”. Takav rigorozni stav posljedica je unutarnjeg<br />
stava adolescenta prema Bogu kojeg još uvijek doživljava sa strahom jer je <strong>za</strong> njega<br />
Bog u isto vrijeme izvor ljubavi i onaj koji pravedno kažnjava.<br />
U prvim godinama adolescencije religioznost je dosta ekvilibrirana i značajna dimenzija,<br />
no u drugoj polovini adolescentskog razdoblja religioznost postaje problematična.<br />
S obzirom na potrebu adolescenta <strong>za</strong> kritičkim postavljanjem prema svim<br />
doktrinama koje su mu nametnute, želje <strong>za</strong> neovisnošću kao i težnje <strong>za</strong> preispitivanjem<br />
svih vrijednosti koje je prihvaćao kao apsolutne, adolescent ima potrebu<br />
subjektiviziranja religioznosti kako bi došao do osobne i individualne religioznosti.<br />
U ovom razdoblju dolazi do prijela<strong>za</strong> od pasivne na osobnu religioznost, drugim riječima<br />
od religioznosti nametnute kulturom, tradicijom i obiteljskim ambijentom na<br />
religioznost po osobnom izboru i uspostavi vlastitog odnosa s transcendentalnim.<br />
Već je Allport (1950.) govorio o “religioznoj krizi” između četrnaeste i šesnaeste<br />
godine života koja ima tri elementa: religioznu sumnju, odbacivanje Boga i napuštanje<br />
vjere. Navedena tipologija općenito je prihvaćena od Fowlera i sljedbenika<br />
njegova pristupa.<br />
Allportova tipologija sumnje uključuje nekoliko vidova. Prvi vid je “intelektualna<br />
sumnja”, u kojem adolescent postavlja pitanje vjerskih istina i dogme. Potom postoji<br />
“konfliktna sumnja”, koja proizlazi iz konflikta što ga adolescent ima u sebi s<br />
obzirom na ponašanje koje i<strong>za</strong>ziva osjećaj krivnje. Zatim, “evolutivna sumnja” što<br />
je posljedica nadilaženja prethodne religiozne dimenzije, a da se još nije izgradila<br />
interiorna religiozna dimenzija. Slijedi “frustrirajuća sumnja” do koje dolazi kada<br />
adolescent shvati da religiozne institucije ne <strong>za</strong>dovoljavaju potrebe njegovog “ega”,<br />
te na kraju dolazi “sumnja znanstvenog karaktera”, koja je potaknuta traženjem<br />
racionalnosti i logičnosti u vjeri.<br />
Progresivno opadanje interesa <strong>za</strong> religioznost često se događa kad adolescent počne<br />
uviđati nesklad između religiozne prakse i onoga što vjernici ili vjerski službenici<br />
govore. Taj proces je posljedica prethodnih godina i vjerske prakse adolescenta koji<br />
imaju sklonost odbaciti, a još uvijek nisu u stanju doprijeti do potpunog značenja vjerske<br />
simbolike i rituala, kao i duhovnog značenja molitve. Kod adolescenata koji nisu<br />
previše ponosni na svoje djetinjstvo i koji nemaju baš najbolje iskustvo s roditeljima<br />
može doći do odbacivanja Boga i religije kao simbola autoriteta i “vjere roditelja”.<br />
Susret s erotskim i<strong>za</strong>zovima u ovim adolescentskim godinama može i<strong>za</strong>zvati osjećaj<br />
grijeha što doprinosi svojevrsnom pogledu na Boga kao strogog suca. Ovo može<br />
dovesti do reakcije adolescenta protiv emotivne napetosti uzrokovane osjećajem<br />
grijeha i krivnje ili pak razvojem klasnih i moralizirajućih stavova.<br />
Kontrast između vjerskog morala i seksualnosti pove<strong>za</strong>ne s osjećajem grijeha kod<br />
adolescenta često stvara ideju da religija predstavlja represivni faktor <strong>za</strong> njegove<br />
afektivne i fiziološke potrebe i sklonosti.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
333
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
Sociokulturalni ambijent također može negativno utjecati na susret s religioznošću,<br />
posebno prijatelji s kojima se adolescent druži. Ako se nalazi u grupi koja je<br />
senzitivnija <strong>za</strong> religiozne sfere, bit će <strong>za</strong>interesiran, a ako je u grupi koja odbacuje<br />
religiozne koncepte, lako će potpasti pod utjecaj te grupe.<br />
Glavna karakteristika adolescentske religioznosti je mnoštvo mogućnosti religioznog<br />
sazrijevanja. Sazrijevanje se može odvijati na polagan i brz način, na problematičan<br />
ili dramatičan način.<br />
Rezultat emocionalnih kri<strong>za</strong>, krize identiteta i svih drugih kri<strong>za</strong> može se poka<strong>za</strong>ti<br />
tako da adolescent dođe do integriranog i osobnog religioznog stava ili pak do<br />
pasivnog i konformističkog prihvaćanja tradicionalne vjere. Može doći i do ne<strong>za</strong>interesiranosti,<br />
udaljavanje od vjere, agnosticizma ili pak ateizma.<br />
8. Zaključak<br />
U ovom kratkom pregledu slijedili smo istraživanja pionira psihologije religioznosti<br />
kognitivnog pravca. Sva su ova istraživanja dala svoj značajan doprinos usprkos<br />
manjkavosti i nedorečenosti. Značajno je napomenuti da su u Engleskoj svi vjeronaučni<br />
udžbenici rađeni prema shemama i rezultatima Goldmanovih istraživanja.<br />
Kao što smo mogli i uočiti, suvremeni znanstvenici imaju dosta primjedbi na<br />
metodologiju i instrumentarij koji su koristili kognitivisti. Također je jasno da je u<br />
središtu spomenutih istraživanja bilo prenaglašeno načelo kognitivnih fa<strong>za</strong> razvoja<br />
i da su ova istraživanja <strong>za</strong>sigurno ostavila po strani druge mogućnosti <strong>za</strong> razumijevanje<br />
kompleksnosti i jedinstvenosti pojedinačnog razvoja religioznosti. Ne <strong>za</strong>čuđuje<br />
da nove generacije znanstvenika poput Boyera i Walkera (2000.) ističu kako<br />
su solidna empirijska istraživanja o razvoju religioznog koncepta još uvijek rijetka i<br />
da je tema religioznog mišljenja poprilično <strong>za</strong>postavljena. Problem je dosadašnjeg<br />
istraživanja u tome da znanstvenici uspoređuju dječje mišljenje i dječje koncepte<br />
po shemama i konceptima teoloških doktrina odraslih.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
334<br />
Cilj ovog rada bio je potaknuti i naše psihologe na slična istraživanja, a katehete<br />
da iskustva i metodologije dosadašnjih istraživanja koriste u školskoj nastavi uvažavajući<br />
prije svega kognitivne sposobnosti djece.<br />
Literatura<br />
1. Allport, G. W. (1950). The Individual and His Religion: A Psychological Interpretation.<br />
New York: MacMillan.<br />
2. Babin, P. (1966). L’adolescente davanti a Dio. Roma: Paoline.<br />
3. Barrett, J. L. (2001). Do Children Experience God as Adults Do? Religion in Mind. Cognitive<br />
Perspectives on Religious Belief, Ritual and Experience. New York: Cambridge<br />
University Press.
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
4. Barrett, J. L.; Richert, R. A.; Driesenga, A. (2001). God’s Beliefs Versus Mother’s; The<br />
Development of Nonhuman Agent Concepts. Child Development, 72 (1):50–65.<br />
5. Batson, C.; Schoenrade, P.; Ventis, W. (1993). Religion and He Individual: A Social-Psychological<br />
Perspective. New York: Oxford University Press.<br />
6. Berzonsky, M. (1974). Reflectivity, Internality and Animistic Thinking. Child Development,<br />
45:785–789.<br />
7. Billingham, R. (1980). Animistic Thinking Between Parents and Children. Journal of<br />
Psychology, 105:35–60.<br />
8. Boyer, P.; Ramble, C. (2001). Cognitive Templates for Religious Concepts: Cross-Cultural<br />
Evidence for Recall of Counter-Intuitive Representations. Cognitive Science, 25:535–564.<br />
9. Boyer, P.; Walker, S. (2000). Intuitive Ontology and Cultural Input in the Acquisition of<br />
Religious Concepts. In: Rosengren, K. S.; Johnson, C. N.; Harris, P. L. (Eds.). Imagining<br />
the impossible: Magical, scientific, and religious thinking in children. Cambridge<br />
University Press: 13–156.<br />
10. Catton, W. (1957). What Kind of People Does a Religious Cult Attract? American Sociological<br />
Review, 22:561–566.<br />
11. Ćorić, Š. (1997). Psihologija religioznosti. Jastrebarsko: Naklada Slap.<br />
12. Deconchy, J. (1966). Dall’ esperien<strong>za</strong> all attitudine religiosa. Roma: Paoline.<br />
13. De Ross, S.; Iedema, J.; Miedema, S. (2001). Young Children’s Descriptions of God:<br />
Influences of Parents’ and Teachers’ God Concepts and Religious Denomination of<br />
Schools. Journal of Beliefs and Values, 22:19–30.<br />
14. De Ross, S.; Iedema, J.; Miedema, S. (2004). Influence of Maternal Denomination, God<br />
concepts, and childrearing practices on young children’s God concepts. Journal for the<br />
Scientific Study of Religion, 43:519–535.<br />
15. De Ross, S. (2006). Young Children’s God Concepts: Influences of Attachment and<br />
Religious Sociali<strong>za</strong>tion in Family and School Contex. Religious Education, 101:84–103.<br />
16. Dickie, J.; Eschleman, A.; Merasco, D.; Wander Wilt, M. (1997). Parent-Child Relationships<br />
and Children’s Images of God. Journal for the Scientific Study of Religion,<br />
36:25–43.<br />
17. Donaldson, M. (1978). Children’s Minds. London: Fontana.<br />
18. Elkind, D. (1961). The Child’s Conception of His Religious Domination: The Catholic<br />
Child. Journal of Genetic Psychology, 99:649–659.<br />
19. Elkind, D. (1971). The Origins of Religion in the Child. Review of Religious Research,<br />
12:35–42.<br />
20. Fowler, J. W. (1974). Toward a Developmental Perspective on Faith. Religious Education,<br />
69:207–219.<br />
21. Fowler, J. W.; Nipkow, K. E.; Schweitzer, F. (Eds.) (1991). Stages of Faith and Religious<br />
Development. London: SCM Press Ltd.<br />
22. Godin, A. (1961). Le morte della catechesi nelle varie tappe dello sviluppo. Atti del secondo<br />
Convegno Amici di Catechesi. Torino: Elle Di Ci.<br />
23. Goldman, R. (1964). Religious Thinking from Childhood to Adolescence. London:<br />
Routledge and Kegan Paul.<br />
24. Gopnik, A.; Wellman, H. M. (1994). The Theory Theory. Mapping the Mind: Domain<br />
Specificity in Cognition and Culture. Cambridge; New York: University Press.<br />
25. Gopnik, A.; Meltzoff, A.; Kuhl P. (1999). The Scientist in the Crib: Minds, Brains and<br />
How Children Learn. New York: William Morrow.<br />
26. Gorsuch, R. (1988). Psychology of Religion. Annual Review of Psychology, 39:201–221.<br />
27. Gottlieb, E. (2002). Religious Thinking in Childhood and Adolescence: Argumentation<br />
and the Justification of Religious Belief. Unpublished doctoral dissertation. The Hebrew<br />
University of Jerusalem.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
335
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 321–337<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
28. Grafton, T. (1945). Religious origins and sociological theory. American Sociological<br />
Review, 10:726–738.<br />
29. Harms, E. (1944). The Development of Religious Experiences in Children. American<br />
Journal of Sociology, 50:112–122.<br />
30. Hyde, K. E. (1990). Religion in childhood and adolescence. AL: Birmingham: Religious<br />
Education Press.<br />
31. Kay, W.; Ray L. (2004). Concepts of God: The Silence of Gender and Age. Journal of<br />
Empirical Theology: 238–251.<br />
32. Kohlberg, L. (1969). Stages in the Development of Moral Thought and Action. London:<br />
Rinehart and Winston.<br />
33. Lacković-Grgin, K. (2005). Psihologija adolescencije. Jastrebarsko: Naklada Slap.<br />
34. Loewenthal, K. M. (2002). The Psychology of Religion. Oxford: Oneworld.<br />
35. Long, D.; Elkind, D.; Spilka, B. (1967). The Child’s Conception of prayer. Journal of the<br />
Scientific Study of Religion, 6:101–109.<br />
36. Murphy, R. (1977). Does Children’s Understanding of Parables Develop in Stages?<br />
Learning for living, 16:168–172.<br />
37. Oser, F. (1980). Stages of Religious Judgment. In: Brusselman, C. (Ed.). Toward Moral<br />
and Religious Maturity, Morristown: Silver Burdett Company.<br />
38. Oser, F.; Gmünder, P. (1991). Religious Judgement: A Developmental Perspective. Birmingham:<br />
Religious Education Press.<br />
39. Paloutzian, R.; Kirkpatrick A. (1995). The Scope of Religious Influences and Personal<br />
and Social Well-Being. Journal of Social Issues, 51:1–11.<br />
40. Parsons, T. (2002). One for my Baby. London: Harper Collins.<br />
41. Piaget, J. (1966). La rapprezentazione del mondo nel fanciullo. Torino: Boringhieri.<br />
42. Phillips, D.; Kelly M. (1975). Hierarchical Theories of Development in Education and<br />
Psychology. Harvard Educational Review, 45:351–375.<br />
43. Pitts, V. P. (1977). Drawing Pictures of God. Learning for Living, 16 (3):123–129.<br />
44. Ratcliff, D. (2004). Children’s Spirituality: Christian Perspectives, Research, and Applications.<br />
Eugene: Cascade Books.<br />
45. Riegel, U.; Ziebertz H. (2001). Images of God in a Gender Perspective. In: Ziebertz,<br />
H. G. (Ed.). Imagining God: Empirical Explorations from an International Perspective.<br />
Hamburg: Lit Verlag.<br />
46. Schaffer, R. (2005). Psicologia dello sviluppo. Milano: Raffaello Cortina Editore.<br />
47. Tamminen, K. (1976). Research concerning the development of religious thinking in<br />
Finnish students. Character Potential, 7:206–219.<br />
48. Vergote, A.; Tamayo A.; Pasquali, L.; Bonami M.; Pattijin R.; Custers, A. (1969). Parental<br />
Images and Concept of God. Juornal of the Scientific Study of Religion, 8:79–87.<br />
49. Živković, I. (2001). Razvojna psihologija. Zagreb: Skripta <strong>za</strong> potrebe studenata Katehetike<br />
pri Katehetskom insitutu KBF-a.<br />
50. Woolley, J. D.; Phelps, K. E. (2001). The Development of Children’s Beliefs about Prayer.<br />
Journal of Culture and Cognition 1(2):139–166.<br />
336
I. Živković: Koncept Boga i religioznosti kod djece i adolescentata ...<br />
Ilija Živković<br />
Catholic Faculty of Theology in Zagreb<br />
e-mail: frailija@gmail.com<br />
Overview scientific work<br />
Children and adolescents’ understanding of God and religiosity in the<br />
studies of Piaget’s, Kohlberg’s and post-Piagetian theory of cognitive<br />
development<br />
Abstract<br />
This paper is a brief analysis of a segment of mostly Anglo-Saxon literature from the last<br />
fifty years which is dedicated to the children and adolescents’ concept of God and religiosity.<br />
The analysis starts with the conceptual approaches of the Piagetian and the post-Piagetian<br />
model of cognitive development and the Kohlberg model of moral development,<br />
presented through the works of Fowler and Goldman, the pioneers of this line of research,<br />
and their followers.<br />
The paper tries to summarise briefly the results of the research which looks at how children<br />
up to the age of three perceive religion and its terms; what God, spirituality and religiosity<br />
mean to the age group three to six, later in their mid-childhood and in the period of<br />
adolescence. The results show that the understanding of religious concepts corresponds to<br />
the psychological development of a child. The paper follows the developing perception of<br />
God and religiosity starting with the animistic and the anthropomorphous to the feeling<br />
and understanding of the transcendental.<br />
Key words: perception of God, religiosity, animistic religiosity, anthropomorphous<br />
religiosity, cognitive development, Piaget, Kohlberg.<br />
Received in November <strong>2007</strong><br />
Accepted in December <strong>2007</strong><br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
337
UDK 371.26:371.3:65.012:159.9]:371.13(497.5)<br />
Izvorni znanstveni rad<br />
Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost – perspektiva<br />
osnovnoškolskih učitelja i nastavnika<br />
Branislava Baranović, Marina Štibrić<br />
<strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu,<br />
Centar <strong>za</strong> istraživanje i razvoj obrazovanja, Zagreb, Hrvatska<br />
E-mail: baranov@idi.hr; marina@idi.hr<br />
Vlatka Domović<br />
Učiteljski fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska<br />
E-mail: vlatka.domovic@ufzg.hr<br />
SAŽETAK U tekstu su prika<strong>za</strong>ni rezultati empirijskog istraživanja obrazovanja<br />
<strong>za</strong> poduzetnost u osnovnim školama u Hrvatskoj. U istraživanju se pošlo od<br />
šireg određenja poduzetničke kompetencije koje pored ekonomske pismenosti<br />
i znanja potrebnih <strong>za</strong> pokretanje posla obuhvaća osobine ličnosti i vještine<br />
potrebne <strong>za</strong> uspješno djelovanje pojedinca u profesionalnom i širem socijalnom<br />
kontekstu.<br />
Istraživanje je provedeno 2006. godine na uzorku od 688 učitelja i nastavnika iz<br />
25 osnovnih škola različitih regija Hrvatske. Ciljevi istraživanja bili su utvrditi kako<br />
učitelji i nastavnici percipiraju aktivnosti škole i nastavne metode kojima se potiče<br />
razvoj poduzetnosti učenika i kako procjenjuju poduzetničke osobine i ponašanje<br />
učenika. Također se nastojalo provjeriti postoje li razlike u učiteljskim i nastavničkim<br />
percepcijama i procjenama s obzirom na njihovo radno mjesto (rade li kao<br />
učitelji ili nastavnici) i duljinu njihovog radnog staža.<br />
Rezultati pokazuju da više od polovice učitelja i nastavnika ponekad sudjeluje u<br />
organiziranju i izvođenju aktivnosti na nivou škole kojima se potiče poduzetnost<br />
učenika. Procjene učitelja općenito su bile više od procjena nastavnika. Zamjetan<br />
je trend povećanja uključenosti učitelja i nastavnika u školske aktivnosti i nastavne<br />
metode kojima se potiče poduzetnička kompetencija s porastom duljine njihovog<br />
radnog staža. Prema procjenama učitelja i nastavnika, obilježja poduzetnosti<br />
koja posjeduje najveći broj učenika jesu otvorenost <strong>za</strong> promjene i nova iskustva,<br />
spremnost <strong>za</strong> suradnju i dogovaranje s vršnjacima, te motivacija <strong>za</strong> ostvarivanje<br />
postignuća. Oko trećine ispitanika procijenila je da ih ima većina ili svi učenici<br />
u njihovoj školi, dok je <strong>za</strong> druge osobine ovaj postotak još manji. Nalazi ukazuju<br />
na postojanje potrebe <strong>za</strong> uvođenjem sustavnog obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost u<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
339
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
obvezno obrazovanje, što implicira izradu njegove jasne koncepcije i nastavnih<br />
programa, odnosno kurikuluma.<br />
Ključne riječi: poduzetnička kompetencija, poduzetnost, obvezno obrazovanje, učitelji<br />
razredne nastave, predmetni nastavnici, radni staž, nastavne metode,<br />
školske aktivnosti.<br />
Primljeno: siječanj 2008.<br />
Prihvaćeno: veljača 2008.<br />
1. Koncept poduzetništva i obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost – pristupi i<br />
određenja<br />
Koncept poduzetništva tradicionalno je ve<strong>za</strong>n <strong>za</strong> područje ekonomije, preciznije<br />
<strong>za</strong> pokretanje i razvijanje posla, <strong>za</strong> poslovnog pojedinca i sl. Iako postoji mnoštvo<br />
različitih pristupa i određenja njegovog sadržaja, može se reći da koncept poduzetništva<br />
i u ekonomiji uključuje znanja i vještine, te osobine ličnosti i stavove potrebne<br />
<strong>za</strong> pokretanje i uspješan razvoj posla, s različitim akcentiranjem pojedinih<br />
komponenti (Drucker, 1995.; Kuip i Verheul, 2003.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
340<br />
Usložnjavanje i brze promjene u ekonomskom i općenito društvenom kontekstu<br />
koje su <strong>za</strong>htijevale aktivan odnos i odgovornost pojedinca, ne samo <strong>za</strong> njegov<br />
profesionalni život nego i <strong>za</strong> život <strong>za</strong>jednice, naglasile su važnost poticanja razvoja<br />
osobina ličnosti i stavova ve<strong>za</strong>nih <strong>za</strong> poduzetnost i širenje pojma poduzetništva<br />
izvan područja ekonomije. Tako ekonomist Shultz već 1975. godine koristi pojam<br />
poduzetništva u širem smislu, navodeći da se ne može ograničiti na ekonomiju,<br />
odnosno poslovne ljude (Shultz, 1975.; prema Kuip i Verheul, 2003.). Vezivanje<br />
poduzetništva uz djelovanje pojedinca u širem socijalnom kontekstu rezultiralo<br />
je uvođenjem pojma socijalnog poduzetništva kao njegove komponente (Dees,<br />
1998.; Bornstein, 2003.; Davis i sur., 2003.; Hines, 2005.; Winifield, 2005.). U ovom<br />
sažetom ocrtavanju karakteristika pojma poduzetništva <strong>za</strong> našu analizu, koja je<br />
fokusirana na analizu odgoja i obrazovanja (dalje u tekstu obrazovanja) 1 <strong>za</strong> poduzetnost<br />
u obveznom obrazovanju, može se ukratko reći da se suvremeni koncept<br />
poduzetništva koristi u širem smislu, a implicira osobine ličnosti, znanja, vještine<br />
i stavove pojedinca koje mu omogućuju kreiranje i realiziranje prilika u promjenjivom<br />
i nesigurnom profesionalnom i društvenom okruženju. Današnje diskusije<br />
o pojmu poduzetništva, koje se odvijaju u kritičkom odnosu spram njegovog užeg<br />
tradicionalnog razumijevanja, idu u smjeru i terminološke promjene, tj. <strong>za</strong>mjene<br />
1 U tekstu pojam poduzetničke kompetencije koju učenici trebaju steći tijekom obveznog<br />
obrazovanja uključuje sljedeće komponente: znanja, vještine, vrijednosti i stavove, tj. sadrži<br />
obrazovnu i odgojnu dimenziju koje tretira kao jednu cjelinu. Sintagmu obrazovanje <strong>za</strong><br />
poduzetničku kompetenciju koristimo u širem smislu, odnosno kao pojam koji pokriva sve<br />
navedene komponente, uključujući i odgojnu dimenziju u užem smislu. O određenju poduzetničke<br />
kompetencije, pojmu poduzetnosti i poduzetništva govori se dalje u tekstu.
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
pojma poduzetništva pojmom poduzetnosti kako bi se i na semantičkoj razini izrazilo<br />
njegovo širenje izvan ekonomije na sva ostala područja ljudskog i društvenog<br />
života, te spomenuti pomaci u njegovim sadržajnim komponentama. Štoviše, ove<br />
konceptualne promjene i pojašnjenja razumiju se i kao prijelaz od dominacije poduzetničke<br />
paradigme u užem smislu (engl. entrepreneurship paradigm) paradigmi<br />
poduzetnosti (engl. entrepreneurial paradigm) koja danas dominira u europskom<br />
diskursu (Gibb, 2002.:233–269).<br />
Obrazovanje koje predstavlja značajno sredstvo razvoja ljudskog kapitala i socijalne<br />
integracije dobilo je značajnu ulogu u razvoju poduzetništva, odnosno poduzetnosti<br />
pojedinca. Uloga obrazovanja u razvoju poduzetnosti pojedinca dobila je<br />
na značaju širenjem procesa globali<strong>za</strong>cije i intenziviranjem kompeticije na svjetskoj<br />
razini koja <strong>za</strong>htijeva, i na individualnom i na nacionalnom nivou, osposobljenost<br />
<strong>za</strong> nošenje s brzim i teško predvidivim promjenama u ekonomiji, tehnologiji, politici<br />
i društvenom životu općenito. Navedeni socijalni kontekst s izraženom liberali<strong>za</strong>cijom<br />
ekonomije tendira razvoju kulture oslanjanja na samog sebe (engl. culture<br />
of self-help).<br />
Upravo zbog činjenice da je poduzetnost danas postala način života pojedinca,<br />
tj. jedna od temeljnih pretpostavki uspješnog života pojedinca i društva, poduzetnička<br />
kompetencija proglašena je jednom od temeljnih kompetencija potrebnih <strong>za</strong><br />
život i rad u društvu znanja koju putem obrazovanja treba osigurati svakom pojedincu<br />
(European Commission, 2004.).<br />
Pokazuje se da se u vezi s obrazovanjem <strong>za</strong> poduzetnost već na konceptualnoj<br />
razini postavljaju brojna pitanja čiji odgovori <strong>za</strong>htijevaju teorijske i empirijske analize<br />
sadašnjeg stanja i razvojnih smjerova. Kako je definiran pojam poduzetničke<br />
kompetencije koju obrazovanjem treba razvijati, kada početi s obrazovanjem <strong>za</strong><br />
poduzetnost i kako obrazovati <strong>za</strong> poduzetnost, samo su neka od pitanja o kojima<br />
se danas diskutira na teorijsko-znanstvenoj i političko-praktičnoj razini.<br />
Analize i iskustva u obrazovanju <strong>za</strong> poduzetnost upućuju da jedan od značajnijih<br />
problema u ovom području predstavlja nedovoljna teorijska elaboracija pojma<br />
poduzetništva, odnosno poduzetnosti, što predstavlja nužnu konceptualnu pretpostavku<br />
<strong>za</strong> koncipiranje obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost na pojedinim nivoima obrazovanja<br />
i izradu odgovarajućih nastavnih programa, odnosno kurikuluma.<br />
Analogno prethodno navedenoj diskusiji o konceptu poduzetništva, i u području<br />
obrazovanja može se uočiti tendencija širenja sadržaja pojma poduzetništva. Ono<br />
je na teorijskoj razini otvorilo pitanje važnosti razvoja osobina poduzetnosti pojedinca<br />
(model koji naglašava osobine poduzetnika kao što su inicijativnost, kreativnost,<br />
spremnost preuzimanja rizika, samopouzdanje, itd.), nasuprot dosadašnjeg<br />
naglašavanja znanja i vještina potrebnih <strong>za</strong> pokretanje posla i samo<strong>za</strong>pošljavanje<br />
koje se u osnovnim i srednjim školama razvijalo kroz različite projekte i krozkurikulumske<br />
modele (tzv. bihevioralni model koji je fokusiran na poduzetničke<br />
aktivnosti i ponašanja) (Kuip i Verheul, 2003.:6–8).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
341
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Modeli fokusirani na razvoj osobina poduzetnika (model poduzetnih osobina)<br />
legitimiraju svoj pristup stajalištem da se osobine ličnosti nalaze u osnovi svakog<br />
poduzetničkog ponašanja, te da utječu na stavove pojedinca i način kako on percipira<br />
i reagira na okolinu. Kako ove osobine nisu samo nasljedne nego se mogu<br />
razvijati pod utjecajem okoline i to u ranom djetinjstvu, potrebno je u škole uvoditi<br />
obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost od samog početka. Jedno od ključnih pitanja koje<br />
se postavlja u okviru spomenutog pristupa jest koje osobine treba razvijati kroz<br />
obrazovanje.<br />
Danas postoji mnoštvo definicija poduzetništva, odnosno poduzetnosti, koje navode<br />
različite liste osobina poduzetne osobe. Jedna od najutjecajnijih je Gibbova<br />
lista iz 80-tih godina 20. stoljeća, prema kojoj osobna obilježja poduzetne osobe<br />
čine: 1. inicijativnost, 2. snažna moć uvjeravanja, 3. sposobnost preuzimanja rizika<br />
(naglasak je na razumnom riziku), 4. fleksibilnost, 5. kreativnost, 6. ne<strong>za</strong>visnost<br />
(autonomija), 7. sposobnost rješavanja problema, 8. potreba <strong>za</strong> postignućem (posti<strong>za</strong>njem<br />
uspjeha), 9. imaginacija, 10. visok stupanj vjere u mogućnost upravljanja<br />
vlastitom sudbinom, 11. sposobnost vodstva, 12. ustrajnost u radu (Gibb, 1987.:6).<br />
U recentnijim pregledima definicija poduzetništva/poduzetnosti navodi se Rushingova<br />
sintetizirajuća definicija poduzetnosti, kao šesta osobina ličnosti, prema<br />
kojoj bi u školama trebalo razvijati sljedeće: 1. motivaciju <strong>za</strong> posti<strong>za</strong>njem uspjeha;<br />
2. autonomiju u izvršavanju <strong>za</strong>dataka; 3. kreativnost; 4. inicijativnost; 5. spremnost<br />
na preuzimanje rizika; 6. sposobnost uočavanja i kreiranja mogućnosti/prilika; 7.<br />
sposobnost postavljanja ostvarivih ciljeva; 8. samosvjesnost i vjeru u vlastite sposobnosti<br />
i mogućnosti; 9. vjeru u mogućnost kontrole vlastite sudbine i 10. ustrajnost<br />
(Kuip i Verheul, 2003.:12–14). Iako među navedenim listama postoje razlike,<br />
pokazuje se da su neke od osobina <strong>za</strong>jedničke, pa <strong>za</strong> njih možemo reći da se nalaze<br />
u osnovi poduzetnosti. To su: motivacija <strong>za</strong> posti<strong>za</strong>njem uspjeha, autonomija u<br />
izvršavanju <strong>za</strong>dataka, kreativnost, inicijativnost, spremnost na preuzimanje rizika,<br />
vjera u mogućnost kontrole vlastite sudbine i ustrajnost.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
342<br />
Navedene definicije poduzetnosti neki autori koriste kao osnovu <strong>za</strong> razlikovanje<br />
poduzetne osobe i poduzetnika. Tako npr. Caird (1990.:137) pozivajući se na Gibba<br />
kaže da osobine ličnosti poduzetne osobe i poduzetnika mogu biti identične i da<br />
je jedina razlika između njih u specifičnoj pove<strong>za</strong>nosti poduzetnika s poslovnim<br />
pothvatom, tj. biznisom.<br />
Međutim, kada je riječ o obrazovanju <strong>za</strong> poduzetnost također treba reći da analize<br />
pokazuju kako naglašavanje važnosti razvoja poduzetnih osobina ne znači istovremeno<br />
isključivanje poučavanja znanja i vještina potrebnih <strong>za</strong> pokretanje poslova i<br />
razvoj svijesti o poduzetništvu kao profesionalnoj mogućnosti. Caird npr. navodi<br />
da pored osobnih obilježja pojedinca poduzetnička kompetencija sadrži i sljedeće<br />
komponente: komunikacijske vještine, menadžerske vještine, analitičke vještine i<br />
znanje koje uključuje informatičku pismenost, znanje ve<strong>za</strong>no uz posao, te stavove<br />
kao što su otvorenost <strong>za</strong> potrebe i posljedice, fleksibilnost i sl. (Caird, 1992.; prema<br />
Kuip i Verheul, 2003.:9).
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetništvo koje je usmjereno na kreiranje novog, inicijativnost,<br />
samostalnost, spremnost na preuzimanje rizika i ostale karakteristike o kojima je<br />
prethodno bilo riječi <strong>za</strong>htijeva i odgovarajuće metode poučavanja i školske aktivnosti.<br />
Za razliku od neslaganja znanstvenika kada je riječ o konceptualnom<br />
određenju obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost (npr. što sve obrazovanje <strong>za</strong> poduzetništvo<br />
uključuje), razilaženja su znatno manja kada je riječ o metodama poučavanja poduzetnosti.<br />
Prevladava stav da poduzetnost treba poučavati na principima aktivnog i<br />
iskustvenog poučavanja i učenja uz uvažavanje razvojnih stupnjeva djeteta. Obrazovanje<br />
budućih poduzetnika i općenito poduzetnih pojedinaca ne može cvjetati<br />
u školama koje ne inspiriraju, koje i same nisu organi<strong>za</strong>cije čije ozračje i način<br />
rada ne potiču poduzetnost (Kent, 1990.). Prema Gibbu i Cottonu, naglasak treba<br />
biti na učenju kroz: djelovanje, iskustvo, istraživanje, preuzimanje rizika, pokušaje<br />
i pogreške, kreativno rješavanje problema, dobivanje povratne informacije kroz<br />
socijalnu interakciju, igranje uloga, upoznavanje i traženje uzora (npr. uspješnih<br />
poduzetnika i poduzetnih ljudi općenito), te kroz interakciju s odraslima (Gibb,<br />
1998.; Cotton i Gibb, 1992.; prema Kuip i Verheul, 2003.:18).<br />
Iskustva europskih zemalja u obrazovanju <strong>za</strong> poduzetnost pokazuju da se i u obrazovnoj<br />
praksi razvijaju i primjenjuju modeli koji se <strong>za</strong>snivaju na širem razumijevanju<br />
pojma poduzetništva, tj. modeli koji ovisno o dobi djeteta, pored stjecanja znanja<br />
i vještina potrebnih <strong>za</strong> pokretanje poslova i samo<strong>za</strong>pošljavanje, impliciraju i razvoj<br />
osobina ličnosti učenika koji se nalaze u osnovi poduzetničkih stavova i ponašanja<br />
(European Commission, Directorate General for Enterprise, 2004.). Zadržat ćemo se<br />
na predmetu naše analize, a to je prikaz poduzetničkog obrazovanja u obveznom<br />
obrazovanju. Treba imati u vidu da se u europskim zemljama obvezno obrazovanje<br />
sastoji od primarnog obrazovanja (najčešće traje šest godina) i nižeg srednjeg obrazovanja<br />
(najčešće traje tri godine), dok je u Hrvatskoj obvezno obrazovanje izjednačeno<br />
s osmogodišnjim osnovnim obrazovanjem koje se sastoji od četverogodišnjeg<br />
primarnog obrazovanja i četverogodišnjeg višeg osnovnog obrazovanja.<br />
U europskim zemljama obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost, odnosno poduzetništvo na<br />
razini primarnog obrazovanja ima sljedeće komponente: 1. razvoj osobina ličnosti<br />
koje omogućuju razvoj poduzetnog stava učenika u svakodnevnom životu, uključujući<br />
radne, odnosno školske aktivnosti (naglasak je na razvoju inicijativnosti,<br />
kreativnosti, autonomnosti u radu, spremnosti na preuzimanje rizika, razvoju samopouzdanja<br />
učenika i sl.); 2. stjecanje početnog znanja i kontakata s poslovnim<br />
svijetom (npr. razumijevanja uloge poduzetnika u <strong>za</strong>jednici, upoznavanje s različitim<br />
<strong>za</strong>nimanjima i uspješnim pojedincima i sl.). Na razini srednjeg obrazovanja<br />
(nižeg srednjeg obrazovanja) obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost širi se i fokusira na razvoj<br />
svijesti učenika o poduzetništvu kao mogućoj profesionalnoj opciji (svijest o<br />
mogućnosti samo<strong>za</strong>pošljavanja, uključujući stjecanje osnovnih znanja i vještina o<br />
pokretanju biznisa) (European Commission, Directorate General for Enterprise,<br />
2004.; European Commision, 2006/962/EC; Attainment targets in the primary and<br />
basic secondary education, The Netherlands, 2005; The Structure and Balance of<br />
the Curriculum – 5-14 national guidelines, Scotland, 2000; National Core Curriculum<br />
for Basic Education 2004, Finland).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
343
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost danas se najčešće ostvaruje putem kroz-kurikulumskih<br />
modula i izvan-kurikulumskih aktivnosti (različiti programi i poduzetnički<br />
projekti primjereni dobi djeteta).<br />
Potreba <strong>za</strong> znanstvenim anali<strong>za</strong>ma i razvojem obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost dignuta<br />
je na europsku razinu i postala je jednim od <strong>za</strong>jedničkih obrazovnih ciljeva na čijoj<br />
reali<strong>za</strong>ciji rade sve članice Europske unije. Široko konceptualno određenje poduzetničke<br />
kompetencije (ekonomska pismenost, te osobine i vještine pojedinca potrebne<br />
<strong>za</strong> djelovanje kao poduzetne osobe) u europskom referentnom kompetencijskom<br />
okviru čini konceptualnu osnovu koja će značajno utjecati na profiliranje<br />
obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost u pojedinim europskim zemljama, uključujući i Hrvatsku.<br />
U tom kontekstu provedeno je istraživanje o obrazovanju <strong>za</strong> poduzetnost u<br />
obveznom obrazovanju u Hrvatskoj, čije rezultate prezentiramo dalje u tekstu.<br />
2. Ciljevi istraživanja<br />
Istraživanje poduzetničke kompetencije provedeno je kao dio šireg istraživanja Procjena<br />
i promocija kompetencija “učiti kako učiti” i “poduzetnost” u hrvatskim osnovnim<br />
školama, kojim se ispitivala spremnost škola <strong>za</strong> uvođenje ovih dviju temeljnih<br />
kompetencija. 2 U koncipiranju poduzetničke kompetencije pošli smo od stava da je<br />
danas, i u znanosti i u dokumentima Europske komisije (Referentni kompetencijski<br />
okvir), općeprihvaćeno stajalište da se pojam poduzetništva širi na poduzetnost<br />
pojedinca općenito, odnosno da obuhvaća osobine ličnosti i vještine pojedinca<br />
koje se smatraju preduvjetom <strong>za</strong> njegovo uspješno djelovanje kao poduzetnika, te<br />
ekonomsku pismenost i znanja o pokretanju vlastitog posla (poduzetništvo u užem<br />
smislu). Smatrali smo da će nam ovakvo određenje omogućiti ispitivanje koliko se<br />
u hrvatskim osnovnim školama poučava poduzetnička kompetencija, i da se formuliraju<br />
prijedlozi <strong>za</strong> njezino koncipiranje i poučavanje sukladno europskim standardima.<br />
Problem poučavanja <strong>za</strong> poduzetništvo i razvijenosti poduzetničke kompetencije<br />
učenika u osnovnim školama ispitivan je s više stajališta: stajališta učitelja<br />
i nastavnika, učenika četvrtih i osmih razreda, te ravnatelja. U tekstu prikazujemo<br />
rezultate koje se odnose na mišljenje učitelja i nastavnika.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
344<br />
Ciljevi istraživanja mišljenja o poučavanju poduzetničke kompetencije u osnovnim<br />
školama bili su:<br />
1. utvrditi percepciju učitelja i nastavnika o aktivnostima škole kojima se potiče<br />
razvoj poduzetničke kompetencije ili poduzetnosti učenika;<br />
2. utvrditi percepciju učitelja i nastavnika o nastavnim metodama kojima se potiče<br />
razvoj poduzetničke kompetencije kod učenika;<br />
2 Istraživanje je provedeno u Centru <strong>za</strong> istraživanje i razvoj obrazovanja (<strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena<br />
istraživanja u Zagrebu), a financirala ga je The European Training Foundation. Proveo ga<br />
je sljedeći tim: Boris Jokić (voditelj), Branislava Baranović, Petar Bezinović, Danijela Dolenec,<br />
Vlatka Domović, Iris Marušić, Tea Pavin-Ivanec, Damir Rister i Zrinka Ristić-Dedić.
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
3. utvrditi procjene učitelja i nastavnika o osobinama poduzetnosti i poduzetnom<br />
ponašanju učenika, te<br />
4. provjeriti postoje li razlike u učiteljskim i nastavničkim percepcijama i procjenama<br />
s obzirom na njihovo radno mjesto (rade li kao učitelji razredne nastave<br />
ili predmetni nastavnici) i duljinu njihovog radnog staža.<br />
Za razliku od europskih zemalja gdje je poduzetnička kompetencija eksplicite koncipirana<br />
kao kroz-kurikulumska tema, projekt i tome slično, ona se u nastavnim<br />
programima <strong>za</strong> obvezno obrazovanje u Hrvatskoj, uključujući i revidirani nastavni<br />
plan i nastavne programe iz <strong>2007</strong>. godine (HNOS), ne spominje izravno. U HNOSu<br />
(<strong>2007</strong>.:11) se na nivou općih ciljeva obveznog obrazovanja spominju neke od<br />
karakteristika koje ulaze u poduzetne osobine pojedinca kao što su npr. samostalnost,<br />
inicijativnost, komunikativnost, samopouzdanje, kritičko mišljenje, suradnički<br />
duh itd. Kako ovi ciljevi nisu operacionalizirani kao poduzetnička kompetencija<br />
u ostalim komponentama HNOS-a (učenička postignuća, predmetna struktura,<br />
kroz-kurikulumske teme), oni uglavnom ostaju deklarativni. Spomenute osobine<br />
poduzetnosti prisutne su u pojedinim nastavnim predmetima i izvannastavnim aktivnostima<br />
ve<strong>za</strong>nim uz nastavni plan i program, ali i u tom kontekstu marginalno<br />
su <strong>za</strong>stupljeni i utopljeni u sadržaj predmeta bez jasne eksplikacije njihove funkcije<br />
kao poduzetničke kompetencije i uvjeta izvođenja. Primjerice, kreativnost i sposobnost<br />
rješavanja problema poučavaju se i razvijaju u okviru nastave matematike,<br />
tj. isključivo na sadržajima iz matematike.<br />
Obzirom na navedeno, u istraživanju smo pošli od pretpostavke da u osnovnim<br />
školama u Hrvatskoj ne postoji sustavno i programski eksplicite koncipirano poučavanje<br />
poduzetničke kompetencije i, sukladno tome, ni razvijenost poduzetničke<br />
kompetencije kod svih ili kod velikog dijela učenika, kao što to <strong>za</strong>htijeva poučavanje<br />
poduzetništva kao jedne od temeljnih kompetencija <strong>za</strong> cjeloživotno učenje.<br />
3. Uzorak i postupak istraživanja<br />
Istraživanje je provedeno 2006. godine na uzorku od 25 osnovnih škola odabranih<br />
prema sljedećim kriterijima: regija, tip naselja (grad – selo) i veličina škole (broj<br />
učenika) 3 . Škole su odabrane u uzorak tijekom dvostupanjske procedure. Najprije je<br />
primijenjena stratifikacija uzorka po regijama. Na temelju ukupnog broja škola i uku-<br />
3 U uzorak su odabrane škole iz sljedećih regija: Dalmacija, Slavonija, Središnja Hrvatska,<br />
Sjevero<strong>za</strong>padna Hrvatska, Istra i Primorje, Grad Zagreb i Zagrebačka županija. Pri kategori<strong>za</strong>ciji<br />
škola prema urbano-ruralnom kriteriju urbanim školama smatrane su sve one škole<br />
koje rade u mjestima koje imaju priznat status grada. Škole u gradu Zagrebu tretirane su<br />
kao <strong>za</strong>sebna kategorija. Ostale škole kategorizirane su kao ruralne škole. O kriterijima<br />
konstrukcije i karakteristikama uzorka pisano je opširnije u integralnom izvještaju o rezultatima<br />
istraživanja: Ključne kompetencije “učiti kako učiti” i “poduzetništvo” u osnovnom<br />
školstvu Republike Hrvatske, B. Jokić (ur.), <strong>2007</strong>. Centar <strong>za</strong> istraživanje i razvoj obrazovanja,<br />
IDIZ (izvještaj nije publiciran).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
345
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
pnog broja učenika u osnovnim školama određen je broj škola koje su ušle u uzorak.<br />
Nakon toga je <strong>za</strong> odabir škola unutar svake regije korišteno slučajno uzorkovanje. U<br />
uzorak su uključene i urbane i ruralne škole, i to one koje su imale ukupan broj učenika<br />
unutar opsega od -1 standardne devijacije do +3 standardne devijacije prosjeka<br />
<strong>za</strong> škole u toj regiji. Ovaj je postupak isključio škole s vrlo malim brojem učenika.<br />
Unutar svake škole koja je sudjelovala u istraživanju upitnike su popunjavali svi<br />
dostupni učitelji razredne nastave i predmetni nastavnici. U istraživanju je ukupno<br />
sudjelovalo 688 učitelja i nastavnika. Učitelji razredne nastave činili su 38,7% uzorka,<br />
a ostalo su bili predmetni nastavnici od kojih je 15,6% predavalo Hrvatski jezik,<br />
15,1% Engleski jezik, 14,1% Matematiku, 8,8% Zemljopis i Povijest, 6,8% Fiziku,<br />
6,5% Vjeronauk, 5,8% Tjelesnu i zdravstvenu kulturu i 5,5% Kemiju. Nastavnici<br />
iz svih ostalih nastavnih predmeta (Njemački jezik, Glazbeni odgoj, Informatika,<br />
Likovna umjetnost, Tehnička kultura itd.) činili su manje od 5% uzorka.<br />
Od ukupnog uzorka učitelja i nastavnika 84,6% bile su žene, 52,0% nastavnici sa <strong>za</strong>vršenim<br />
sveučilišnim studijem, dok je 46,2% <strong>za</strong>vršilo visoke učiteljske škole. Struktura<br />
uzorka prema duljini radnog staža učitelja i nastavnika bila je sljedeća: 23,3%<br />
učitelja i nastavnika radilo je manje od 5 godina, 23,6% radilo je 6 do 15 godina,<br />
28,7% između 16 i 30 godina, a 24,4% imalo je više od 30 godina radnog staža.<br />
Prije primjene upitnika ravnatelji škola <strong>za</strong>moljeni su <strong>za</strong> dopuštenje da se u njihovoj<br />
školi provede istraživanje. Upitnik je u većini škola popunjavan tijekom redovite<br />
sjednice, a njegovo popunjavanje trajalo je oko 30 minuta. Primjena upitnika bila<br />
je anonimna. U sklopu popunjavanja većeg upitnika, učitelji i nastavnici bili su<br />
<strong>za</strong>moljeni da odgovore na pitanja koja su se odnosila na poučavanje poduzetničke<br />
kompetencije u njihovim školama.<br />
4. Rezultati istraživanja i diskusija<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
346<br />
Način poučavanja poduzetničke kompetencije u osnovnim školama mjerili smo<br />
kroz sljedeće dimenzije: 1. aktivnosti na nivou škole kojima se potiče razvoj poduzetnosti<br />
učenika; 2. nastavne metode kojima se potiče razvoj poduzetnosti učenika;<br />
3. važnost pojedinih nastavnih metoda <strong>za</strong> poticanje razvoja poduzetnosti<br />
učenika i 4. <strong>za</strong>stupljenost poduzetničkih osobina i vještina u učeničkoj populaciji.<br />
U svim slučajevima dobiveni podaci su subjektivni, tj. odnose se na percepciju ili<br />
procjene učitelja i nastavnika.<br />
4.1. Učiteljska i nastavnička percepcija školskih aktivnosti kojima se potiče<br />
poduzetnost učenika<br />
Percepcija učitelja i nastavnika školskih aktivnosti, kojima se potiče razvoj poduzetnosti<br />
učenika u njihovoj školi, operacionalizirana je kroz procjenu učestalosti
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
sudjelovanja učitelja i nastavnika u organiziranju i provođenju pojedinih školskih<br />
aktivnosti. Na ponuđenoj skali tvrdnji koje su opisivale aktivnosti škole, učitelji i<br />
nastavnici <strong>za</strong> svaku aktivnost procjenjivali su jesu li u njoj sudjelovali često, ponekad<br />
ili nikada. Postoci njihovih odgovora po pojedinim tvrdnjama, odnosno<br />
aktivnostima škole prika<strong>za</strong>ni su na slici 1.<br />
Kao što je vidljivo na slici 1., većina učitelja i nastavnika izjavila je da je ponekad<br />
bila uključena u aktivnosti škole kojima se potiče poduzetnost učenika. Postoci<br />
se kreću od 53% do 64%, što upućuje da više od polovice učitelja i nastavnika<br />
ponekad sudjeluje u organiziranju i izvođenju aktivnosti na nivou škole kojima se<br />
potiče poduzetnost učenika.<br />
Slika 1.<br />
Učiteljske i nastavničke procjene učestalosti njihovog sudjelovanja u organiziranju i provođenju<br />
aktivnosti kojima se potiče poduzetnost učenika (% odgovora)<br />
Međutim, ako pogledamo podatke <strong>za</strong> najpozitivniji stupanj skale, pokazuje se da<br />
znatno manji broj njih često sudjeluje u spomenutim aktivnostima. Pri tome najčešće<br />
sudjeluju (njih 40%) u aktivnostima kojima učenici iskazuju svoju solidarnost i<br />
pomažu onima kojima je pomoć potrebna. Zatim slijede aktivnosti koje učenicima<br />
omogućuju upoznavanje različitih <strong>za</strong>nimanja (29% odgovora), te izvannastavne<br />
aktivnosti u kojima učenici samostalno planiraju program i način rada (25% odgovora).<br />
Indikativan je podatak da je najmanji broj učitelja i nastavnika odgovorio<br />
kako često sudjeluje u organiziranju i izvođenju aktivnosti kojima se učenicima<br />
omogućuje upoznavanje uspješnih pojedinaca (samo 12% odgovora). Kako upoznavanje<br />
uspješnih pojedinaca tj. poduzetnih ljudi predstavlja važan način poticanja<br />
poduzetnosti kod učenika (omogućuje stvaranje slike o tome što je poduzetni<br />
pojedinac, kako se postaje uspješnim pojedincem ili poduzetnikom i sl.), mali<br />
postotak odgovora upućuje da su ovakve aktivnosti u osnovnim školama još uvijek<br />
marginalizirane.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
347
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Tablica 1.<br />
Aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja značajnosti razlika između učitelja<br />
razredne nastave i predmetnih nastavnika u procjenama učestalosti njihovog sudjelovanja u<br />
organiziranju i provođenju aktivnosti kojima se potiče poduzetnost učenika<br />
Učitelji<br />
Nastavnici<br />
M SD M SD t<br />
Aktivnosti kojima se učenicima omogućuje upoznavanje<br />
uspješnih pojedinaca 1.92 .553 1.84 .613 1.65<br />
Aktivnosti kojima učenici iskazuju svoju solidarnost i<br />
pomažu onima kojima je pomoć potrebna 2.47 .567 2.27 .567 4.38**<br />
Aktivnosti kojima se učenicima omogućuje upoznavanje<br />
različitih <strong>za</strong>nimanja 2.26 .549 2.15 .609 2.38*<br />
Izvannastavne aktivnosti u kojima učenici samostalno<br />
planiraju program i način rad 2.04 .674 2.01 .698 0.59<br />
Napomena: * značajno uz p < .05; ** značajno uz p < .01<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
348<br />
Zanimalo nas je razlikuju li se učiteljske i nastavničke procjene vlastite uključenosti<br />
u aktivnosti u školi koje su ve<strong>za</strong>ne <strong>za</strong> razvoj poduzetnosti učenika statistički značajno<br />
s obzirom na njihovo radno mjesto ili tip nastave koju izvode (razredni učitelj<br />
i predmetni nastavnik), te duljinu njihovog radnog staža. U tablici 1. prika<strong>za</strong>ne su<br />
razlike u procjenama s obzirom na radno mjesto koje smo provjerili t-testom. Iz<br />
podataka je vidljivo da su kod učitelja prosječne skalarne vrijednosti na svim tvrdnjama<br />
veće od nastavničkih, dok se statistički značajno razlikuju na dvije tvrdnje,<br />
odnosno aktivnosti: aktivnosti kojima učenici iskazuju svoju solidarnost i pomažu<br />
onima kojima je pomoć potrebna i aktivnosti kojima se učenicima omogućuje upoznavanje<br />
različitih <strong>za</strong>nimanja. Ovi rezultati testiranja značajnosti razlika ne iznenađuju<br />
jer se radi o različitim obrazovnim ciklusima i o dva različita tipa nastave.<br />
Naime, učitelji koji izvode razrednu nastavu s integriranim nastavnim programima<br />
imaju više mogućnosti <strong>za</strong> organiziranje spomenutih aktivnosti koje su direktnije<br />
ve<strong>za</strong>ne <strong>za</strong> poduzetnost. Razlog tome je što se radi o aktivnostima koje svojim sadržajem<br />
izlaze izvan okvira pojedinih nastavnih predmeta, a u višim razredima su<br />
još uvijek segmentirani i fokusirani na pojedine znanstvene discipline na kojima<br />
se temelje. S druge strane, ciljevi i sadržaj nastavnih programa u nižim razredima<br />
u većoj su mjeri od predmetne nastave fokusirani na sadržaje kojima se razvijaju<br />
životne vještine i vrijednosti (među kojima je i solidarnost) učenika i upoznavanje<br />
osnovnih aspekata života, uključujući rad, <strong>za</strong>nimanja, lokalnu <strong>za</strong>jednicu i njezine<br />
uspješne članove i sl., a koji su pove<strong>za</strong>ni s poduzetnošću.<br />
Da bismo provjerili postoji li razlika u učiteljskim i nastavničkim procjenama učestalosti<br />
njihovog sudjelovanja u školskim aktivnostima kojima se potiče poduzetnost<br />
učenika s obzirom na duljinu njihovog radnog staža, proveli smo analizu<br />
varijance (ANOVA), čiji su rezultati prika<strong>za</strong>ni u tablici 2. Rezultati pokazuju da<br />
postoji statistički značajna razlika u procjenama između učitelja i nastavnika različite<br />
duljine radnog staža u svim navedenim školskim aktivnostima. Zamjetan je<br />
trend povećanja uključenosti učitelja i nastavnika u školske aktivnosti kojima se
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
potiče poduzetnička kompetencija s porastom duljine njihovog radnog staža. Post<br />
hoc test pokazuje da su učitelji i nastavnici s 5 i manje godina iskustva značajno<br />
manje uključeni u većinu spomenutih školskih aktivnosti nego učitelji i nastavnici<br />
s dužim radnim iskustvom, posebice oni s više od 30 godina radnog staža.<br />
Ovakav podatak ne iznenađuje zbog više razloga. Kako mlađi učitelji i nastavnici<br />
kao ni njihovi stariji kolege nisu tijekom svojeg inicijalnog obrazovanja bili osposobljavani<br />
<strong>za</strong> poučavanje poduzetničke kompetencije (Domović, Baranović i Štibrić,<br />
<strong>2007</strong>.), logično je pretpostaviti da razlike u sudjelovanju i organiziranju aktivnosti<br />
škole proizlaze iz razlika u njihovom radnom iskustvu.<br />
Tablica 2.<br />
Aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja značajnosti razlika u procjenama<br />
učestalosti sudjelovanja učitelja i nastavnika u aktivnostima kojima se potiče poduzetnost učenika<br />
prema duljini radnog staža<br />
do 5 g. 6 – 15 g. 16 – 30 g. iznad 30 g.<br />
M SD M SD M SD M SD F<br />
Aktivnosti kojima se<br />
učenicima omogućuje<br />
upoznavanje uspješnih<br />
pojedinaca 1.70 0.569 1.88 0.570 1.91 0.578 2.01 0.597 6.88**<br />
Aktivnosti kojima učenici<br />
iskazuju svoju solidarnost<br />
i pomažu onima kojima je<br />
pomoć potrebna 2.06 0.594 2.39 0.530 2.44 0.551 2.43 0.538 15.64**<br />
Aktivnosti kojima se<br />
učenicima omogućuje<br />
upoznavanje različitih<br />
<strong>za</strong>nimanja 1.99 0.650 2.15 0.564 2.23 0.499 2.46 0.541 17.91**<br />
Izvannastavne aktivnosti u<br />
kojima učenici samostalno<br />
planiraju program i način<br />
rada 1.92 0.723 2.01 0.680 2.01 0.636 2.20 0.669 4.40**<br />
Napomena: ** značajno uz p < .01<br />
Naime, mlađi učitelji i nastavnici ne samo da su zbog kraćeg radnog staža imali<br />
manje prilika sudjelovati u takvim aktivnostima, nego su kao početnici više fokusirani<br />
na samo izvođenje nastave i, u usporedbi sa starijim kolegicama i kolegama,<br />
imaju manje razvijene kontakte sa školskom i širom <strong>za</strong>jednicom.<br />
4.2. Učiteljska i nastavnička procjena primjene nastavnih metoda kojima se potiče<br />
poduzetnost učenika u njihovoj školi<br />
Jedna od dimenzija poučavanja poduzetničke kompetencije koju smo ispitivali bila<br />
je učestalost primjene nastavnih metoda kojima se potiče njezin razvoj kod djece u<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
349
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
osnovnim školama. Ova dimenzija poduzetničkog obrazovanja ispitivana je s dvije<br />
ljestvice procjene. Prvom ljestvicom ispitivao se opći dojam učitelja i nastavnika<br />
o korištenju ili primjeni nastavnih metoda kojima se potiče poduzetnost učenika<br />
u njihovoj školi. Druga ljestvica bila je namijenjena ispitivanju mišljenja učitelja i<br />
nastavnika o važnosti nastavnih metoda potrebnih <strong>za</strong> razvoj poduzetnosti učenika.<br />
U oba slučaja procjenjivan je isti set ponuđenih nastavnih metoda opisanih sa<br />
sedam tvrdnji.<br />
Učestalost korištenja pojedinih nastavnih metoda učitelji i nastavnici procjenjivali<br />
su na petostupanjskoj ljestvici (gotovo nikad /1/, rijetko /2/, osrednje /3/, često /4/<br />
i gotovo uvijek /5/). Podaci o nastavničkim i učiteljskim procjenama prika<strong>za</strong>ni su<br />
na slici 2.<br />
Slika 2.<br />
Učiteljske i nastavničke procjene korištenja nastavnih metoda u njihovim školama koje potiču razvoj<br />
poduzetnosti učenika (% odgovora)<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
350<br />
Kako podaci pokazuju, u osnovnim se školama, prema procjeni učitelja i nastavnika,<br />
najčešće primjenjuju nastavne metode kojima se učenike potiče na samostalnost<br />
u radu (69% nastavnika i učitelja procjenjuje da se često ili gotovo uvijek<br />
primjenjuju u njihovoj školi) i timski rad učenika (65% nastavničkih i učiteljskih<br />
procjena da se primjenjuju često ili gotovo uvijek u njihovim školama). Zatim<br />
slijede nastavne metode kojima se učenike poučava kako procijeniti posljedice<br />
vlastitih odluka i preuzimati rizik pri odabiru neke aktivnosti. Oko 47% nastavnika<br />
odgovorilo je da se nastavne metode kojima se razvijaju spomenute poduzetničke<br />
vještine učenika primjenjuju često i gotovo uvijek u njihovoj školi. Ovaj postotak<br />
odgovora znatno je manji u odnosu na prethodne dvije tvrdnje.
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
Sudeći prema učiteljskim i nastavničkim procjenama u njihovim se školama vrlo rijetko<br />
koriste nastavne metode kojima se učenike potiče na surađivanje s lokalnom<br />
<strong>za</strong>jednicom i poučava kako vlastitim angažmanom mogu <strong>za</strong>raditi novac <strong>za</strong> vlastite<br />
potrebe. Postoci odgovora na pozitivnom polu ljestvice <strong>za</strong> ove aktivnosti su 28%<br />
i 17%. Pretpostavljamo da se radi o procjenama učitelja i nastavnika <strong>za</strong>poslenih u<br />
školama u kojima postoje učeničke <strong>za</strong>druge od kojih su neke bile <strong>za</strong>stupljene u<br />
uzorku 4 . Ipak, gledajući odgovore na ovo pitanje u cjelini, pokazuje se da su dobiveni<br />
postoci niski jer je riječ o nastavnim metodama kojima se razvijaju vještine<br />
učenika direktno ve<strong>za</strong>ne <strong>za</strong> poduzetničku kompetenciju, a koje su učitelji i nastavnici<br />
procijenili nižim vrijednostima od drugih metoda.<br />
Koliko su navedene metode važne <strong>za</strong> razvoj poduzetnosti kod učenika, učitelji<br />
i nastavnici procjenjivali su na skali od 4 stupnja: uopće nije važno (stupanj 1),<br />
uglavnom nije važno (stupanj 2), uglavnom je važno (stupanj 3) i vrlo je važno<br />
(stupanj 4). Postoci odgovora učitelja i nastavnika <strong>za</strong> svaki pojedini stupanj skale<br />
prika<strong>za</strong>ni su na slici 3.<br />
Ako pogledamo postotke odgovora <strong>za</strong> najpozitivniji stupanj skale “vrlo je važno”,<br />
iz podataka na slici 3. jasno je vidljivo da velik broj učitelja i nastavnika većinu<br />
ispitivanih aktivnosti procjenjuju vrlo važnima. Postoci odgovora najveći su <strong>za</strong><br />
nastavne metode kojima se učenike potiče na samostalnost u radu i <strong>za</strong> metode<br />
kojima se učenici poučavaju <strong>za</strong> procjenu posljedica vlastitih odluka.<br />
Slika 3.<br />
Postotak učiteljskih i nastavničkih procjena važnosti pojedinih nastavnih metoda koje mogu<br />
potaknuti razvoj poduzetnosti kod učenika u njihovoj školi<br />
4 Od 25 osnovnih škola koje su činile uzorak u ovom istraživanju, u 7 osnovnih škola postojale<br />
su učeničke <strong>za</strong>druge.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
351
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Da su nastavne metode koje razvijaju ove aktivnosti vrlo važne, procijenilo je oko dvije<br />
trećine učitelja i nastavnika. Ovaj postotak tim je važniji jer je riječ o najpozitivnijoj<br />
kategoriji na skali. Zatim slijede nastavne metode kojima se potiče timski rad učenika<br />
i poučava ih se o tome kako preuzeti rizik pri odabiru neke aktivnosti (u oba slučaja<br />
oko 50% odgovora učitelja i nastavnika). Za razliku od navedenog, nastavne metode<br />
kojima se učenike poučava kako vlastitim angažmanom mogu <strong>za</strong>raditi novac <strong>za</strong> vlastite<br />
potrebe i nastavne metode kojima se potiče na suradnju s lokalnom <strong>za</strong>jednicom<br />
su, i u ovom slučaju, najniže procijenjene. Preciznije, najmanji broj učitelja i nastavnika<br />
procijenio ih je vrlo važnim (oko 27% odgovora na obje tvrdnje). Iako ovaj postotak<br />
nije <strong>za</strong>nemariv, (radi se o najpozitivnijem stupnju skale), ipak je znatno manji<br />
od drugih. Dobiveni podatak ukazuje kako nastavne metode koje potiču učenike da<br />
sami <strong>za</strong>rađuju novce <strong>za</strong> svoje potrebe i surađuju s lokalnom <strong>za</strong>jednicom, imaju manju<br />
odgojno-obrazovnu važnost <strong>za</strong> učitelje i nastavnike od ostalih aktivnosti.<br />
U tablici 3. prika<strong>za</strong>ne su aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja<br />
značajnosti razlika između učiteljskih i nastavničkih procjena učestalosti korištenja<br />
nastavnih metoda koje mogu potaknuti razvoj poduzetnosti učenika u njihovim školama.<br />
Prika<strong>za</strong>ni su rezultati <strong>za</strong> obje skupine ispitanika: učitelje i predmetne nastavnike.<br />
Rezultati t-testa upućuju da postoje statistički značajne razlike između učiteljskih i<br />
nastavničkih procjena na svim tvrdnjama, osim one koja se odnosi na nastavne metode<br />
kojima se učenike potiče na suradnju s lokalnom <strong>za</strong>jednicom. Prosječne vrijednosti<br />
procjena pokazuju da učitelji imaju pozitivniji odnos prema korištenju nastavnih<br />
metoda kojima se potiče razvoj poduzetnosti učenika u njihovoj školi nego predmetni<br />
nastavnici. Međutim, pri tome ipak treba podsjetiti da su skalarni prosjeci računati <strong>za</strong><br />
petostupanjsku ljestvicu i da se u većini slučajeva <strong>za</strong> učitelje kreću u rasponu od 2.76<br />
do 3.93, dok su <strong>za</strong> nastavnike još niži (kreću se od 2.52 do 3.74).<br />
Tablica 3.<br />
Aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja značajnosti razlika između učiteljskih i<br />
nastavničkih procjena o korištenju pojedinih nastavnih metoda u njihovoj školi koje mogu potaknuti<br />
razvoj poduzetnosti kod učenika<br />
Učitelji<br />
Nastavnici<br />
M SD M SD t<br />
Poticanje učenika na samostalnost u radu 3.93 0.732 3.74 0.726 3.11**<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
352<br />
Poticanje timskog rada učenika 3.76 0.728 3.63 0.708 2.33*<br />
Poučavanje učenika o procesu planiranja vlastitih aktivnosti 3.34 0.792 3.14 0.799 3.07**<br />
Poučavanje učenika kako vlastitim angažmanom mogu<br />
<strong>za</strong>raditi novac <strong>za</strong> vlastite potrebe 2.76 0.924 2.52 0.932 3.23**<br />
Poučavanje učenika o tome kako procijeniti posljedice<br />
vlastitih odluka 3.50 0.907 3.34 0.905 2.30*<br />
Poučavanje učenika o preuzimanju rizika pri odabiru neke<br />
aktivnosti 3.41 0.889 3.24 0.963 2.23*<br />
Poticanje učenika na aktivnosti u kojima mogu surađivati s<br />
lokalnom <strong>za</strong>jednicom 3.00 0.965 2.87 0.981 1.70<br />
Napomena: * značajno uz p < .05; ** značajno uz p < .01
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
Pri tome u obje skupine ispitanika samo prve dvije tvrdnje (poticanje učenika na<br />
samostalnost u radu i timski rad) imaju prosječne vrijednosti iznad 3.63. Kako je<br />
riječ o prosjecima računatim na petostupanjskoj skali, <strong>za</strong>ključno se može reći da ni<br />
učitelji ni predmetni nastavnici nisu visoko procijenili prisutnost, odnosno korištenje<br />
nastavnih metoda koje potiču razvoj poduzetnosti učenika.<br />
Rezultati analize varijance (ANOVA) ukazuju da su učiteljske i nastavničke procjene<br />
također pove<strong>za</strong>ne i s duljinom njihovog radnog staža. Iz podataka u tablici 4.,<br />
u kojoj su prika<strong>za</strong>ne srednje vrijednosti i njima pripadajuće standardne devijacije,<br />
te rezultati analize varijance, može se <strong>za</strong>ključiti da se procjene učitelja i nastavnika<br />
statistički značajno razlikuju na pet od ukupno sedam tvrdnji. Prosječne skalarne<br />
vrijednosti upućuju da pri tome učitelji i nastavnici s kraćim radnim stažem procjenjuju<br />
da se navedene metode rada u njihovim školama koriste rjeđe nego što to<br />
smatraju njihovi kolege i kolegice s duljim radnim stažem.<br />
Razlike su pri tome najveće između nastavnika i učitelja s najkraćim radnim stažem<br />
(do 5 godina) i onih s najduljim radnim stažem (iznad 30 godina), što ne iznenađuje<br />
s obzirom da su razlike u njihovim radnim iskustvima najveće.<br />
Tablica 4.<br />
Aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja značajnosti razlika između procjena<br />
učitelja i nastavnika o korištenju pojedinih nastavnih metoda u njihovoj školi koje potiču razvoj<br />
poduzetnosti kod učenika s obzirom na radni staž učitelja i nastavnika<br />
do 5 g. 6 – 15 g. 15 – 30 g. iznad 30 g.<br />
M SD M SD M SD M SD F<br />
Poticanje učenika na<br />
samostalnost u radu 3.76 0.755 3.84 0.695 3.75 0.685 3.90 0.724 1.40<br />
Poticanje timskog rada<br />
učenika 3.69 0.726 3.74 0.675 3.57 0.723 3.79 0.663 2.67*<br />
Poučavanje učenika o<br />
procesu planiranja vlastitih<br />
aktivnosti 3.05 0.825 3.16 0.665 3.24 0.793 3.45 0.797 6.87**<br />
Poučavanje učenika kako<br />
vlastitim angažmanom<br />
mogu <strong>za</strong>raditi novac <strong>za</strong><br />
vlastite potrebe 2.43 0.938 2.45 0.908 2.60 0.915 2.92 0.879 8.62**<br />
Poučavanje učenika o tome<br />
kako procijeniti posljedice<br />
vlastitih odluka 3.28 1.010 3.42 0.883 3.37 0.850 3.59 0.788 3.13*<br />
Poučavanje učenika o<br />
preuzimanju rizika pri<br />
odabiru neke aktivnosti 3.13 1.013 3.29 0.871 3.33 0.930 3.44 0.881 2.72*<br />
Poticanje učenika na<br />
aktivnosti u kojima mogu<br />
surađivati s lokalnom<br />
<strong>za</strong>jednicom 2.88 1.043 2.85 0.932 2.92 0.997 2.98 0.914 0.45<br />
Napomena: * značajno uz p < .05; ** značajno uz p < .01<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
353
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Ohrabruje podatak da istovremeno veliki broj učitelja i nastavnika prepoznaje važnost<br />
navedenih aktivnosti <strong>za</strong> poduzetničko obrazovanje. Kako pokazuju rezultati<br />
t-testa i analize varijance, obje skupine ispitanika, i nastavnici i učitelji, pri tome<br />
su u svojim procjenama prilično homogeni. Statistički značajnim poka<strong>za</strong>le su se<br />
razlike samo na jednoj tvrdnji. Preciznije, statistički značajna razlika u procjenama<br />
s obzirom na radno mjesto (učitelj i predmetni nastavnik) poka<strong>za</strong>la se na tvrdnji<br />
o poticanju timskog rada učenika (t(645) = 2.49, p < .05). Vrijednosti skalarnih<br />
prosjeka (M učitelji = 3.56; SD učitelji = 0.573; M nastav. = 3.44, SD nastav .= 0.572) upućuju<br />
da učitelji pridaju veću važnost poticanju timskog rada učenika nego predmetni<br />
nastavnici. Prema rezultatima analize varijance statistički značajna razlika u procjenama<br />
također se javila s obzirom na duljinu radnog staža nastavnika i učitelja,<br />
i to na procjeni važnosti poučavanja učenika kako vlastitim angažmanom mogu<br />
<strong>za</strong>raditi novac <strong>za</strong> vlastite potrebe (F (3,595) = 2.95, p< .05). Iako su razlike u veličinama<br />
srednjih vrijednosti male, <strong>za</strong>nimljivo je da su procjene važnosti spomenutih<br />
metoda poučavanja više što su nastavnici i učitelji stariji, odnosno što imaju dulji<br />
staž. Najveće su razlike između nastavnika i učitelja koji imaju do 5 godina radnog<br />
staža (M = 2.99, SD = 0.707) i onih koji imaju više od 30 godina radnog staža (M =<br />
3.19; SD = 0.718).<br />
4.3. Učiteljska i nastavnička procjena obilježja poduzetnosti kod učenika u<br />
njihovoj školi<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
354<br />
Jedan od glavnih istraživačkih <strong>za</strong>dataka bio je utvrditi mišljenje učitelja i nastavnika<br />
o tome koliko učenika u njihovoj školi posjeduje obilježja poduzetnosti. Na<br />
skali od 12 tvrdnji koje opisuju različita obilježja poduzetnosti nastavnici i učitelji<br />
trebali su procijeniti koji dio učenika posjeduje svako od navedenih obilježja: skoro<br />
nitko (1), mali dio (2), oko pola (3), većina (4), skoro svi (5). Predmetni nastavnici<br />
pri tome su davali procjene <strong>za</strong> učenike osmih razreda, a učitelji <strong>za</strong> učenike četvrtih<br />
razreda. U tablici 5. prika<strong>za</strong>ni su postoci odgovora <strong>za</strong> pojedina obilježja. Postoci<br />
su grupirani u tri kategorije: 1. skoro nitko ili mali dio, 2. oko pola i 3. skoro svi<br />
ili većina. Budući da poduzetnička kompetencija spada u jednu od temeljnih kompetencija<br />
<strong>za</strong> cjeloživotno učenje, koju po <strong>za</strong>vršetku obveznog obrazovanja trebaju<br />
imati svi ili barem većina učenika, u interpretaciji podatka fokusirat ćemo se na<br />
postotke u kategoriji koja govori da određeno obilježje poduzetnosti ima “većina<br />
ili svi učenici”.<br />
Iz podataka prika<strong>za</strong>nih u tablici 5. vidljivo je da, prema procjenama učitelja i<br />
nastavnika, najveći broj učenika posjeduje sljedeća obilježja poduzetnosti: 1.<br />
otvorenost <strong>za</strong> promjene i nova iskustva, 2. spremnost <strong>za</strong> suradnju i dogovaranje<br />
s vršnjacima i 3. motivaciju <strong>za</strong> ostvarivanje postignuća. Oko trećina učitelja i nastavnika<br />
procijenila je da spomenute tri osobine ima većina ili skoro svi učenici.<br />
Znakovito je da se na dnu rang-ljestvice procjena nalaze inovativno, kreativno<br />
rješavanje problema i spremnost <strong>za</strong> preuzimanje inicijative, <strong>za</strong> koje tek oko 13%<br />
– 14% učitelja i nastavnika procjenjuje kako ih posjeduje većina ili skoro svi<br />
učenici.
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
Tablica 5.<br />
Učiteljske i nastavničke procjene broja učenika koji posjeduju obilježja poduzetnosti (% odgovora)<br />
skoro nitko ili<br />
mali dio<br />
oko pola<br />
većina ili skoro<br />
svi<br />
Otvorenost <strong>za</strong> promjene i nova iskustva 26,4 34,3 39,3<br />
Spremnost <strong>za</strong> suradnju i dogovaranje s vršnjacima 18,0 42,9 39,0<br />
Motivacija <strong>za</strong> ostvarivanje postignuća 20,6 46,7 32,6<br />
Efikasno komuniciranje 32,1 43,7 24,1<br />
Preuzimanje odgovornosti <strong>za</strong> vlastito ponašanje 45,7 31,9 22,3<br />
Realistično postavljanje ciljeva koje žele ostvariti 36,9 41,2 21,9<br />
Samostalnost u radu 30,0 49,3 20,7<br />
Realistična procjena vlastitih sposobnosti 37,7 41,9 20,3<br />
Ustrajnost u provođenju aktivnosti 35,0 45,8 19,3<br />
Samostalno donošenje odluka 40,3 40,5 19,2<br />
Inovativno, kreativno rješavanje problema 52,8 32,9 14,3<br />
Spremnost <strong>za</strong> preuzimanje inicijative 53,1 33,8 13,1<br />
Za preostala analizirana obilježja tek od 20% do 25% učitelja i nastavnika smatra<br />
da su rasprostranjena među svim ili većinom učenika u njihovim školama, što je<br />
također mali postotak s obzirom da smo ispitivali obilježja koja se nalaze u osnovi<br />
poduzetnosti.<br />
Provjere značajnosti razlika ukazuju da postoje statistički značajne razlike u procjenama<br />
nastavnika i učitelja, koje su kao i u prethodnim slučajevima ve<strong>za</strong>ne uz<br />
radno mjesto ispitanika (nastavnik i učitelj) i duljinu njihovog radnog staža.<br />
Tablica 6.<br />
Aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja značajnosti razlika između učitelja i<br />
nastavnika u njihovim procjenama broja učenika koji posjeduju pojedina obilježja poduzetnosti<br />
Učitelji<br />
Nastavnici<br />
M SD M SD t<br />
Motivacija <strong>za</strong> ostvarivanje postignuća 3.35 0.802 3.03 0.774 4.94**<br />
Inovativno, kreativno rješavanje problema 2.73 0.793 2.53 0.713 3.24**<br />
Efikasno komuniciranje 3.06 0.776 2.86 0.826 3.05**<br />
Otvorenost <strong>za</strong> promjene i nova iskustva 3.36 0.951 3.08 0.915 3.58**<br />
Realistično postavljanje ciljeva koje žele ostvariti 2.91 0.805 2.80 0.792 1.63<br />
Samostalno donošenje odluka 2.84 0.779 2.76 0.785 1.24<br />
Spremnost <strong>za</strong> suradnju i dogovaranje s vršnjacima 3.43 0.827 3.17 0.795 3.77**<br />
Spremnost na preuzimanje inicijative 2.71 0.775 2.53 0.737 2.83**<br />
Samostalnost u radu 3.15 0.775 2.80 0.713 5.65**<br />
Preuzimanje odgovornosti <strong>za</strong> vlastito ponašanje 2.91 0.993 2.63 0.833 3.86**<br />
Ustrajnost u provođenju aktivnosti 3.05 0.763 2.71 0.732 5.44**<br />
Realistična procjena vlastitih sposobnosti 2.91 0.858 2.77 0.778 2.18*<br />
Napomena: * značajno uz p < .05; ** značajno uz p < .01<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
355
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Prema rezultatima t-testa procjene učitelja i nastavnika statistički se značajno razlikuju<br />
na većini ispitivanih obilježja. Izuzetak čine dva obilježja: realistično postavljanje<br />
ciljeva koje žele ostvariti i samostalno donošenje odluka čiju rasprostranjenost<br />
u učeničkoj populaciji procjenjuju podjednako. Skalarni prosjeci upućuju<br />
da učitelji pozitivnije procjenjuju razvijenost obilježja poduzetnosti kod učenika<br />
nego nastavnici, što je i logično ako imamo u vidu da su pozitivnije procjenjivali i<br />
vlastitu uključenost u školske aktivnosti i prisutnost nastavnih metoda koje potiču<br />
poduzetnost kod učenika u njihovoj školi.<br />
Tablica 7.<br />
Aritmetičke sredine, standardne devijacije i rezultati testiranja značajnosti razlika između učitelja i<br />
nastavnika u njihovim procjenama broja učenika koji posjeduju pojedina obilježja poduzetnosti s<br />
obzirom na duljinu radnog staža<br />
do 5 g. 6 – 15 g. 16 – 30 g. iznad 30 g.<br />
M SD M SD M SD M SD F<br />
Inovativno, kreativno<br />
rješavanje problema 2.48 0.666 2.57 0.717 2.65 0.798 2.75 0.789 3.34*<br />
Efikasno komuniciranje 2.76 0.854 2.96 0.795 2.96 0.776 3.05 0.801 3.06*<br />
Otvorenost <strong>za</strong> promjene i<br />
nova iskustva 3.00 0.903 3.27 0.902 3.23 0.959 3.25 0.894 2.64*<br />
Napomena: * značajno uz p < .05;<br />
U tablici su navedene vrijednosti <strong>za</strong> obilježja sa statistički značajnim razlikama u<br />
procjenama. Za razliku od radnog mjesta, duljina radnog staža nastavnika i učitelja<br />
znatno manje je diskriminirala njihove procjene o rasprostranjenosti osobina<br />
poduzetnosti kod učenika. Od ukupno 12, statistički značajne razlike javile su se<br />
u procjeni samo kod tri obilježja poduzetnosti: 1. inovativno, kreativno rješavanje<br />
problema; 2. efikasno komuniciranje i 3. otvorenost <strong>za</strong> promjene i nova iskustva<br />
(tablica 7.). Nalaz da je razlika u procjenama najveća između učitelja i nastavnika s<br />
pet i manje godina radnog staža i onih koji imaju više od 30 godina radnog staža<br />
ne iznenađuje s obzirom da je riječ o razlikama u njihovom radnom iskustvu.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
356<br />
5. Zaključak<br />
Razvijenost obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost u osnovnim školama u Hrvatskoj ispitivali<br />
smo kroz nekoliko dimenzija: a) percepciju učitelja i nastavnika o aktivnostima<br />
škole kojima se potiče razvoj poduzetničke kompetencije kod učenika; b) percepciju<br />
učitelja i nastavnika o nastavnim metodama kojima se potiče razvoj poduzetničke<br />
kompetencije kod učenika; c) procjene učitelja i nastavnika o poduzetnim<br />
osobinama i ponašanju učenika. Osnovni cilj istraživanja bio je ustanoviti na koji se<br />
način u našim školama poučava poduzetnička kompetencija koja danas predstavlja<br />
jednu od temeljnih kompetencija potrebnih <strong>za</strong> rad i život u društvu znanja.
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
Anali<strong>za</strong> je bila svojevrsna procjena potreba (engl. needs assessment) kojim se nastojalo<br />
“snimiti stanje” u školama kako bi se na temelju dobivenih podataka i<br />
koncepata obrazovanja <strong>za</strong> poduzetništvo definiranih u literaturi i europskim dokumentima<br />
mogle dati sugestije <strong>za</strong> koncipiranje i uvođenje suvremenog modela<br />
obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost.<br />
U analizi smo, slijedom uvida u znanstvene analize i dokumente Europske komisije,<br />
pošli od šireg pojma obrazovanja <strong>za</strong> poduzetništvo prema kojem ono obuhvaća<br />
razvoj osobina ličnosti i vještina koje omogućuju razvoj poduzetnog stava i<br />
ponašanja učenika u svakodnevnom životu, ali i stjecanje ekonomske pismenosti<br />
i znanja potrebnih <strong>za</strong> pokretanje posla. Kako naše istraživanje spada među prva<br />
empirijska istraživanja u ovom području u Hrvatskoj, nastojali smo obuhvatiti problem<br />
u njegovim osnovnim aspektima i nismo išli u detaljnija ispitivanja pojedinih<br />
dimenzija poduzetništva, a nismo bili ni u mogućnosti obuhvatiti sve njegove<br />
ključne dimenzije.<br />
Na temelju dobivenih podataka može se <strong>za</strong>ključiti da je obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost<br />
u hrvatskim osnovnim školama djelomično prisutno. Ono nije rezultat planirane<br />
i osmišljene politike obrazovanja <strong>za</strong> poduzetništvo, nego se odvija u sklopu<br />
reali<strong>za</strong>cije ciljeva drugih predmeta, a da pri tome nije osviješteno i imenovano kao<br />
obrazovanje <strong>za</strong> poduzetništvo ili poduzetnost. Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ni u<br />
novim, izmijenjenim nastavnim programima (HNOS), nije eksplicite koncipirano,<br />
pa ne iznenađuje što se u školama izvodi sporadično, a ne kao intencijska aktivnost<br />
s jasno definiranim ciljevima ili odgojno-obrazovnim postignućima učenika.<br />
Stoga, ne iznenađuje da su učitelji i nastavnici <strong>za</strong> većinu istraživanih aspekata poučavanja<br />
poduzetništva najčešće odgovarali da su djelomično prisutni. Tek mali broj<br />
učitelja i nastavnika (tek od 20% do 25%) procijenio je da su osobine poduzetnosti<br />
rasprostranjene među svim ili većinom učenika u njihovim školama.<br />
Rezultati testiranja značajnosti razlika u procjenama ispitanika s obzirom na njihovo<br />
radno mjesto (razredni učitelji i predmetni nastavnici) i duljinu radnog staža,<br />
upozoravaju na dva problema. Prvo, obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost problematičnije<br />
je u predmetnoj nego razrednoj nastavi. Kako je poduzetnička kompetencija kao<br />
temeljna kompetencija kroz-kurikularna, dobiveni nalaz upućuje na potrebu izrade<br />
integriranog kurikuluma i njezino definiranje kao kroz-kurikulumskog modula ili<br />
teme na nivou nacionalnog kurikuluma. Drugo, statistički značajno manja <strong>za</strong>stupljenost<br />
mlađih učitelja i nastavnika u odnosu na starije u aktivnostima škole koje<br />
potiču razvoj poduzetnosti učenika ne indicira samo problem razvoja učiteljske i<br />
nastavničke kompetencije <strong>za</strong> obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost kroz radno iskustvo u<br />
školi, nego i problem neadekvatnog inicijalnog obrazovanja učitelja i nastavnika.<br />
Stariji nastavnici i učitelji nisu tijekom svojeg inicijalnog profesionalnog obrazovanja<br />
bili osposobljavani <strong>za</strong> poučavanje poduzetničke kompetencije i logično je<br />
pretpostaviti da su tijekom rada stekli određeno iskustvo koje im omogućuje veći<br />
angažman i pozitivniji odnos prema poučavanju poduzetnosti u školama. Slabija<br />
<strong>za</strong>stupljenost i negativniji odnos mladih učitelja i nastavnika, koji nemaju veliko<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
357
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
radno iskustvo, indicira da ni oni tijekom inicijalnog profesionalnog obrazovanja<br />
nisu dovoljno osposobljeni <strong>za</strong> poučavanje poduzetničke kompetencije. Potreba<br />
<strong>za</strong> kvalitetnijim osposobljavanjem učitelja i nastavnika <strong>za</strong> poučavanje poduzetničke<br />
kompetencije <strong>za</strong>htijeva osmišljavanje njezinog sustavnog integriranja u sustav<br />
stručnog osposobljavanja i kurikulume inicijalnog obrazovanja nastavnika i učitelja.<br />
U inicijalnom obrazovanju učitelja i nastavnika u tom su pogledu učinjeni prvi<br />
koraci. Naime, u akademskoj godini 2006./<strong>2007</strong>. na Učiteljskom fakultetu u Zagrebu<br />
uveden je izborni kolegij Učeničko <strong>za</strong>drugarstvo, prvi takav kolegij u Hrvatskoj<br />
koji studentima razredne i predmetne nastave omogućuje stjecanje znanja iz učeničkog<br />
<strong>za</strong>družnog poduzetništva (Zagrebačko društvo <strong>za</strong> promicanje učeničkog i<br />
studentskog <strong>za</strong>drugarstva, <strong>2007</strong>.).<br />
Iz učiteljskih i nastavničkih odgovora može se <strong>za</strong>ključiti da postoji potreba <strong>za</strong> uvođenjem<br />
sustavnog obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost u obvezno obrazovanje, što implicira<br />
izradu njegove jasne koncepcije i nastavnih programa, odnosno kurikuluma.<br />
Uvid u iskustva drugih zemalja i analize obrazovanja <strong>za</strong> poduzetnost upućuje da<br />
će <strong>za</strong> izradu kvalitetnih nastavnih programa biti potrebne daljnje konceptualne i<br />
empirijske analize, tim više što su takve analize u Hrvatskoj nedostatne.<br />
Literatura<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
358<br />
1. Domović, V.; Baranović, B.; Štibrić, M. (<strong>2007</strong>). Učitelji i uvođenje poduzetničke kompetencije<br />
u osnovne škole. U: Babić, N. (Ur.). Kompetencije i kompetentnost učitelja.<br />
Osijek: Učiteljski fakultet u Osijeku i Kherson State University, Kherson, Ukraine: 175–<br />
181.<br />
2. Bornstein, D. (2003). How to change the world: Social entrepreneurs and the power of<br />
new ideas. New York: Oxford University Press.<br />
3. Caird, S. (1990). What Does it Mean to be Enterprising? British Journal of Management,<br />
1:137.<br />
4. Davies, I.; Fülöp, M.; Hutchings, M.; Ross, A.; Berkics, M. (2004). Citizenship and enterprise:<br />
Issues from an investigation of teachers’ perceptions in England and Hungary.<br />
Comparative Education, 40 (3):363–384.<br />
5. Dees, J. G. (1998). The Meaning of Social Entrepreneurship. Occasional Paper. CASE<br />
(Centre for the Advancement of Social Entrepreneurship), Fuqua School of Business,<br />
Duke University, Durham. http://www.fuqua.duke.edu/centers/case/documents/dees_<br />
SE.pdf (3. 1. 2008.)<br />
6. Drucker, P. F. (1995). Innovation and entrepreneurship. New York: Harper Business.<br />
7. Gibb, A. (2002). In pursuit of a new ‘enterprise’ and ‘entrepreneurship’ paradigm for<br />
learning: Creative destruction, new values, new ways of doing things and new combinations<br />
of knowledge. International Journal of Management Reviews, 4 (3):233–269.<br />
8. Gibb, A (1987). Enterprise Culture – Its Meaning and Implications for Education and<br />
Training. Journal of European Industrial Training, 11 (2):1–38.<br />
9. Hines, S. M. Jr. (2005). The Practical Side of Liberal Education: An Overview of Liberal<br />
Education and Entrepreneurship. Peer Review, 7 (3):4–7.<br />
10. Kent, C. A. (1990). Entrepreneurship education. Current developments, future directions.<br />
Greenwood: Quorum Books.
B. Baranović, M. Štibrić, V. Domović: Obrazovanje <strong>za</strong> poduzetnost ...<br />
11. Kuip, van der I.; Verheul, I. (2003). Early Development of Enterpreneurial Qualities: the<br />
Role of Initial Education.<br />
12. Winifield, I. (2005). Fostering Social Entrepreneurship through Liberal learning in the<br />
Social Sciences. Peer Review, 7 (3):15–17.<br />
13. European Commission (2006). Recommendation of the European Parliament and of<br />
the Council of 18 December 2006 on key competences for lifelong learning, 2006/962/<br />
EC.<br />
14. European Commission (2004). Key competences for lifelong learning: A European<br />
reference framework, http://ec.europa.eu/education/policies/2010/doc/basicframe.pdf<br />
(31. 1. <strong>2007</strong>.)<br />
15. European Commission, Directorate General for Enterprise (2004). Helping to create an<br />
entrepreneurial culture. Luxemburg: Office for Official Publications of the European<br />
Communities.<br />
16. Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa Republike Hrvatske (2006). Nastavni plan i<br />
program <strong>za</strong> osnovnu školu. HNOS. Zagreb: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa<br />
Republike Hrvatske.<br />
17. Finnish National Board (2004). National Core Curriculum for Basic Education. Helsinki:<br />
Finnish National Board.<br />
18. The Netherlands, Ministry of Education, Culture and Science (2005). An English version<br />
of attainment targets primary education: http://www.minocw.nl/english/education/doc/Kerndoelen_basisonderwijs_Engels.doc,<br />
February, 2005. Attainment targets<br />
basic secondary education: www.minocw.nl/english/education/pdf/kerndoelenVO_<br />
engels.pdf, February, 2005.<br />
19. The structure and Balance of the Curriculum. 5-14 Guidelines (2000). Learning and<br />
Teaching Scotland, Glasgow.<br />
20. Zagrebačko društvo <strong>za</strong> promicanje učeničkog i studentskog <strong>za</strong>drugarstva (<strong>2007</strong>). Kolegij<br />
Učeničko <strong>za</strong>drugarstvo <strong>za</strong> drugu akademsku godinu na Učiteljskom fakultetu u<br />
Zagrebu: http://www.hrvatske-skolske-<strong>za</strong>druge.com/07_kolegij2.html (15. 12. <strong>2007</strong>.)<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
359
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 339–360<br />
Original scientific paper<br />
Branislava Baranović, Marina Štibrić<br />
<strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb, Center for Research and Development of Education,<br />
Zagreb, Croatia<br />
e-mail: baranov@idi.hr; marina@idi.hr<br />
Vlatka Domović<br />
Faculty of Teacher Education of the University in Zagreb, Zagreb, Croatia<br />
e-mail: vlatka.domovic@idi.hr<br />
Enterprise education – the perspective of teachers in compulsory schools<br />
Abstract<br />
The paper offers the results of an empirical study of enterprise education in Croatian compulsory<br />
schools. The entrepreneurship competence are not only the necessary qualifications<br />
and knowledge of economics for starting and running the business, but also personal<br />
characteristics and skills of individuals who wish to lead a successful professional and<br />
social life. The study was conducted in 2006 on a sample of 688 teachers from 25 primary<br />
schools in different regions of Croatia. The purpose was to find out how the teachers felt<br />
about the school activities and teaching methods which try to develop children’s entrepreneurial<br />
skills and how they assessed children’s entrepreneurial potential and behaviour.<br />
The aim was also to see if there were any differences in the teachers’ perception due to<br />
the lenght of their experience or position (the first four years or the last four years of compulsory<br />
school).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
The results show that more than 50% of all teachers occasionally organize and take part<br />
in those school activities which encourage children’s entrepreneurial skills. Teachers in<br />
the first four classes of compulsory school generally make a higher evaluation of their pupils’<br />
entrepreneurial characteristics than those in the last four years of compulsory school.<br />
Teachers with longer experience have a more active approach to those school activities<br />
and teaching methods which encourage entrepreneurship competence. According to their<br />
teachers’ evaluation, characteristics of entrepreneurial behaviour that most pupils show are<br />
openness about changes and new experiences, readiness for cooperation and dialogue<br />
with their peers and strong motivation for achievement. About one third of all examinees<br />
think that this is true for most or all pupils in their schools; for other characteristics the percentage<br />
is lower. The study results show that enterprise education should be a regular part<br />
of compulsory education which implies clearly defined planning and school curriculums.<br />
Key words: enterprise education, entrepreneurship competence, compulsory education,<br />
classroom and subject teachers, lenght of teachers’ experience, teaching<br />
methods, school activities.<br />
Received in January 2008<br />
Accepted in February 2008<br />
360
UDK: 316.334.56:316.42:711.4](497.5)<br />
Izvorni znanstveni rad<br />
Akteri društvenih promjena u urbanom<br />
<strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
Dušica Seferagić<br />
<strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu, Zagreb, Hrvatska<br />
e-mail: dusica@idi.hr<br />
SAŽETAK U tekstu se u prvom redu govori o akterima društvenih promjena u urbanom<br />
<strong>prostor</strong>u na primjeru Hrvatske. Polazi se od suvremenih shvaćanja <strong>prostor</strong>a<br />
tj. gradova unutar društvenih procesa globali<strong>za</strong>cije, tranzicije i neoliberalizma. Većina<br />
autora (Giddens, Castells, Soja, Ritzer, Sassen...) globali<strong>za</strong>ciju shvaća kao svjetsko<br />
umreženje s lokalnim varijacijama (glokali<strong>za</strong>cija). Od raznih tipologija aktera<br />
u <strong>prostor</strong>u autorica i<strong>za</strong>bire onu Bassandovu (2001.) koja aktere dijeli na: političke,<br />
ekonomske, stručnjake i civilne aktere. Prva tri aktera čine trokut jer međusobno<br />
komuniciraju i povezuju se, dok se četvrti akter nalazi u opozicijskoj situaciji slabijega,<br />
ali sve prisutnijega aktera u rađanju civilnoga društva i demokracije. Posebna<br />
pažnja posvećena je urbanizmu kao djelatnosti (i urbanistima kao akterima), koja<br />
se definira brigom <strong>za</strong> javno dobro, uvažava javni interes, te djeluje unutar pravnih<br />
regulacija u demokratskom društvu. S obzirom da autorica pokazuje da tome nije<br />
tako, pita se radi li se o “smrti urbanizma”, “novom urbanizmu” u <strong>za</strong>datom društvenom<br />
kontekstu ili o “negativnom urbanizmu”, odnosno “antiurbanizmu”. Društveni<br />
okvir je Hrvatska.<br />
Ključne riječi: <strong>prostor</strong>, grad, akteri, globali<strong>za</strong>cija, neoliberali<strong>za</strong>m, društvene promjene u<br />
urbanom <strong>prostor</strong>u.<br />
Primljeno: siječanj 2008.<br />
Prihvaćeno: veljača 2008.<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
361
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
“Roman nije alegorija. On je osjetilno iskustvo jednoga drugačijeg<br />
svijeta. Ako ne uđete u taj svijet, ako ne dijelite uzbuđenje<br />
s njegovim junacima i ne poistovjetite se s njihovom sudbinom,<br />
nećete biti sposobni <strong>za</strong> empatiju, a u empatiji je sama bit romana.<br />
Tako treba čitati roman: udisati iskustvo. Zato počnite disati.<br />
Samo sam vas željela na to podsjetiti. I to je sve, sat je <strong>za</strong>vršen.”<br />
A<strong>za</strong>r Nafisi, Lolita u Teheranu<br />
1. Uvodno 1<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
362<br />
Prostor je prirodan, prirodno <strong>za</strong>dan kao ograničenje ili kao resurs tj. kapital, ali je<br />
i društveno stvoren, kultiviran ili uništavan (Cifrić, <strong>2007</strong>.; Roca, <strong>2007</strong>.). Jedan dio<br />
autora sasvim negira ulogu <strong>prostor</strong>a u suvremenom svijetu digitalnih tj. virtualnih<br />
komunikacija. Tako Virilio (1999.) pretpostavlja vrijeme <strong>prostor</strong>u koga smatra gotovo<br />
nevažnim. Takvi su pristupi rjeđi, dok su najčešći oni koji globali<strong>za</strong>ciju analiziraju<br />
kao premošćivanje <strong>prostor</strong>nih prepreka velikom brzinom s jedne strane, a s druge<br />
kao porast važnosti lokalnoga, bilo kao dio globali<strong>za</strong>cije, bilo kao otpor prema njoj<br />
(Giddens, 1995.; Castells, 2000.; Soja, 2000.; Sassen, 2006.; Ritzer, 1998., 2004. i brojni<br />
drugi). Odatle i pojam glokali<strong>za</strong>cije. Možemo dodati da se gledano kroz prizmu aktera,<br />
<strong>prostor</strong> sam po sebi smatra akterom koji determinira društvene promjene. On nije<br />
samo preslika društva, nego i aktivni čimbenik. Tako Saskia Sassen u svojoj knjizi<br />
Cities in a World Economy (2006.) naglasak stavlja na porast mreže globalnih gradova,<br />
dodajući im neke nove koji postižu razinu globalnih gradova dok drugi gube<br />
na ljestvici (npr. New York i Tokyo). Globalni gradovi imaju stratešku ulogu u svjetskoj<br />
ekonomiji (i ne samo ekonomiji, D. S.), međusobno su umreženi i sličniji jedni<br />
drugima nego gradovima u svojoj bližoj okolici, regiji ili nacionalnoj državi. Ujedno<br />
ističe ulogu nacionalnih država u kojima su ti, kao i ostali gradovi, nužno smješteni<br />
i djeluju u njima i iz njih. To se posebno odnosi na one gradove čija važnost i utjecaj<br />
ne prelaze granice svojih država. Dapače, dodali bismo da se njihove uloge u razvoju<br />
pojedinih država, npr. u zemljama tranzicije tj. neoliberalizma posebno veličaju kao<br />
centri razvoja (npr. u Hrvatskoj uloga Zagreba). Dobar primjer je Europska unija čije<br />
se novopridošle članice vesele ukidanju granica dok se upravo toga neke starije članice<br />
pribojavaju. No, internacionalne migracije povećavaju se i ne mogu se <strong>za</strong>ustaviti<br />
nikakvim internim politikama (Sassen, 2006., Hodžić, 2006.).<br />
Tako istovremeno djeluju dva naoko kontradiktorna procesa: internacionali<strong>za</strong>cija<br />
i čuvanje interesa vlastitih država, što govori u prilog tezi o važnosti <strong>prostor</strong>a bilo<br />
u širem ili užem smislu. Deregulacija uloge države i privati<strong>za</strong>cija ne poništavaju<br />
njezinu važnost kao političkoga okvira <strong>za</strong> svakodnevni život ljudi (Pušić, 2006.).<br />
1 Ovaj tekst nastao je na temelju ponude projekta “Akteri društvenih promjena u <strong>prostor</strong>u”<br />
Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa, koji ga i financira. Istraživanje je počelo <strong>2007</strong>.<br />
godine. U drugom dijelu provest će se empirijski dio istraživanja temeljen na metodama<br />
kvalitativnoga tipa, pretežno na analizi slučajeva.
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
“Globalni grad je funkcioniranje mreže i u tom smislu postoji oštar kontrast s nekadašnjim<br />
glavnim gradovima carstava. Mreže glavnih internacionalnih business<br />
centara stvaraju nove geografije centralnosti. Istovremeno, ti su centri locirani na<br />
nacionalnim <strong>prostor</strong>ima pod vladavinom suverenih država. Globalna ekonomija<br />
nije smještena ‘nigdje’. Čak i www. (World Wide Web) smješten je u nacionalnim<br />
državnim teritorijima. Ono što se promijenilo način je regulacije ekonomije (i drugih<br />
djelatnosti, D. S.) u državama (Sassen, 2006.:xi). Naravno, brojni su gradovi i<br />
druga naselja koji nisu centralni komandni čvorovi, ali su i sami međusobno piramidalno<br />
ustrojeni” (Seferagić, 2006.). Kada se gradovi “personaliziraju” kao akteri,<br />
pa se kaže New York, London, Pariz, Frankfurt, Zürich, Sidney, Tokyo, Sao Paolo,<br />
Mexico City, pa i Zagreb, onda navedeni autori ne misle doslovno nego misle na<br />
aktere koji u njima stoluju i djeluju u različitim aktivnostima: ekonomskim, komunikacijskim,<br />
političkim, kulturnim, socijalnim i slično.<br />
Osim dilema i rasprava oko globalnoga i lokalnoga, druga je kontradikcija u globali<strong>za</strong>cijskom<br />
procesu porast bogatstva bogatih i novim tipovima siromaštva. Osim<br />
ekonomskih nejednakosti koje proizvodi nova organi<strong>za</strong>cija ekonomije (smanjenje<br />
broja <strong>za</strong>poslenih, potreba <strong>za</strong> prekvalifikacijom, <strong>prostor</strong>na mobilnost itd.) i jačanja<br />
grupa investitora i poduzetnika, te menadžera (Sassen, 2006.), javljaju se i<br />
tzv. digitalne nejednakosti kao posljedica (ne)posjedovanja elektroničke opreme i<br />
(ne)znanja korištenja njome. Te se nejednakosti pokazuju u <strong>prostor</strong>u (selo – grad)<br />
i među socijalnim grupama (bogatiji – siromašniji, obrazovaniji – manje obrazovani,<br />
mlađi – stariji (Krištofić, <strong>2007</strong>.). Položaj žene u procesu digitalnih nejednakosti<br />
iznimno je <strong>za</strong>nimljiv. S. Sassen (2006.) ističe poraslu ulogu žena u internacionalnim<br />
migracijama, a Krištofić podacima pokazuje da faktor spola igra manju ulogu u<br />
digitalnoj nejednakosti. Castells (1983.) u svoju analizu uvodi feministički pokret<br />
kao važan element urbanih socijalnih pokreta.<br />
U hrvatskom društvu događa se sve ono, na specifičan način, što se događa u<br />
cijelom svijetu. Globali<strong>za</strong>cija djeluje kao nadređeni proces koji uobličava društvo,<br />
društvene odnose i društvene aktere. Unutar globali<strong>za</strong>cije djeluju lokalne<br />
restrukturacije i lokalni akteri uključujući se u globalne procese, ali i posebno,<br />
na način kako svako društvo definira sebe, svoje mjesto u svijetu i svoju “osobnost”.<br />
Osnovne osobine hrvatskoga društva u neoliberalnoj situaciji naizgled su kontradiktorne:<br />
potreba <strong>za</strong> uključenjem u širu <strong>za</strong>jednicu i potreba <strong>za</strong> označavanjem<br />
vlastitoga identiteta. Hrvatsko društvo karakterizira deregulacija državnih poslova<br />
i porast lokalne moći u političkoj sferi, privati<strong>za</strong>cija i porast samostalnosti ekonomskih<br />
aktera u ekonomskoj sferi, gubitak moći planiranja kao političke i stručne<br />
djelatnosti, te pojava civilnoga sektora kao samostalnoga aktera u odnosu s<br />
navedenima. Pri tome, naglasak na nacionalnoj državi pojavljuje se ne samo kao<br />
faktor obrane od gubitka identiteta na globalnoj sceni, nego i kao potreba <strong>za</strong><br />
samodefiniranjem, unutrašnjom konzistencijom i okosnicom vlastitoga razvoja. U<br />
tim volatilnim procesima s jedne strane na djelu je postmoderni rasap struktura<br />
i odnosa, a s druge strane novo strukturiranje, novi odnosi i novi akteri. Njihovo<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
363
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
rađanje može se pratiti nizom istraživanja društvene zbilje. Jedan od načina jest i<br />
istraživanje društvenih aktera u <strong>prostor</strong>u. Stoga smo i spomenuli osnovne karakteristike<br />
hrvatskoga društva od kojih svako istraživanje mora poći.<br />
Da bi se stvorile tipologije aktera u <strong>prostor</strong>u, mora im prethoditi teorijsko hipotetski<br />
okvir koji uzima u obzir, ako nije univer<strong>za</strong>lan, specifičnosti povijesnih,<br />
političkih i socijalnih osobina pojedinih društava u vremenu i <strong>prostor</strong>u. Poka<strong>za</strong>lo<br />
se ako se empirijski želi ispitati teorija, model, tipologija, ili se žele naknadno<br />
stvoriti, univer<strong>za</strong>lne teorije djeluju samo na najapstraktnijoj razini i vrlo ih je teško<br />
primijeniti na pojedina društva. Za analizu urbanoga najbolji je primjer Castellsove<br />
teorije u knjizi Urban Question (1977.), gdje on, kako kažu njegovi kritičari, bira<br />
one primjere iz empirijske analize koji odgovaraju njegovoj teoriji, a ne različitim<br />
društvima u stvarnosti. Pomne analize konkretnih društava najveća su sigurnost<br />
<strong>za</strong> teorije užega dometa i eventualno modeliranje tj. tipologije. No da bi se krenulo<br />
u istraživanje, od nečega se mora početi, pa počinjemo od fleksibilnih teorijskih<br />
pristupa i otvorenih tipologija.<br />
Upravo stoga korisne su opće i otvorene tipologije, u ovom slučaju urbanih aktera.<br />
Tipologije na neki način sugeriraju skrutnjavanje aktera u određene pretince, kao<br />
da su odijeljeni, samostalni i nepomični. U stvarnosti, oni se međusobno odnose<br />
na razne načine i aktivni su, a akcije su upravo ono po čemu ih prepoznajemo.<br />
Od početaka se u sociološkoj literaturi akcije tipologiziraju. Posljedice akcija nekih<br />
aktera, u ovom slučaju, realiziraju se u <strong>prostor</strong>u tj. gradu kao opredmećeni rezultati<br />
koji ostaju dugo nakon provedenih akcija, pa i aktera koji su ih proizveli. Uloge<br />
aktera obično su šire, no nas ovdje prvenstveno <strong>za</strong>nima njihova uloga u promjenama<br />
u <strong>prostor</strong>u, prvenstveno urbanom. Iako se isključivo ne bave <strong>prostor</strong>om,<br />
ekonomski i politički akteri bit će predmetom našega interesa.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
364<br />
Kad govorimo o selu, situacija je malo drugačija. Seoska se socijalna struktura<br />
heterogenizira, ukoliko se radi o rekompoziciji, a ne o propadanju sela, dok su<br />
gradska složenost i gustoća puno veće. Tako u anali<strong>za</strong>ma aktera u selu neki autori<br />
ističu vitalna gospodarstva (Župančić, 2006.), neki navode domaće stanovništvo,<br />
ne seosko, ali i <strong>za</strong> selo <strong>za</strong>interesirane aktere, npr. državu (Štambuk, 2006.). Rogić<br />
(2002.) znatno širi lepezu stvarnih i potencijalnih aktera na hrvatsko seosko<br />
pučanstvo, hrvatsko seosko iseljeništvo, gradsko pučanstvo, useljenike s Istoka,<br />
državnu administraciju, javna poduzeća, poljoprivredna poduzeća, korporacije<br />
<strong>za</strong>interesirane <strong>za</strong> seosko tržište, seljačke udruge, religijske ustanove. Seferagić<br />
(2002.) opisuje neke aktere promjena u selu: vitalna gospodarstva, poduzetne<br />
seljane, vanjske poduzetnike (one koji ne žive u selu), “<strong>za</strong>štitare” kulture i prirode,<br />
mlade, seoska društva, političke organi<strong>za</strong>cije, crkvu, obnovitelje poratnoga sela,<br />
lokalnu i mjesnu samoupravu, nove seljane (povratnike iz inozemstva, naseljene<br />
vanjske poduzetnike, umirovljenike, vikendaše...). Ova nabrajanja i opisi, premda<br />
različiti, korisni su <strong>za</strong> analizu aktera iako se iz njih ne očituje kriterij pa ni jasni<br />
koncept iz koga se ona navode, te se ne mogu smatrati tipologijama. S obzirom da<br />
se radi o empirijskim istraživanjima, dovoljno je navesti neke tipove, a ne nužno<br />
i tipologiju.
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
Predmet interesa ovoga rada jesu urbani akteri, a možemo ih razvrstavati na razne<br />
načine. Tako Petovar (2003.) urbane aktere u Srbiji dijeli na investitore, gradsku i<br />
općinsku upravu, republičku nomenklaturu, partijske nomenklature, stručnjake i<br />
profesionalna udruženja, te sudsku vlast. Možda je <strong>za</strong> nas (prije provedbe istraživanja)<br />
najprihvatljivija općenita klasifikacija koja omogućava kasnije “cizeliranje”<br />
unutar osnovnih kategorija, pa eventualno i stvaranje neke nove tipologije. Ovdje<br />
ćemo upotrijebiti već rabljenu, ali primjenjivu tipologiju M. Bassanda iz djela Za<br />
obnovu urbane sociologije – 11 te<strong>za</strong> (2001.), prevedenu i rabljenu od S. Vujovića<br />
(2006.). Bassand u svojoj trećoj tezi govori o tipovima aktera unutar sistema. Iako<br />
Bassand smatra <strong>prostor</strong> preslikom društva (s čime se ne slažemo) njegova je tipologija<br />
korisna <strong>za</strong> analizu europskih društava. Po njemu su akteri:<br />
– stručnjaci <strong>za</strong> <strong>prostor</strong> (arhitekti, urbanisti, inženjeri...),<br />
– ekonomski akteri (razna industrijska poduzeća i servisi, vlasnici gradskoga<br />
zemljišta, banke...),<br />
– politički akteri (politički lideri, njihove partije, pokreti...),<br />
– stanovnici (korisnici, građani, nevladine organi<strong>za</strong>cije...).<br />
Radi li se tu o tipologiji, klasifikaciji ili sistemati<strong>za</strong>ciji, ovom prilikom ne smatramo<br />
važnim <strong>za</strong> ovu analizu. Držat ćemo se navedene podjele jer se ona može relativno<br />
dobro uklopiti u hrvatsku situaciju neoliberalnoga društva u kome se akteri prestrukturiraju,<br />
javljaju se novi ili se starima mijenja uloga. Ako njima dodamo aktere<br />
u kulturi i aktere znanja, premda se njima <strong>za</strong>sada nismo bavili, otvaramo polje <strong>za</strong><br />
proširenje tipologije.<br />
2. Politički akteri<br />
U zemljama bivšega socijalizma najvažniju ulogu imali su država i partijska nomenklatura<br />
jer su donosili glavne odluke o razvoju društva. Planovi društvenoga<br />
razvoja “prevodili” su se u planove <strong>prostor</strong>noga razvoja različitih razina, opsega<br />
i vremena, od strateških do najnižih. Prostorni planeri imali su relativnu slobodu<br />
unutar svoga polja, ali su ipak bili ancilla politicae, zrcaleći društvo u <strong>prostor</strong>u. Taj<br />
odnos prema <strong>prostor</strong>u kao podređenom društvu u smislu “prazne ploče” i danas<br />
je čest u razmišljanjima mnogih.<br />
Nakon raspada socijalizma, preko tranzicije i neoliberalizma na djelu, dolazi do znatne<br />
(ali nikako potpune) deregulacije uloge države i porasta uloge lokalnih vlasti 2 .<br />
2 Tako nacionalne države i političke elite koje ih <strong>za</strong>stupaju u <strong>prostor</strong>u više djeluju na internacionalnom<br />
i nacionalnom nivou. Kada utječu na <strong>prostor</strong>, onda su to velike ideje i <strong>za</strong>hvati<br />
poput izgradnje cesta, mostova, naftovoda, plinovoda, željezničkih pruga, ribolovnih zona,<br />
prodaja državnih tvornica i slično, dok ih “male stvari” ne <strong>za</strong>nimaju (osim ako se tiču njihovih<br />
interesa).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
365
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
Na lokalnom nivou pojavljuju se novi politički akteri dok starima opada ili raste<br />
značaj. Uz gradonačelnika i gradsku upravu postoji Ured <strong>za</strong> strategijsko planiranje<br />
razvoja grada (s posve nejasnom ulogom), gradski urbanisti i, dakako, Gradska<br />
skupština u kojoj vijećnici izglasavaju podnesene prijedloge. U toj proceduri izostavljeni<br />
su građani kao bitan akter u procesu donošenja odluka. Ne postoji čak ni<br />
pravni mehani<strong>za</strong>m njihova uključenja. Oni o svemu saznaju ili naknadno ili tijekom<br />
procedure, ali bez moći da je mijenjaju. Politički akteri često djeluju u trokutu:<br />
lokalni akteri – ekonomski akteri – stručnjaci. Četvrti tip aktera – civilni sektor<br />
(građani i nevladine organi<strong>za</strong>cije) nisu četvrti potporanj mogućega četverokuta jer<br />
je njihova moć, uz primjetno napredovanje, znatno slabija.<br />
U piramidalnoj mreži naselja veliki i veći gradovi ostaju razvojni čvorovi nejednake<br />
moći, od metropole preko makroregionalnih, regionalnih, županijskih centara i<br />
ostalih srednjih i malih gradova.<br />
Političke stranke na lokalnoj razini brinu se <strong>za</strong> svoju prevlast, a gradove tretiraju<br />
kao mjesta vlastitoga uspjeha često pompoznih ideja ili pothvata (izgradnja “jeftinih”<br />
stanova, planovi obilaznica, skijališta, stadiona, metroa...). Među većim (pa i<br />
manjim) gradovima u Hrvatskoj očita je sličnost kada se radi o velikim idejama i<br />
ignoriranju mišljenja građana koji se često tim idejama protive (Zagreb, Split, Rijeka,<br />
Osijek...). Takvi primjeri bit će predmetom naših studija slučajeva.<br />
3. Ekonomski akteri<br />
Najveći prevrat u Hrvatskoj vjerojatno se dogodio u području ekonomije od državno-planske<br />
k liberalnoj, tržišnoj, privatiziranoj ekonomiji. Time su se pojavili<br />
brojni novi akteri, a uloga postojećih se promijenila. Mnogi autori, Sassen (2006.)<br />
posebno, naglašavaju da se tranzicija događa i u razvijenim <strong>za</strong>padnim društvima,<br />
što se prije svega može <strong>za</strong>hvaliti globali<strong>za</strong>ciji kapitala i porastu umreženja odnosa<br />
internacionalnih aktera putem elektronskih komunikacija, ili između “<strong>prostor</strong>a<br />
mjesta” i “<strong>prostor</strong>a tokova” (Castells, 2000.; Roca, <strong>2007</strong>.).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
366<br />
Ekonomski i politički akteri u socijalizmu mijenjali su <strong>prostor</strong> kroz urbani<strong>za</strong>ciju,<br />
deagrari<strong>za</strong>ciju, izgradnju velikih tvorničkih kompleksa, monumentalnih stambenih<br />
naselja itd. Bio je to nastavak moderni<strong>za</strong>cije na socijalistički način dok se u tranziciji<br />
i neoliberalizmu nastavlja na drugi način (Hodžić, 2005.). Deregulacija uloge države,<br />
uspon tržišne ekonomije i privati<strong>za</strong>cija omogućile su velike i male privatne inicijative<br />
različitih aktera iz inozemstva (strani kapital) i tuzemstva (domaći kapital). Pojavljuju<br />
se brojni poduzetnici s velikim i malim investicijama, koji žele modernizirati proizvodnju,<br />
stvarati novu, gasiti staru (npr. propast i prodaja većine velikih poduzeća).<br />
Osim interesa <strong>za</strong> razvoj u cjelini, više se javljaju privatni interesi koji zbog vlastite<br />
koristi mogu pomoći razvoju, ali i prisvojiti javno dobro, te ga i devastirati. Takvo<br />
ponašanje može se nazvati i krađom (Pušić, 2006.; Petovar, 2006.; Vujošević, 2006.;<br />
Vujović, 2006.), a njezini počinitelji tajkunima (tajkun dolazi iz japanskoga i kineskoga<br />
jezika, a znači vođa, vojskovođa). F. S. Fitzgerald u knjizi Veliki Gatsby (2002.) taj
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
pojam upotrebljava <strong>za</strong> one bogataše koji su stekli bogatstvo na ne(sasvim) legalan<br />
način. Tajkuni nisu nova pojava u nas. Za naš interes <strong>za</strong>nimljiva je knjiga Iskre Iveljić<br />
Očevi i sinovi – privredna elita Zagreba u drugoj polovici 19. stoljeća (<strong>2007</strong>.) o <strong>za</strong>grebačkim<br />
tajkunima u 19. stoljeću, koji su poslovali u ranom kapitalizmu stvarajući<br />
njegove institucije. Za razliku od njihovoga civiliziranog ponašanja, sudjelovanja u<br />
kulturnim događajima i ulaganja u javna dobra grada (parkove, šetališta, muzeje, ka<strong>za</strong>lišta...),<br />
poklanjanja pojedinih javnih objekata gradovima, suvremeni tajkuni otvoreno<br />
i bahato brinu o privatnim interesima, a javno dobro ne samo da ih ne <strong>za</strong>nima<br />
nego ga nastoje i privatizirati, često i uništiti. Između ostalih “tragova zločina” oni su<br />
najvidljiviji u <strong>prostor</strong>u, osobito gradskom <strong>prostor</strong>u.<br />
O brojnim <strong>za</strong>hvatima u <strong>prostor</strong>u i na <strong>prostor</strong>u <strong>za</strong>nimljivo pišu spomenuti autori iz<br />
Srbije (iz Beograda i Novoga Sada) gdje se događaju “čudesa” u <strong>prostor</strong>u <strong>za</strong>hvaljujući<br />
trokutu: političari – ekonomski akteri – stručnjaci. Ti se gradovi, usprkos<br />
starim nedostacima, više gotovo ne mogu prepoznati. Odvija se uzurpacija javnih<br />
površina, nadogradnje, rušenja starih <strong>za</strong>štićenih spomenika i gradnja novih monstruoznih<br />
zdanja, privati<strong>za</strong>cija najljepših dijelova grada i okolice <strong>za</strong> stanovanje i<br />
druge privatne namjene, a sve to na nelegalan, polulegalan ili neopravdano legaliziran<br />
način (“dolina lopova” u Novom Sadu, D. S). “Pravna država” i lokalne vlasti<br />
izigravaju pravo i pravila struke u korist onih koji imaju novac i moć. S druge strane<br />
gentrifikacije (o upotrebi navedenoga pojma u našem društvenom okruženju<br />
treba valjano razmisliti) buja pauperi<strong>za</strong>cija i siromaštvo, a očituju se u <strong>prostor</strong>u u<br />
najgorem vidu sirotinjskih četvrti bez osnovne infrastrukture, s lošom izgradnjom,<br />
nehigijenskim uvjetima, nedostatkom prometnih ve<strong>za</strong> itd. 3 .<br />
Zahvaljujući djelovanju trgovačkih aktera gradovi se okružuju, a potom i ulaze<br />
u njih, brojnim trgovačkim centrima i supermarketima. Pri tome propadaju male<br />
usluge, <strong>za</strong>nati, male specijalizirane ili opće trgovine jer ne mogu izdržati konkurenciju<br />
velikih, niti plaćati visoke rente <strong>za</strong> unajmljivanje malih <strong>prostor</strong>a što se, dakako,<br />
reflektira na previsoke cijene kupcima. Prostori tih malih aktera, tako važnih <strong>za</strong><br />
kapilarnu strukturu gradova, <strong>za</strong>tvaraju se naočigled, obljepljuju papirima, potom ih<br />
unajmljuju drugi mali poduzetnici koji očekuju sreću, a <strong>za</strong>tim neuspjeh.<br />
Povratak takvih malih usluga vidi se u velikim gradovima Zapadne i Istočne Europe<br />
kojima one daju posebnu draž i privlačnost i na kojima, između ostaloga, ti<br />
svjetski i mali gradovi grade svoj image. Male kavane, mali restorani, male trgovine,<br />
mjerilo maloga postaje mjerilom kvalitete i posebnosti dok mjerilo velikoga<br />
unificira i homogenizira <strong>prostor</strong>, pa kažemo da je “in” malo, specifično, raznoliko.<br />
S obzirom na prevlast velikoga i jednoobraznog, malo je samim tim i ekskluzivnije<br />
i skuplje jer je rjeđe. U Hrvatskoj se tek pokreće trend velikih pothvata koji mogu<br />
3 Petovar (2003.) govori o kulturi “ibarske magistrale” kao urbane paradigme tj. pojavi da<br />
periferija ulazi u grad kao način života, a ne da grad urbanizira okolicu. Slične pojave mogu<br />
se uočiti i u Hrvatskoj (u Zagrebu npr. sesvetska ili dugoselska magistrala koje “ulaze u<br />
Zagreb” kao način provođenja slobodnoga vremena).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
367
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
biti opasni jer mogu devastirati kulturno-povijesno nasljeđe, i jer su ireparabilni.<br />
No skorojevićki sloj napreduje i pri tome želi poka<strong>za</strong>ti svoje bogatstvo i moć (Veblen,<br />
1994.). Ti “instant” bogatuni mogli bi učiniti mnogo štete <strong>prostor</strong>u, iako bi da<br />
hoće i znaju mogli učiniti i mnogo dobra, prije nego ih društveno odgovoran kapitali<strong>za</strong>m<br />
upokori. U borbi s javnim mnijenjem i građanima, ti akteri naglo mijenjaju<br />
retoriku iz bahate u udvorničku (“modernizirati grad <strong>za</strong> stanovnike”), ali s, dakako,<br />
istim latentnim ciljevima (poznati primjer Cvjetnoga trga u Zagrebu).<br />
Uz to i među stanovnicima raste kultura masovne potrošnje u velikim centrima,<br />
bez stvarnoga momentalnoga pokrića. Mediji podržavaju taj stil i <strong>za</strong>sipaju nas brojnim<br />
reklamama s dobrim prilikama. Indikativne su “ludnice” kupovanja povodom<br />
praznika, ili kolone automobila kupljenih na leasing. Masovna kultura i relativno<br />
siromaštvo pogoduju takvom tipu ponašanja, dok više klase (novca ili ukusa)<br />
biraju ekskluzivne ponude. No, i o tome bi se circulusu viciosusu moglo govoriti<br />
u trenutku kada se prijeđe granica rijetkoga. Ako je previše potrošača ekskluzivnoga<br />
ukusa, onda on to više i nije. Prisjetimo se sjajne analize T. Veblena, prije<br />
spomenute, imitatorske klase skorojevića – “Oni bi, a ne znaju”. S. Sassen (2006.)<br />
analizirajući promjene u socijalnoj strukturi gradova primjećuje kako se srednja<br />
klasa prošle generacije drži relativno dobro u ekonomskom smislu, no sadašnja<br />
generacija ne može vlastitim radom dostići nivo svojih roditelja. Zato se danas<br />
otvaraju drugi načini, poput kredita npr., koji postaju uobičajeni.<br />
4. Stručnjaci<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
368<br />
U okviru našega užeg interesa jesu stručnjaci koji se bave <strong>prostor</strong>om (<strong>prostor</strong>ni<br />
planeri, urbanisti, inženjeri, građevinari i ostali kojima je <strong>prostor</strong> dio interesa unutar<br />
njihove šire struke – urbani sociolozi, urbani ekonomisti, demografi, socijalni<br />
geografi...). U socijalizmu <strong>prostor</strong>no i urbanističko planiranje bili su preslika društvenoga<br />
planiranja, ali su imali i određenu samostalnost. Osim što su planirali,<br />
stručnjaci su pisali i znanstvene i stručne radove o planiranju. Ante Marinović<br />
Uzelac upozorava na razlike u vrstama planiranja. “Urbanistički plan bavi se unutrašnjim<br />
<strong>prostor</strong>nim uređenjem naselja i gradova, a načinom i metodom koji ovise<br />
o vrsti urbanističkoga plana tj. je li riječ o generalnom urbanističkom planu ili<br />
detaljnom urbanističkom planu” (Marinović Uzelac, 2001.:11). Dodali bismo da je<br />
GUP uvijek bio dugoročniji, sveobuhvatniji, apstraktniji (nije išao u detalje), te je<br />
bio neka vrsta vizije razvoja grada.<br />
“Prostorni plan bavi se uređenjem ukupnog <strong>prostor</strong>a tj. teritorija. Taj teritorij može<br />
sadržavati, a najčešće i sadržava, naselja i gradove, ali promatrane kao točke bez<br />
dimenzija, ili, ovisno o mjerilu u ciljevima plana, kao površine, ali samo ukupne,<br />
s dimenzijama i oblicima, bez ulaženja u njihovu unutrašnju strukturu. Međutim,<br />
<strong>prostor</strong>ni plan može se baviti i teritorijem na kojem uopće nema naselja...” (Marinović<br />
Uzelac, 2001.:12). Isti autor dodaje da se ljudima, dobrima i djelatnostima u<br />
njemu bave druge discipline: sociologija, demografija, ekonomija, humana geografija<br />
(Marinović Uzelac, 2001.:12).
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
“Na teoriju, s jedne strane, imaju utjecaj druge znanosti, a s druge strane, ona se<br />
kreće u određenim društvenim uvjetima. Na praksu pak utječu druge struke, ali i<br />
društveni interesi i društveno htijenje, izraženo političkom voljom <strong>za</strong>konodavnih<br />
institucija društva” (Marinović Uzelac, 2001.:12).<br />
Arhitektura se bavi projektiranjem pojedinačnih elemenata, kao npr. kuća i zgrada.<br />
Autor pretpostavlja multidisciplinarnost urbanističkoga i <strong>prostor</strong>nog planiranja<br />
jer svaka od disciplina sudjeluje u planiranju svoga segmenta, a sve skupa unutar<br />
<strong>prostor</strong>noga/urbanističkoga plana.<br />
Vladimir Braco Mušič u knjizi Urbanizem – bajke in resničnost (Urbani<strong>za</strong>m – bajke<br />
i stvarnost) također urbanist, daje vrlo široku definiciju urbanizma: “Sve češće<br />
govorimo o urbanizmu. O urbanizmu kao društvenoj djelatnosti, o urbanizmu kao<br />
o putu k primjerenijem životnom i radnom okolišu našega čovjeka, o urbanizmu<br />
širokoga raspona, koji je ekonomska kategorija, društvena disciplina i akcija, dogovor<br />
o estetskom oblikovanju naselja i konačno način življenja, življenja u naselju,<br />
rada u naselju...” (Mušič, 1980.:11). Ova knjiga, stara trideset godina, obuhvatnija je<br />
i aktualnija od mnogih recentnijih. Ona čak prelazi granice interdisciplinarnosti i<br />
teži nekom “renesansnom” pristupu iako autor poistovjećuje urbani<strong>za</strong>m kao umijeće<br />
s urbanizmom Wirtha, tj. kao načinom života, a to ipak nije isto.<br />
Zdravko Mlinar u mnogim svojim radovima iz rakursa urbane sociologije ističe<br />
kompleksnost i interdisciplinarnost u znanostima o <strong>prostor</strong>u, ali ne kao njihov<br />
puki zbroj i podjelu posla na aspekte (“adicirajuća logika”). On kaže: “Interdisciplinarnost<br />
se može postići jedino postupno i temeljem <strong>za</strong>jedničkoga istraživanja koje<br />
u međunarodnom mjerilu jamči razvoj nomotehničkih i ideografskih znanosti”<br />
(Mlinar, 2005.:660). Mlinar kaže da su se i znanost o planiranju i planiranje samo<br />
ograničili na multidisciplinarnost, a ne na interdisciplinarnost. Iz našega iskustva<br />
u izradi urbanističkih planova, sociolozi i drugi sudjelovali su kao tvorci raznih<br />
“aspekata” plana, npr. “sociološki aspekti”, koji su se odnosili na kvalitetu života<br />
stanovnika naselja. Istraživanja su se najčešće provodila u mjesnim <strong>za</strong>jednicama<br />
gdje su stanovnici izricali svoje primarne i razvijene potrebe, koje su se onda (ako)<br />
pretvarale u planske kategorije. Urbani sociolozi bavili su se i drugim temama ve<strong>za</strong>nim<br />
uz planiranje, a ticale su se uvjeta života u gradu.<br />
U razvijenim zemljama Zapada usprkos kapitalizmu, planovi i urbani<strong>za</strong>m i dalje<br />
igraju važnu ulogu, najmanje kao korektiv privatnih i obrana javnih interesa. Što<br />
se s urbanizmom dogodilo u razdoblju tranzicije i neoliberalizma u postsocijalističkim<br />
zemljama? Sociološki je neophodno tu djelatnost smjestiti u opći društveni<br />
kontekst karakteriziran deregulacijom uloge države, razvojem tržišne ekonomije,<br />
privati<strong>za</strong>cijom, postmodernom atomi<strong>za</strong>cijom, pojavom novih aktera... Ne nameću<br />
li te promjene ipso facto rasap urbanizma kao “velike priče”, kao kraj regularnosti,<br />
predvidivosti i planiranja? (Mlinar, 2005.). Mlinar u tekstu Od slučajnosti ka <strong>za</strong>konitosti<br />
(1987.) piše: “Poslije svega toga glavno se pitanje pak postavlja u kontekstu<br />
tzv. postmodernoga društva u kome se srećemo sa ‘svršetkom velikih priča’, ‘krajem<br />
povijesti’, s razglabanjima kako više nema nikakve regularnosti, ni ikakvih<br />
razvojnih procesa, ikakve predvidivosti, nego da je riječ samo još o neodređenoj<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
369
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
preobrazbi (open ended transformation) u svim smjerovima... I znači li to, sukladno<br />
svemu, i kraj smislenosti rasprave o planiranju?” (Mlinar, 1987.; prema Mlinar,<br />
2005.:670). Mlinar polemizira s raznim autorima (Albrow, Gibbens i Reimer) koji<br />
tvrde da u postmoderno doba nema više starih prepoznatljivih pravilnosti, niti<br />
<strong>za</strong>jedničkoga nazivnika <strong>za</strong> neki interpretativni model društva. “Više je posrijedi<br />
eklektičko miješanje starih i novih elemenata u slijedu posve različitih lokalnih i<br />
globalnih odnosa... Istodobno, sa sve većom slobodom odabira životnih stilova nestaje<br />
nekadašnja sigurnost, a na prvo mjesto dolazi nesigurnost” (Mlinar, 2005.:671).<br />
Mlinaru teško pada pomirenje s takvim stavom te uporno traga <strong>za</strong> nekim <strong>za</strong>konitostima<br />
u društvu i <strong>prostor</strong>u koje nisu na razini pojavnosti, a koje jedine daju smisao<br />
planiranju. Iako, kaže on, <strong>prostor</strong> gubi na značaju kao prepreka u komunikacijama,<br />
zbog njegovoga stvarnog nedostatka, on postaje poput “kontejnera”. Stvara se<br />
neki novi red ustanovljen novim situacijama, a može se prepoznati u dualnostima<br />
koje se ne isključuju: individuali<strong>za</strong>cija – globali<strong>za</strong>cija, domocentričnost – posvudašnjost...<br />
Jedino možemo primijetiti da su dihotomije kao obra<strong>za</strong>c analize postale<br />
ograničavajuće i da tjeraju analitičare na donekle artificijelno razmišljanje ili – ili tj.<br />
i – i, iako su situacije znatno raspršenije u stvarnosti.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
370<br />
M. Vujošević (2003.) bez obzira na razornu analizu društvenih uvjeta razmišlja o<br />
hipotetičkim modelima planiranja (prije, poslije i <strong>za</strong> vrijeme), koji su značajni manje<br />
po svojoj kompliciranosti, a više po tome što se moraju stvarati in continuo jer se<br />
sama stvarnost akcelerirano mijenja. Petovar (2003.) uzima kao osnovne kategorije<br />
planiranja javno dobro i javni interes. Javno dobro u liberalnoj tradiciji upućuje na<br />
ostvareno blagostanje i dobrobit pojedinca. No autorica se priklanja razumijevanju<br />
javnoga dobra kao sreće <strong>za</strong> najveći broj ljudi. Premda su sintagmu stvorili Benton i<br />
Mill, “sreća” je svakako pojam o kome bi se dalo ozbiljno diskutirati u znanstvenoj<br />
analizi. Blagostanje je možda prihvatljiviji pojam iako nema isto značenje. U <strong>prostor</strong>no-naseljskom<br />
kontekstu javno dobro obuhvaća opredmećene vrijednosti koje<br />
se mogu kvantificirati i neopredmećene vrijednosti (npr. ambijentalne) koje su više<br />
kvalitativne. “U gradovima sa značajnim kulturnim, istorijskim, socijanim i drugim<br />
nasleđem i značajem, sve više se nastoji na definisanju velikih gradskih celina pa<br />
čak i ukupne gradske teritorije kao javnog dobra... Važno je imati na umu da ovako<br />
definisan pojam javnog dobra ne implicira svojinski status” (Petovar, 2003.:128).<br />
Time se otvara ili nastavlja velika tema odnosa javnoga i privatnoga koja se često<br />
interpretira doslovno, suženo, dakle, krivo. “Zbog porasta broja interesa i njihove<br />
česte konfliktnosti društvo mora razvijati forme i mehanizme <strong>za</strong> njihovu artikulaciju.<br />
Pojam plurali<strong>za</strong>cije podrazumeva legitimne interese, dakle poštovanje pravnih<br />
principa, demokratskih procedura, ukidanje monopola, te nove forme i neposrednu<br />
participaciju različitih aktera u javnoj sferi” (Petovar, 2003.:141).<br />
Ako, dakle, prihvatimo da urbani<strong>za</strong>m kao aktivnost i urbanisti kao akteri trebaju<br />
štititi javno dobro i javni interes unutar pravnoga sustava i u demokratskom<br />
društvu, i ako su te tri kategorije u neoliberalnom društvu bitno <strong>za</strong>postavljene,<br />
onda se u pitanje dovodi i sam urbani<strong>za</strong>m, pa čak i njegova definicija. Kakva je<br />
to djelatnost i kakvi su to akteri koji podilaze privatnim investitorima <strong>za</strong> vlastite<br />
interese i koji u trokutu: političari – ekonomski akteri – stručnjaci <strong>za</strong>postavljaju interese<br />
građana, pa rade protiv njih i protiv gradova u kojima djeluju?! Radi li se tu
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
o novom urbanizmu u skladu s postmodernim neoliberalnim društvom i njegovim<br />
pravilima, što jest neizbježan okvir, ili se radi o smrti urbanizma kao djelatnosti?!<br />
Tome doprinose i oni arhitekti koji zdušno grade ono što im investitori nalažu<br />
<strong>za</strong>postavljajući pravila svoje struke. Njihovi <strong>za</strong>hvati takvoga tipa često narušavaju i<br />
urbanistička pravila jer privatnim napadaju javno ili ga uzurpiraju.<br />
Arhitekti na pojedinim objektima i urbanisti na pojedinim dijelovima grada oblikom<br />
koji se često naziva “točkastim urbanizmom” pomažu ra<strong>za</strong>ranju grada, gubitku<br />
njegova identiteta i uz pomoć ireparabilnih intervencija uništavaju genius loci<br />
grada. Može li se to nazvati negativnim urbanizmom ili antiurbanizmom (usprkos<br />
strogim pravilima znanstvenoga vrednovanja). U ovakvim raspravama vrijednosni<br />
otklon i objektivnost gotovo su nemogući. No, oni se mogu postići istraživanjima<br />
i dokazima iz rezultata koji mjere kvalitetu života stanovnika gradova i drugih naselja,<br />
te održivoga razvoja <strong>prostor</strong>a u cjelini. U svakom slučaju, ako su urbani<strong>za</strong>m<br />
kao djelatnost i urbanisti kao akteri neminovan dio općega društvenog konteksta,<br />
možemo očekivati konflikte na društvenoj sceni.<br />
5. Civilni akteri<br />
Iako su civilni akteri brojni, ovdje ćemo i<strong>za</strong>brati dva značajnija: nevladine organi<strong>za</strong>cije<br />
i urbane socijalne pokrete.<br />
Nevladine organi<strong>za</strong>cije smatramo organiziranom formom s određenim ciljevima i<br />
trajnijim djelovanjem dok su urbani pokreti formalno nestrukturirani, često usmjereni<br />
jednom cilju i gotovo spontani. Premda međusobno surađuju, ta dva tipa civilnih<br />
aktera nisu isti. U razdvajanju društva od države i porastu civilnoga društva<br />
u početnoj demokraciji javljaju se brojne nevladine organi<strong>za</strong>cije. Za vrijeme rata u<br />
Hrvatskoj otvorilo se polje brojnim nevladinim organi<strong>za</strong>cijama, mahom inozemnim,<br />
ali i domaćim koji su obrazovanjem i materijalnim dobrima pomagale ljudima u ratnim<br />
situacijama. Završetkom rata otišle su i mnoge od njih, koje su uz veliku pomoć<br />
stvarale i ovisnički mentalitet onima koji su bili u progonstvu ili izgnanstvu.<br />
Ovdje nas prvenstveno <strong>za</strong>nimaju one koje se brinu o <strong>prostor</strong>u (u Zagrebu Zelena<br />
akcija i Pravo na grad, kao najeksponiranije). Njima se pridružuju pojedini stručnjaci<br />
i relativno brojni građani. Svojim akcijama prelaze okvire svojih moći i moći<br />
građana, ali postižu i <strong>za</strong>mjetne rezultate (Svirčić Gotovac, Zlatar, <strong>2007</strong>.). Velika je<br />
uloga nevladinih organi<strong>za</strong>cija tj. njihovih akcija u najmanje trima stvarima:<br />
– djelomičnom uspjehu obustave, ublažavanja ili odgode akcije jačih aktera,<br />
– uspostavi vertikalne komunikacije (konfliktne ili korektivne) s akterima na<br />
višim razinama,<br />
– uspostavi horizontalne komunikacije s građanima, pomažući im u samoosvješćenju,<br />
samoorganiziranju i reagiranju na akcije koje ih se tiču, tj. u razvijanju<br />
civilnoga društva.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
371
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
Ako se tome doda njihovo međusobno povezivanje (uz neizbježne konflikte) u različitim<br />
gradovima, onda njihovo djelovanje prelazi granice lokalnih okvira i stvara<br />
mrežu komunikacija i akcija u cijeloj zemlji, pa i izvan nje.<br />
Uz spomenute nevladine organi<strong>za</strong>cije kao značajne aktere unutar civilnoga sektora,<br />
u svijetu su poznati različiti načini organiziranja i djelovanja građana. Na<br />
Zapadu postoji javno mnijenje, građani udruženi u razne interesne ili trajne grupe<br />
koje se bore <strong>za</strong> svoja prava 4 .<br />
Drugi akter koga izdvajamo, između ostalih, jesu urbani socijalni pokreti 5 . Javljaju<br />
se po cijelom svijetu, osobito u Americi i Europi. Za ovu priliku razumno je ograničiti<br />
se na Europu zbog ni<strong>za</strong> sociopovijesnih razloga. Najveći “bard” urbane sociologije<br />
Manuel Castells veliku je pažnju posvetio urbanim socijalnim pokretima.<br />
Oni se provlače kroz njegova najvažnija djela iako im mijenja i definiciju i kontekst,<br />
i teorije kojima ih objašnjava. U Urban Question (1977.) Castells, na temelju svoga<br />
strukturalističkog pristupa, urbane socijalne pokrete usko povezuje s radničkim<br />
pokretom u cilju ostvarenja socijalizma. Premda već tu uvodi pojam “kolektivne<br />
potrošnje”, kao eminentno urbane i borbe urbanih pokreta oko nje, još uvijek ne<br />
odustaje od ciljeva promjene društva u cjelini.<br />
Nakon brojnih kritika, Castells u knjizi City, Class and Power (1978.) odvaja urbane<br />
socijalne pokrete od političkih stranaka, smatrajući ih, zbog njihove specifičnosti,<br />
autonomnim akterima koji se ne bore <strong>za</strong> političku moć nego <strong>za</strong> moć nad<br />
kontrolom javnih servisa. No, kako Castells ima potrebu svoj predmet smjestiti u<br />
neki formalni okvir, različite pokrete još ne smatra Pokretom, nego da će oni to<br />
postati. Minuncioznom analizom Castells Madridski slučaj proglašava arhetipom<br />
svih urbanih pokreta jer u sebi objedinjava sve osobine potrebne <strong>za</strong> univer<strong>za</strong>lni<br />
tip urbanoga socijalnog pokreta.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
372<br />
4 Tako npr. u nekim socijaldemokratskim društvima u Europi (Švicarska, Švedska, Finska,<br />
Norveška, Nizozemska) građani jednog kvarta pa čak i ulice mogu <strong>za</strong>braniti Gradu ili raznim<br />
investitorima prenamjenu javnoga pa i privatnoga <strong>prostor</strong>a do detalja – gradnju u parku,<br />
sječu drvoreda ili samo jednoga drveta, čak i promjenu boje neke kuće. Lokalne vlasti<br />
moraju se tome pokoriti. Potpuno smo svjesni činjenice da građani mogu biti egocentrični,<br />
“komunitarni” (konzervativni na način da štite interese samo svoje uže sredine, i ne htjeti<br />
ništa što ih ometa u “njihovom dvorištu” – smetlišta, domove <strong>za</strong> suspektne društvene grupe,<br />
čak i domove <strong>za</strong> starije osobe, bučna <strong>za</strong>bavišta..., ali sve to može i treba drugdje). To je<br />
stara priča o odnosu privatnoga i javnoga koji se u urbanim <strong>prostor</strong>ima dotiču i isprepleću,<br />
ali nije tema ovoga teksta.<br />
5 U zemljama u razvoju, poput Južne Amerike npr., gdje država ne brine previše o sirotinji,<br />
postoje “paralelni svjetovi” država i građana u kojima se oni sami organiziraju i uređuju<br />
svoje životne uvjete kako znaju i mogu. Dapače, državi odgovara da prenosi dio svojih<br />
ingerencija na njih. Tu je siromaštvo osnovni “okidač” (trigger) samoorganiziranja građana<br />
(Bošnjak, 1988.). Ako, pak, država intervenira mogući su česti i neizbježni sukobi (Castells,<br />
l975., l983.). On ih analizira kao “urbane borbe” ili “grassrooth” pokrete.
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
Nizom daljnjih kritika (Pickvance, 1989.; Dunleavy, 1980.; Saunders, 1981.; Lowe,<br />
1986.) Castells ponovo mora reterirati od svoga grandioznog modela i uvažiti dva<br />
značajna elementa u različitosti pokreta: individualni faktor i povijesne okolnosti.<br />
Tako nastaje knjiga City and the Grassroots (1983.) u kojoj Castells analizira tri tipa<br />
urbanih socijalnih pokreta: one koji se bave kolektivnom potrošnjom (javnim<br />
servisima), one koji žele vratiti ili uspostaviti <strong>za</strong>jednicu i one koji teže lokalnoj samoupravi<br />
(borba <strong>za</strong> “slobodan grad”). Srž ove nove, urbane političke analize, čine<br />
odnosi potrošnje, komunikacije i moći.<br />
U knjizi Urban Social Movements – the City after Castells Stuart Lowe (1986.)<br />
precizno analizira sva Castellsova djela u kojima se bavi urbanim socijalnim pokretima,<br />
kao i kritikama njegovih koncepcija. Ne ulazeći ovdje u takvu raspravu,<br />
važno je napomenuti da svi autori vide pokrete odvojene od političkih partija,<br />
ali <strong>za</strong>interesirane <strong>za</strong> lokalnu politiku (politics), odnosno razne određene politike<br />
(policies), da im je najveći interes u javnom sektoru društava, te da se oslanjaju<br />
na socijalnu bazu. Pri tome svi i<strong>za</strong>biru studije slučajeva kao metodološki pristup.<br />
U Europi su urbani socijalni pokreti buktali u 60-im i 70-im godinama, a splašnjavali<br />
u 80-im godinama 20. stoljeća. Međutim, smatramo da se oni ponovno<br />
javljaju (kao feniks) u Europi (vrlo često u suvremenim razmiricama brojnih imigranata<br />
u Europu, koja više nije ekonomski raj, i domicilne radne snage, koja se<br />
osjeća ugroženom).<br />
U razdoblju socijalizma u nas urbani socijalni pokreti praktički nisu postojali. S<br />
jedne strane, postojao je pritisak države na sve oblike socijalnih nemira, a s druge,<br />
stvarani su različiti oblici kvazisamoupravljanja – u <strong>prostor</strong>u to su bile mjesne<br />
<strong>za</strong>jednice. One nisu imale veliku moć, posebno ne vertikalno, ali su bile pravni<br />
subjekti odakle su proisticala neka njihova prava. U novom društvenom tj. <strong>prostor</strong>nom<br />
ustroju mjesne <strong>za</strong>jednice su ukinute i <strong>za</strong>mijenili su ih nemoćni i obespravljeni<br />
mjesni odbori. Utemeljene su općine koje imaju znatno veću moć odlučivanja o<br />
<strong>prostor</strong>nim pitanjima. Istovremeno, nisu se razvili drugi oblici mogućnosti utjecaja<br />
građana na proces donošenja odluka, pa ni u <strong>prostor</strong>u. Tako su se, neminovno,<br />
počeli pojavljivati urbani socijalni pokreti, kao male točke od slučaja do slučaja, od<br />
problema do problema, od mjesta do mjesta. Pove<strong>za</strong>li su se s nekim nevladinim organi<strong>za</strong>cijama<br />
koje su im pomogle oko artikulacije ciljeva i načina borbe. To što ih<br />
neki, direktno pogođeni akteri (ekonomski, politički, stručni...), još ne prepoznaju<br />
kao potencijalnu moć, samo govori o stupnju razvoja našega društva. No, budućnost<br />
je tek pred njima 6 . Takvim protestima građani pokazuju da nisu uskogrudno<br />
ve<strong>za</strong>ni samo <strong>za</strong> svoje najuže interese u stambenom okruženju nego da ih <strong>za</strong>nima<br />
cijeli grad, što je suprotno uvriježenom mišljenju o ograničenosti građana samo na<br />
sebe i svoju najbližu okolinu.<br />
6 Neki ugroženi investitori u svom bijesu pred mogućnošću postojanja drugačijega mišljenja<br />
i što više njegovoga izražavanja, upotrebljavaju uvredljive imenice <strong>za</strong> građane koji se ne<br />
slažu (tako ih privatni investitor Horvatinčić naziva “bubnjari”, “ulica”).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
373
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
6. Zaključak kao početak<br />
U ovom tekstu pokušali smo pokrenuti analizu aktera društvenih promjena u<br />
<strong>prostor</strong>u na strukturiran način, oslanjajući se na teorijski okvir analize postsocijalističkoga<br />
društva u Hrvatskoj i na jednu primjenjivu tipologiju aktera. Samo istraživanje<br />
može je potvrditi, nadopuniti ili opovrgnuti. Ponuđena anali<strong>za</strong> uloga i akcija<br />
različitih aktera u <strong>prostor</strong>u već pokazuje određene prepoznatljive promjene: porast<br />
uloge lokalnih aktera, pojavu samostalnih ekonomskih aktera, gubitak osnove <strong>za</strong><br />
velike planske pothvate i dovođenje u pitanje urbanizma samoga, te jačanje civilnoga<br />
sektora, bio ili ne bio prepoznat u svijesti ostalih jačih aktera. Nameće se<br />
potreba <strong>za</strong> uvođenjem novih aktera u igru, npr. aktera u kulturi i aktera znanja,<br />
koji mogu, kao takvi, znatno doprinijeti kvalitetnim promjenama u urbanom okruženju<br />
i osobito kvaliteti života građana, braneći javni, a ne samo privatni interes.<br />
Pri tome analize slučajeva pokazuju se kao jedan od dobrih načina <strong>za</strong> provođenje<br />
istraživanja. Početak bi, dakle, bio u njihovoj primjeni u terenskom istraživanju<br />
koje predstoji.<br />
Literatura<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
374<br />
1. Bassand, M. (2001). Za obnovu urbane sociologije – jedanaest te<strong>za</strong>. <strong>Sociologija</strong>, Vol.<br />
XLIII, br. 4. (preveo S. Vujović).<br />
2. Bošnjak, V. (1988). Metodologija poticanja društvenih promjena u zemljama u razvoju,<br />
doktorska disertacija. Zagreb: Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu.<br />
3. Castells, M. (1975). Luttes urbaines. FM, Paris: Petites collectiones Maspero.<br />
4. Castells, M. (1977). Urban Question. London: Edward Arnold.<br />
5. Castells, M. (1978). City, Class and Power. London: MacMillan.<br />
6. Castells, M. (1983). The City and the Grassroots. Berkley: University of California<br />
Press.<br />
7. Castells, M. (2000). Uspon umreženog društva, sv. I. Zagreb: Golden marketing.<br />
8. Cifrić, I. (<strong>2007</strong>). Biotehnička ekumena (odgovornost <strong>za</strong> život susvijeta). Zagreb: Pergamena.<br />
9. Dunleavy, P. (1980). Urban Political Analysis. London: MacMillan.<br />
10. Fitzgerald, F. S. (2002). Veliki Gatsby. Zagreb: Bookglobe.<br />
11. Giddens, A. (1995). The Consequences of Modernity. Cambridge: Polity Press.<br />
12. Hodžić, A. (2005). Fleksibili<strong>za</strong>cija radnog procesa. <strong>Sociologija</strong> sela, 169 (3).<br />
13. Iveljić, I. (<strong>2007</strong>). Očevi i sinovi – privredna elita Zagreba u drugoj polovici 19. stoljeća.<br />
Zagreb: Leykam International.<br />
14. Krištofić, B. (<strong>2007</strong>). Digitalna nejednakost. <strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 176 (2).<br />
15. Lowe, S. (1986). Urban Social Movements – the City After Castells. London: MacMillan.<br />
16. Marinović Uzelac A. (2001). Prostorno planiranje. Zagreb: Dom i svijet.<br />
17. Mlinar, Z. (2005). <strong>Sociologija</strong> <strong>prostor</strong>a i planiranje u Sloveniji na pragu informacijskog<br />
društva, <strong>Sociologija</strong> sela, 169 (3).<br />
18. Mlinar, Z. (2006). Lokalne posebnosti in avtonomija akterjev v kontekstu globali<strong>za</strong>cije.<br />
U: Okrugli stol “Mreža naselja u umreženom društvu: društvene i <strong>prostor</strong>ne promjene<br />
u nekim tranzicijskim zemljama». <strong>Sociologija</strong> sela, 171 (1).<br />
19. Mušič, V. (1980). Urbanizem – bajke in resničnost. Ljubljana: Cankarjeva <strong>za</strong>ložba.
D. Seferagić: Akteri društvenih promjena u urbanom <strong>prostor</strong>u Hrvatske<br />
20. Petovar, K. (2003). Naši gradovi između države i građanina. Beograd: <strong>Institut</strong> <strong>za</strong><br />
arhitekturu i urbani<strong>za</strong>m Srbije.<br />
21. Petovar, K. (2006). Izlaganje na okruglom stolu “Mreža naselja u umreženom društvu:<br />
društvene i <strong>prostor</strong>ne promjene u nekim tranzicijskim zemljama”. <strong>Sociologija</strong> sela,<br />
171 (1).<br />
22. Pickvance, C. G. (1983). What has become of urban movements. Towards a Comparative<br />
Analysis of a Diverse Reality. Izlaganje na konferenciji: La mise en question de l<br />
etat providence et emergence de la cite. Universite de Paris, Nantree<br />
23. Pušić, Lj. (2005). Urbani život i prepoznavanje društva. <strong>Sociologija</strong> sela, 169 (3).<br />
24. Pušić, Lj. (2006). Izlaganje na okruglom stolu “Mreža naselja u umreženom društvu:<br />
društvene i <strong>prostor</strong>ne promjene u nekim tranzicijskim zemljama”. <strong>Sociologija</strong> sela,<br />
171 (1).<br />
25. Ritzer, G. (1998). The McDonaldisation Thesis. London: Sage Publications Inc.<br />
26. Ritzer, G. (2004). The Globali<strong>za</strong>tion of Nothing. Thousand Oaks, California: Sage Publications<br />
Inc.<br />
27. Roca, Z.; Oliveira Roca, M. (2005). Prostori mjesta i tijekova, razvoj i globalno/lokalno<br />
povezivanje: prilog programu istraživanja krajolika. <strong>Sociologija</strong> sela, 169 (3).<br />
28. Roca, Z. (Eds.). (<strong>2007</strong>). European Landscapes and Lifestyles; the Mediterraniean and<br />
Beyond. Lisboa: Portugal. Edicoes Universitarias Lusofonas.<br />
29. Rogić, I. (2002). Razvojni sudionici hrvatskog sela i njihove strategije. U: Rogić, I.;<br />
Štambuk, M. i Mišetić, A. (Ur.). Prostor i<strong>za</strong>. Zagreb: <strong>Institut</strong> društvenih znanosti Ivo<br />
Pilar.<br />
30. Sassen S. (2006). Cities in a World Economy. Thousand Oaks, California: Pine Forge<br />
Press.<br />
31. Saunders, P. (1981). Social Theory and the Urban Question. London: Hutchinson.<br />
32. Seferagić, D. (2002). Selo između tradicionalne i virtualne <strong>za</strong>jednice. U: Selo: izbor ili<br />
usud. Zagreb: Biblioteka Znanost i društvo <strong>Institut</strong>a <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu.<br />
33. Seferagić, D. (2006). Piramidalna mreža gradova. <strong>Sociologija</strong> sela, 169 (3).<br />
34. Soja, E. (2000). Postmetropolis: Critical Studies of Cities and Regions. Blackwell Publishers<br />
Ltd.<br />
35. Svirčić Gotovac, A.; Zlatar, J. (<strong>2007</strong>). Rekonstrukcija Central Business Districta (CBD)<br />
– primjer Cvjetnog trga u Zagrebu. U: Spasić, N. (Ur.). Održivi <strong>prostor</strong>ni razvoj gradova.<br />
Tematski zbornik radova, drugi dio. Beograd: <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> arhitekturu i urbani<strong>za</strong>m<br />
Srbije.<br />
36. Štambuk, M. (2002). Selo u europskom iskustvu. U: Prostor i<strong>za</strong>. Zagreb: <strong>Institut</strong><br />
društvenih znanosti Ivo Pilar.<br />
37. Veblen, T. (1994). The Theory of the Leisure Class. New York: Dover Publications Inc.<br />
38. Virilio, P. (1999). Brzina oslobađanja. Karlovac: Biblioteka Psefizma.<br />
39. Vujošević, M. (2003). Planiranje u postsocijalističkoj političkoj i ekonomskoj tranziciji.<br />
Beograd: <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> arhitekturu i urbani<strong>za</strong>m.<br />
40. Vujošević, M. (2006). Izlaganje na okruglom stolu “Mreža naselja u umreženom<br />
društvu: društvene i <strong>prostor</strong>ne promjene u nekim tranzicijskim zemljama”. <strong>Sociologija</strong><br />
sela, 171 (1).<br />
41. Vujović, S. (2006). Akteri urbanih promena u Srbiji. U: Okrugli stol “Mreža naselja u<br />
umreženom društvu. Društvene i <strong>prostor</strong>ne promjene u nekim tranzicijskim zemljama”.<br />
<strong>Sociologija</strong> sela, 171 (1).<br />
42. Župančić, M. (2005). Infrastrukturna opremljenost hrvatskih seoskih naselja. <strong>Sociologija</strong><br />
sela, 169 (3).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
375
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 361–376<br />
Dušica Seferagić<br />
<strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb, Zagreb, Croatia<br />
e-mail: dusica@idi.hr<br />
Original scientific paper<br />
Actors of Social Changes in the Urban Space of Croatia<br />
Abstract<br />
The text is mostly about the actors of social changes in the urban space of Croatia which<br />
is used as an example. The author looks at globali<strong>za</strong>tion, transition and neoliberalism<br />
and how they affect the urban space, i.e. cities. For most authors (Giddens, Castells, Soja,<br />
Ritzer, Sassen...) globali<strong>za</strong>tion is the world networking with the local variants (glocali<strong>za</strong>tion).<br />
Among different types of actors, the author chooses Bassand’s (2001) classification<br />
into political, economic, professional/expert and civil society actors. The first three actors<br />
form a triangle because they are connected in communication, whereas the fourth actor<br />
is a weak opposition which is nevertheless becoming more and more present during the<br />
birth of civil society and democracy. Special attention is paid to urban planning (and city<br />
planners as actors) which should, by definition, promote the public benefit, respect the<br />
public interest and legislation of a democratic society. The autor shows that our reality is<br />
different and wonders whether we are dealing with “the death of urbanism”, “new urbanism”<br />
in the given social context or “negative urbanism”, that is, “anti-urbanism”. The social<br />
context is Croatia.<br />
Key words: space, city, actors, globali<strong>za</strong>tion, neoliberalism, social changes in urban<br />
space.<br />
Received in January 2008<br />
Accepted in February 2008<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
376
UDK: 316.334.2(497.5)”1971/2001”<br />
Pregledni rad<br />
Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj<br />
od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
Krešimir Peračković<br />
<strong>Institut</strong> društvenih znanosti Ivo Pilar, Zagreb, Hrvatska<br />
e-mail: Kreso.Perackovic@pilar.hr<br />
SAŽETAK U članku je najprije prika<strong>za</strong>na sociološka konceptuali<strong>za</strong>cija pojma <strong>za</strong>nimanje<br />
i struktura <strong>za</strong>nimanja. Polazi se od klasičnih socioloških teoretičara podjele<br />
rada (Smith, Marx, Spencer, Durkheim i Weber) koji svaki iz svoje perspektive<br />
pridonose izgradnji teorije o podjeli rada kroz temeljne pojmove primjenjive i danas.<br />
U toj perspektivi struktura <strong>za</strong>nimanja indikator je horizontalne podjele rada, a<br />
<strong>za</strong>nimanje je pojam koji integrira društvenu, ekonomsku i tehničku podjelu rada,<br />
prema definiciji Maxa Webera. Prika<strong>za</strong>na je također sociološka definicija strukture<br />
<strong>za</strong>nimanja koja vodi k operacionaliziranoj klasifikaciji <strong>za</strong>nimanja prema skupinama,<br />
što čini temeljni analitički okvir.<br />
Osnovna hipote<strong>za</strong> u empirijskom dijelu jest da je struktura <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj<br />
poprimila obilježje postindustrijske podjele rada zbog prevladavanja uslužnih <strong>za</strong>nimanja.<br />
Anali<strong>za</strong> promjena u strukturi <strong>za</strong>nimanja u ovom se radu temelji na usporedbi<br />
udjela skupina <strong>za</strong>nimanja prema popisima stanovništva 1971., 1981., 1991. i 2001.<br />
Glavni rezultati potvrđuju hipotezu o postindustrijskoj podjeli rada u hrvatskom<br />
društvu jer pokazuju rast udjela uslužnih <strong>za</strong>nimanja i njihovom prevladavanju u<br />
strukturi <strong>za</strong>nimanja. Navedeni rezultati ukazuju na postojanje procesa deindustrijali<strong>za</strong>cije<br />
i tercijari<strong>za</strong>cije, odnosno činjenicu da je i hrvatsko društvo ušlo u postindustrijsko<br />
doba. Najvažniji čimbenici koji do toga dovode jesu procesi tehničke<br />
moderni<strong>za</strong>cije, marketi<strong>za</strong>cije društva i demografske tranzicije.<br />
Ključne riječi: <strong>za</strong>nimanje, struktura <strong>za</strong>nimanja, podjela rada, deindustrijali<strong>za</strong>cija,<br />
tercijari<strong>za</strong>cija, usluge, postindustrijsko društvo.<br />
Primljeno: listopad <strong>2007</strong>.<br />
Prihvaćeno: prosinac <strong>2007</strong>.<br />
1. Uvod<br />
Što ste po <strong>za</strong>nimanju?, pitanje je s kojim se ljudi susreću u mnogim formalnim i<br />
neformalnim društvenim odnosima i situacijama – prilikom predstavljanja i upoznavanja,<br />
kod ispunjavanja raznih službenih formulara, anketa, javnih nastupa,<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
377
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
itd. Sa sličnim pitanjem susreću se djeca čak i u vrtićkoj dobi kada ih odrasli<br />
pitaju što ćeš biti kad odrasteš? Interes djece već se tada usmjerava prema biranju<br />
nekih <strong>za</strong>nimanja, a počinju uviđati i važnost, značaj i razlike koje <strong>za</strong>nimanja<br />
donose. Škole, odnosno čitav sustav obrazovanja, osim općeg znanja, kroz<br />
specijali<strong>za</strong>ciju osiguravaju stjecanje kvalifikacija <strong>za</strong> specifično <strong>za</strong>nimanje, što se<br />
i formalizira kroz diplomu. U određenom društvu, i u danom povijesnom trenutku,<br />
neka su <strong>za</strong>nimanja traženija od drugih, neka su više cijenjena, a neka manje,<br />
neka su naprosto iščeznula potisnuta tehnološkim inovacijama i društvenim<br />
razvojem, a neka nova tek nastaju. Ipak, <strong>za</strong> nekim <strong>za</strong>nimanjima, odnosno umijećima<br />
i znanjima, postoji potreba od najranije ljudske povijesti do danas, npr.<br />
onima kojima osiguravamo primarne ljudske potrebe, fiziološke i društvene,<br />
kojima skrbimo <strong>za</strong> zdravlje, <strong>za</strong>štitu i sigurnost članova društva, kojima osiguravamo<br />
vođenje i upravljanje društvom, itd. Takva su <strong>za</strong>nimanja ostala prisutna u<br />
svim društvima dok se njihov društveni ugled tijekom povijesti mijenjao, kao što<br />
su se mijenjala (modernizirala) sredstva kojima se obavljaju. Anali<strong>za</strong> nastanka i<br />
povijesnog razvoja <strong>za</strong>nimanja, nestajanja nekih i nastajanja novih, <strong>za</strong>sigurno je<br />
tema koja nadmašuje predmet ovoga rada. No, jedan od fundamentalnih uvida<br />
od kojeg treba krenuti u sociološku raspravu o navedenoj temi, a do kojeg su<br />
još došli klasični teoretičari Durkheim, Marx, Spencer i Weber, jest da <strong>za</strong>nimanja<br />
nastaju kao posljedica podjele rada i kroz proces specijali<strong>za</strong>cije. Zanimanje se<br />
u znanstvenim istraživanjima, uz spol, dob, školsku spremu, mjesto podrijetla<br />
i trenutno prebivalište, analizira uglavnom kao jedno od temeljnih sociodemografskih<br />
obilježja stanovništva. U ekonomiji i demografiji <strong>za</strong>nimanje je sastavni<br />
dio istraživanja i anali<strong>za</strong> o ekonomskoj aktivnosti stanovništva i povezuje ga se<br />
sa strukturom privrednih djelatnosti. No, razmatrajući <strong>za</strong>nimanje kao temeljni<br />
sociološki pojam, osim te horizontalne dimenzije strukture <strong>za</strong>nimanja koja nastaje<br />
podjelom rada, što ukazuje na društvenu raznolikost, <strong>za</strong>nimanje je prema<br />
sociološkoj literaturi ujedno i jedan od poka<strong>za</strong>telja društvene stratifikacije 1 kao<br />
vertikalne dimenzije društvene strukture, koja ukazuje na društvenu nejednakost<br />
2 . Svako <strong>za</strong>nimanje, osim funkcije u podjeli rada, sadrži i različitu kombinaciju<br />
društvenog ugleda, količine moći i novčanih prihoda objedinjenih u pojmu<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
378<br />
1 Haralambos definira društvenu stratifikaciju kao poseban oblik društvene nejednakosti<br />
koja ukazuje na postojanje uočljivih društvenih skupina koje su rangirane jedna iznad<br />
druge, s obzirom na prestiž i bogatstvo. Oni koji pripadaju posebnoj skupini i sloju imat će<br />
određenu svijest o <strong>za</strong>jedničkim interesima i <strong>za</strong>jedničkom identitetu, sličan životni stil koji<br />
će ih u izvjesnom stupnju razlikovati od članova drugih društvenih slojeva (Haralambos i<br />
Holborn, 2002.:23).<br />
2 Peter Blau u svojoj teoriji društvene strukture koju definira kao distribuciju stanovništva<br />
u socijalne položaje različitih pravaca, koji utječu na ljude u njihovim ulogama, odnosima<br />
i na njihovoj socijalnoj interakciji (Blau, 1975.:221, u: Ritzer, 1997.:375), razvija tezu o<br />
dvije vrste strukturalnih parametara važnih <strong>za</strong> diferencijaciju stanovništva: nominalni i<br />
gradualni parametri. Nominalni parametri imaju jasnu granicu skupine, kao npr., spol,<br />
rasa i <strong>za</strong>nimanje, i čine prvi oblik društvene diferencijacije: heterogenost, dok gradualni<br />
uključuju dimenziju statusa, kao npr. prihod i bogatstvo koji čine drugi oblik diferencijacije<br />
– nejednakost.
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
društveni status 3 . Pri tome je važno istaknuti da je <strong>za</strong>nimanje društvena kategorija<br />
koja se, <strong>za</strong> razliku od nekih sociodemografskih obilježja koje osoba ne može<br />
birati (npr. dob, spol, podrijetlo) uglavnom slobodno i<strong>za</strong>bire, a društveni status<br />
koji pojedinac dobiva s obzirom na <strong>za</strong>nimanje nije više pripisan nego je stečen 4 .<br />
Tako je proces stjecanja određenog <strong>za</strong>nimanja postao i jedan od mogućih kanala<br />
društvene pokretljivosti prema višim društvenim položajima pojedinca u odnosu<br />
na roditelje (Sekulić, 1986.). Potrebno je ovdje još spomenuti i socijali<strong>za</strong>cijsku<br />
funkciju <strong>za</strong>nimanja, budući da se u sociološkim teorijama kao čimbenik socijali<strong>za</strong>cije<br />
osim obitelji, skupine vršnjaka, obrazovnog sustava i medija, navodi i<br />
skupina prema <strong>za</strong>nimanju (Haralambos i Holborn, 2002.:4), kroz koju pojedinac<br />
usvaja i dio svoga društvenog identiteta. Kroz tu socijali<strong>za</strong>ciju s vremenom se<br />
razvija određeni stupanj identifikacije sa <strong>za</strong>nimanjem, a kod nekih <strong>za</strong>nimanja,<br />
koje nazivamo profesijama 5 , taj je identitet nerijetko i najvažniji čimbenik društvenoga<br />
ugleda. Sukladno tomu često se uz ime i prezime ističe kao neka titula,<br />
pa se navodi npr. na posjetnicama, na ulaznim vratima stana ili na novinskim<br />
obavijestima o smrti, a nerijetko čak i na nadgrobnim spomenicima.<br />
Prema tome, sociološkom istraživanju o <strong>za</strong>nimanjima može se pristupiti iz horizontalne<br />
i vertikalne dimenzije – u horizontalnoj dimenziji struktura <strong>za</strong>nimanja poka<strong>za</strong>telj<br />
je podjele rada (nominalni parametar), a u vertikalnoj društvene stratifikacije<br />
(gradualni parametar). Anali<strong>za</strong> promjena u strukturi <strong>za</strong>nimanja u ovom radu je<br />
fokusirana na horizontalnu dimenziju, što je ujedno i glavni predmet rada. Glavni<br />
cilj istraživanja je analizirati promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja kroz tri desetljeća u<br />
Hrvatskoj, te razmotriti moguće čimbenike tih promjena. Prije samih rezultata,<br />
ukratko će biti prika<strong>za</strong>ni sociološki teorijski pristupi <strong>za</strong>nimanjima, počevši od nekih<br />
pojmova iz klasičnih djela o podjeli rada, prema kojima se razvijala definicija<br />
<strong>za</strong>nimanja kao sociološkog pojma, te glavne teze nekih autora koji su se <strong>za</strong>uzimali<br />
<strong>za</strong> konstituiranje sociologije <strong>za</strong>nimanja kao relevantne sociološke poddiscipline.<br />
3 U sociologiji je društveni status definiran kao svaka individualna ili kolektivna pozicija<br />
unutar određenog tipa socijalne strukture, izražena u ukupnosti prava i obve<strong>za</strong> kao i društveno<br />
cijenjenih vrijednosti i dobara kojima raspolažu pojedinci, društveno-profesionalne<br />
skupine ili klase, na osnovi različitih oblika njihova učešća u društvenoj podjeli rada i sustavu<br />
društvene raspodjele (Marušić i Martić, 1965.:61).<br />
4 Društveni status može biti fiksni i stečeni. Fiksni status je pripisan pri rođenju, kao što<br />
su npr. spol i aristokratske titule, a stečeni se status postiže kao rezultat namjerne aktivnosti<br />
i izbora, kao što su u <strong>za</strong>padnim društvima bračni i profesionalni status (Haralambos i<br />
Holborn, 2002.:6).<br />
5 Važno je razlikovati <strong>za</strong>nimanja od profesija. Prema Rječniku stranih riječi profesija se (lat.<br />
professio – <strong>za</strong>nat, posao) definira kao stalno <strong>za</strong>nimanje, vrsta djelatnosti, vrsta <strong>za</strong>nimanja<br />
koja služi kao izvor egzistencije, zvanje, služba, struka, stalež (Klaić, 1990.:1093). U sociološkoj<br />
terminologiji, profesije imaju uže značenje i prema Rječniku sociologije znače “svaku<br />
skupinu <strong>za</strong>nimanja srednje klase koje uključuju viši stupanj tehničke i intelektualne stručnosti,<br />
autonomiju djelovanja i obvezu služenja općem dobru” (Jary i Jary, 1995.:524).<br />
O sociologiji profesija prva je kod nas pisala Ž. Šporer (1990.), a temeljiti noviji pregled sociološkog<br />
pristupa profesijama dao je T. Smerić u knjizi Sparta usred Babilona? Sociologijski<br />
aspekti vojne profesije (Smerić, 2005.:11–72).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
379
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
2. Sociološka definicija pojma <strong>za</strong>nimanje i sociologija <strong>za</strong>nimanja<br />
Razmatranja o podjeli rada bila su predmet interesa svih značajnih autora klasične<br />
sociologije 19. stoljeća i predstavljaju <strong>za</strong>pravo jedno od temeljnih područja u konstituiranju<br />
sociologije kao društvene znanosti. Međutim, podjelu rada kao pojam<br />
prvi koristi škotski ekonomski teoretičar Adam Smith u 18. stoljeću, u svom slavnom<br />
djelu Istraživanje prirode i uzroka bogatstva naroda, koji istražuje učinke i<br />
temeljna obilježja podjele rada. Ističe kako je odvajanje različitih <strong>za</strong>nimanja i <strong>za</strong>poslenja<br />
najprisutnije u zemljama u kojima se “radinost i napredak nalaze u najvišem<br />
stupnju” (Smith, 1952.:11), a njegova temeljna te<strong>za</strong> je da je podjela rada, nastala kao<br />
posljedica sklonosti razmjeni, prisutna u ljudskoj prirodi. Za razliku od Smitha koji<br />
je svoju teoriju razvio promatrajući podjelu rada u manufakturi, Marx, osim tehničke,<br />
analizira i društvenu podjelu rada, koja ima fundamentalni značaj <strong>za</strong> društvo i<br />
čini osnovicu svake robne proizvodnje, a najviše ovisi o razvijenosti proizvodnih<br />
snaga 6 (Marx, 1950.:434). On uočava također i negativne posljedice podjele rada,<br />
kao što su akumulacija kapitala u rukama samo klase vlasnika proizvodnih sredstava,<br />
te otuđenje radnika od rada, proizvoda i samih sebe. Emile Durkheim u<br />
djelu O podjeli društvenog rada (Durkheim, 1960.) analizira i sistematizira uzroke<br />
i funkcije podjele rada, te ističe dva glavna uzroka: gustoću (densité) stanovništva<br />
i društveni obujam (volumen). Najvažnija funkcija podjele rada u modernom<br />
društvu <strong>za</strong> Durkheima je među<strong>za</strong>visnost ljudi, odnosno solidarnost utemeljena na<br />
različitosti ili organska solidarnost, dok je u ranijim društvima ta solidarnost bila<br />
mehanička jer se temeljila na sličnosti, odnosno kolektivnoj svijesti. Herbert Spencer<br />
također pridaje veliki značaj podjeli rada u svojim anali<strong>za</strong>ma formirajućega<br />
industrijskog društva 19. stoljeća, no on joj pristupa kroz teoriju socijalne evolucije<br />
koju definira kao povećanje raznolikosti (diferencijacija) i povezivanje (integracija)<br />
društvenih funkcija (Supek, 1987.). Spencer podjelu rada <strong>za</strong>pravo operacionalizira<br />
u četiri pojma koja on i prvi uvodi u sociologiju, a to su društvena diferencijacija 7 ,<br />
specijali<strong>za</strong>cija 8 , integracija 9 i funkcija 10 .<br />
Iz ovoga se može <strong>za</strong>ključiti da su već ti prvi klasični sociolozi uočili, iako ih nisu<br />
tako definirali, postojanje dviju dimenzija podjele rada: horizontalne dimenzije<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
380<br />
6 Pojam proizvodne snage jedan je od Marxovih temeljnih pojmova pod kojim on podrazumijeva<br />
materijalna sredstva proizvodnje koja <strong>za</strong>jedno s proizvodnim odnosima čine društveno-ekonomsku<br />
osnovicu, što čini temelj njegove teorije o društvu.<br />
7 Spencer uočava da je upravo društvena diferencijacija koja proizlazi iz podjele rada važna<br />
<strong>za</strong> povezivanje pojedinaca u društvo i čini temelj socijalne evolucije koju definira kao povećanje<br />
raznolikosti (diferencijacije), određenosti i pove<strong>za</strong>nosti funkcija (Supek, 1987.:36).<br />
8 Specijali<strong>za</strong>ciju definira kao usavršavanje pojedinih funkcija društvenih organa (Supek,<br />
1987.:39)<br />
9 Integraciju Spencer definira kao porast heterogenosti u smislu određenog reda među<br />
dijelovima uz koordinaciju među funkcijama (Supek, 1987.:39)<br />
10 Spencer nigdje eksplicitno ne daje definiciju pojma funkcija, no pod njom podrazumijeva<br />
različite djelatnosti različitih dijelova organskog ili društvenog agregata (Principi<br />
sociologije, knjiga I, §217 u: Supek, 1987.:142).
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
koja svojom raznolikošću stvara novu solidarnost i dovodi do veće integracije i<br />
razvoja društva (Durkheim, Spencer, Smith), te vertikalnu, stratifikacijsko-klasnu<br />
dimenziju koja društvo dijeli na klase i staleže (Marx, Spencer). Stoga je <strong>za</strong> svaku<br />
sociološku konceptuali<strong>za</strong>ciju <strong>za</strong>nimanja nužno poći od spoznaja ovih autora, koji<br />
su, svaki iz svoje perspektive, <strong>za</strong>pravo doprinijeli konstrukciji teorije o podjeli rada,<br />
te njezinim uzrocima i učincima.<br />
U drugom poglavlju svojega kapitalnog djela Privreda i društvo, pod naslovom<br />
Sociološke kategorije ekonomskog djelovanja, uz ostale temeljne pojmove Weber<br />
također obrađuje i podjelu rada. No, <strong>za</strong> razliku od svih prethodno navedenih autora,<br />
on se opredjeljuje <strong>za</strong> izraz podjela poslova i službi umjesto podjela rada jer drži<br />
da sam pojam rad najprije znači obavljanje onih poslova koji nisu menadžerski i<br />
rukovodeći (Weber, 1978.:114). Premda u tekstu koristi i dalje izraz podjela rada,<br />
pri tome podrazumijeva navedenu podjelu poslova i službi. Polazeći od takvoga<br />
jasnog razlikovanja izra<strong>za</strong> “poslovi i službe” od rada, razvio je pojam <strong>za</strong>nimanje i<br />
struktura <strong>za</strong>nimanja, pa se može <strong>za</strong>ključiti da je on prvi dao jednu “čvrstu” sociološku<br />
definiciju toga pojma. Podjelu rada Weber analizira polazeći od svoje teorije<br />
o tipovima društvenoga djelovanja, pri čemu ona pripada području ekonomskog<br />
djelovanja kao podvrste ciljno-racionalnog djelovanja. Kreće od pretpostavke kako<br />
svaki tip društvenoga djelovanja koje je orijentirano nekom ekonomskom cilju, i<br />
svaki društveni odnos od nekog ekonomskog značaja, uključuje poseban način<br />
razdiobe i organi<strong>za</strong>cije ljudskog djelovanja. Praktično, to znači da različite osobe<br />
izvode različite tipove poslova koji se kombiniraju sa svrhom postignuća konačnog<br />
cilja, bilo kroz međusobnu interakciju ili kroz interakciju s nekim neljudskim<br />
oblikom proizvođenja (strojem). Iz ove premise Weber izvodi tri tipa podjele rada:<br />
ekonomsku, tehničku i društvenu. Ekonomska podjela rada <strong>za</strong> Webera ponajprije<br />
znači podjelu poslova na menadžerske, tj. one kojima se određuju uvjeti i daju<br />
upute <strong>za</strong> posao, i radne, tj. one koji se obavljaju prema menadžerskim uputama.<br />
S obzirom na tehnički aspekt, diferencijacija i kombinacija poslova varira ovisno<br />
o specijaliziranoj vrsti funkcija koju pojedinac obavlja u seriji kombinacija, <strong>za</strong>tim<br />
o samoj fazi u kojoj sudjeluje pri proizvodnji nekog proizvoda ili reali<strong>za</strong>ciji neke<br />
usluge, te o načinima kako se taj proizvod koristi ili usluga konzumira, odnosno<br />
o svrhama koje ispunjavaju i zbog kojih se stvaraju i traže na tržištu (Weber,<br />
1978.:18–121). Pod društvenim aspektima podjele rada Weber najprije podrazumijeva<br />
razliku između “proračunskih jedinica” i “jedinica koje stvaraju profit”. Temeljna<br />
proračunska jedinica je kućanstvo, odnosno domaćinstvo, koje ima svoj proračun,<br />
a može imati i svoju proizvodnju, a “profitna” jedinica je tvrtka koja proizvodi ili<br />
daje usluge na tržištu. Drugi kriterij u društvenoj podjeli rada je aspekt vlasništva<br />
koji podrazumijeva posjedovanje zemlje, proizvodne ili uslužne organi<strong>za</strong>cije,<br />
proizvedenih dobara i (ili) menadžerskih funkcija (Weber, 1978.:122–137). Kombinacijom<br />
navedenih tipova i kriterija stvara se specifična jedinica ekonomskog<br />
djelovanja, nastala kao posljedica podjele poslova i službi, tj. podjele rada, a to je<br />
<strong>za</strong>nimanje (beruf ). Weber daje sljedeću definiciju <strong>za</strong>nimanja: “Pojam <strong>za</strong>nimanja se<br />
primjenjuje na vrstu specijali<strong>za</strong>cije, specifikacije i kombinacije funkcija koje obavlja<br />
pojedinac po čijoj mu je osnovi kontinuirano omogućeno dobivanje prihoda ili <strong>za</strong>rada”<br />
(Weber, 1978.:140). Sama struktura razlika u <strong>za</strong>nimanjima usko je pove<strong>za</strong>na<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
381
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
s različitim mogućnostima <strong>za</strong>rade, a upravo iz tržišne pozicije koju <strong>za</strong>nimanje ima.<br />
Weber također razvija i svoju raspravu o društvenoj slojevitosti, odnosno problemima<br />
klasne i statusne stratifikacije.<br />
Ono što je kod Webera i u ovom segmentu njegovog opusa očito primjena je<br />
njegove opće teorije društvenog djelovanja u razmatranju problema podjele rada.<br />
Iako niti on, kao ni ostali klasici sociologije, nije uobičavao citirati druge autore<br />
niti primjenjivati i razvijati tuđe teorijske koncepte, nakon ovog komparativnog prikazivanja<br />
različitih pristupa koje su navedeni autori imali o podjeli rada, može se<br />
reći da Weberov pristup sadrži glavne elemente te<strong>za</strong> prethodnih autora. Weber je<br />
razvio teorijski koncept primjenjiv <strong>za</strong> operacionali<strong>za</strong>ciju, koji se očituje u tipologiji<br />
podjele rada i definiranju pojma <strong>za</strong>nimanje. Stoga, moglo bi se <strong>za</strong>ključiti kako je<br />
upravo Weberova teorija podjele rada i definicija pojma <strong>za</strong>nimanja mogući temelj<br />
sociološkoj konceptuali<strong>za</strong>ciji strukture <strong>za</strong>nimanja, što pokazuje na kraju ovoga<br />
poglavlja definicija <strong>za</strong>nimanja iz Marshallovog Sociološkog rječnika.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
382<br />
Iako je u suvremenoj sociologiji <strong>za</strong>nimanje jedno od područja kojim se najčešće<br />
bave sociologija rada, sociologija profesija, organi<strong>za</strong>cijska, industrijska ili ekonomska<br />
sociologija, potrebno je spomenuti da su neki autori krajem 60-ih i 70-ih<br />
godina prošlog stoljeća, od kojih je bio najpoznatiji Lee Taylor, pokušavali konceptualizirati<br />
sociologiju <strong>za</strong>nimanja kao samostalnu sociološku poddisciplinu. U<br />
knjizi pod naslovom Occupational Sociology iz 1968. Taylor polazi od <strong>za</strong>nimanja<br />
kao jedne od središnjih kategorija suvremenog društva, te analizira <strong>za</strong>nimanja s<br />
obzirom na vrstu i funkcije društvenih organi<strong>za</strong>cija na koje se odnose. Nadalje,<br />
Taylor ukazuje na pove<strong>za</strong>nost strukture <strong>za</strong>nimanja i specifičnih institucija koje<br />
proizlaze iz te strukture, te među prvima istražuje značenje pojedinih <strong>za</strong>nimanja<br />
iz perspektive motivacije pojedinaca kao i njihovu vrijednosnu dimenziju koju im<br />
pripisuje društvo u cjelini (Taylor, 1968.). Neki kritičari takvog pristupa, kao što<br />
su primjerice Julius (1973.) i Richard (1983.), držali su kako sociologija <strong>za</strong>nimanja<br />
teorijski nije održiva jer su društvene skupine koje čine različita <strong>za</strong>nimanja toliko<br />
različite i fragmentirane s obzirom na uloge, statuse, tržišne pozicije, interese i<br />
životne standarde, da osim toga što ih nazivamo istim pojmom <strong>za</strong>nimanje, gotovo<br />
i nemaju ništa <strong>za</strong>jedničko. Međutim, i ovi se autori slažu da su <strong>za</strong>nimanja, s jedne<br />
strane, temeljni indikator podjele rada, i da njihova struktura u nekom društvu<br />
pokazuje kakva je struktura privrednih djelatnosti, te time ukazuje na stupanj<br />
društvenoga razvoja, s obzirom na udjele poljoprivrednih, industrijskih i uslužnih<br />
<strong>za</strong>nimanja. S druge pak strane, jedan su od indikatora društvenog statusa, pa je<br />
stoga iz tih dviju osnova moguće sociološki konceptualizirati i istraživati <strong>za</strong>nimanja<br />
i promjene u njihovoj strukturi.<br />
Prije same definicije strukture <strong>za</strong>nimanja i klasifikacije, može se odabrati jedna<br />
sociološka definicija <strong>za</strong>nimanja, koja donekle integrira i sumira prika<strong>za</strong>ne teze<br />
socioloških klasika i navedenu Weberovu definiciju. Marshallov Sociološki rječnik<br />
donosi sljedeću definiciju: “Zanimanje podrazumijeva ekonomsku ulogu izdvojenu<br />
od kućanskih aktivnosti kao rezultat rasta tržišta rada. Takve uloge tvore dio šire<br />
ekonomske podjele rada u industrijskim poduzećima, formalnim organi<strong>za</strong>cijama
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
ili socioekonomskim strukturama” (Marshall, 1998.:457). Na kraju, iz svega navedenog<br />
može se <strong>za</strong>ključiti da operacionali<strong>za</strong>cija pojma <strong>za</strong>nimanje, iz sociološke<br />
perspektive, podrazumijeva društvenu ulogu u ekonomskoj, tehničkoj i društvenoj<br />
podjeli rada (horizontalna dimenzija), te društveni status koji je time ostvaren<br />
(vertikalna dimenzija).<br />
3. Klasifikacija i struktura <strong>za</strong>nimanja<br />
Istraživanja o strukturi <strong>za</strong>nimanja, koja polaze od ekonomskih i demografskih teorija,<br />
ukazuju na pove<strong>za</strong>nost sa strukturom gospodarskih djelatnosti (Werthaimer-<br />
Baletić, 1978., 1991., 1999.), no, treba istaknuti kako to nije jedno te isto i da su<br />
podaci ipak različiti. Podjelu djelatnosti na primarne, sekundarne i tercijarne prate<br />
određene skupine <strong>za</strong>nimanja: poljoprivredna, industrijska i uslužna, a njihov udjel<br />
u cjelokupnoj strukturi redovito se tumači kao poka<strong>za</strong>telj stupnja razvoja privrede<br />
promatranog društva (Clark, 1957.; Fisher, 1939.; Rostow, 1997.). Na tim postavkama<br />
utemeljena je i podjela na agrarna, industrijska i postindustrijska društva čije<br />
određenje upravo ovisi o tome koja skupina <strong>za</strong>nimanja prevladava (Bell, 1976.) 11 .<br />
Pove<strong>za</strong>nost djelatnosti i <strong>za</strong>nimanja objašnjava i Wertheimer-Baletić: “Struktura radno<br />
aktivnih stanovnika prema <strong>za</strong>nimanju samo je detaljniji izraz strukture aktivnih<br />
stanovnika prema djelatnostima i sektorima djelatnosti, a trend njihovih promjena<br />
usporedo je s društveno-ekonomskim razvojem – istosmjeran” (Wertheimer-Baletić,<br />
1991.:52). No, ono što je osobito važno istaknuti <strong>za</strong> ovaj rad jest da je struktura<br />
<strong>za</strong>nimanja mnogo diferenciranija nego struktura djelatnosti i da nisu potpuno korelirane.<br />
Tako npr. osoba s nekim poljoprivrednim <strong>za</strong>nimanjem (npr. cvjećar, vrtlar)<br />
može raditi i u uslužnim djelatnostima (npr. u nekom hotelskom kompleksu, ili kao<br />
prodavač cvijeća). Neki inženjer informatike može raditi i u upravi poljoprivredne<br />
tvrtke, industrijskoj proizvodnji ili kao profesor u srednjoj školi. Strojobravar, što je<br />
gotovo klasično industrijsko i tvorničko <strong>za</strong>nimanje, radi i na tehničkom održavanju<br />
bolnica, škola i sl., dakle u tercijarnom sektoru. S obzirom da su djelatnosti druga<br />
popisna kategorija, i podaci su različiti. Anali<strong>za</strong> promjena u strukturi djelatnosti<br />
<strong>za</strong>htijeva drugačiji teorijski pristup i <strong>za</strong>sebni prikaz podataka, pa stoga nije prika<strong>za</strong>na<br />
u ovom radu.<br />
Struktura <strong>za</strong>nimanja istovremeno je poka<strong>za</strong>telj horizontalne i vertikalne dimenzije<br />
društvene podjele rada, čime se bave sociolozi, kao i strukture privrednih aktivnosti,<br />
što pak analiziraju ekonomisti i demografi. Stoga, uzimajući u obzir te činjenice<br />
i polazeći od prethodne definicije pojma <strong>za</strong>nimanja, može se odabrati sljedeća definicija<br />
strukture <strong>za</strong>nimanja koju prikazuje sociološki leksikon: “Struktura <strong>za</strong>nimanja<br />
(occupational structure) podrazumijeva distribuciju <strong>za</strong>nimanja u društvu klasi-<br />
11 Daniel Bell prvi je sociološki konceptualizirao pojam postindustrijskog društva u svojoj<br />
već klasičnoj knjizi The Coming of Postindustrial Society, uočivši značajni porast udjela<br />
usluga u strukturi <strong>za</strong>nimanja od 50-ih godina 20. stoljeća koji se nije događao samo u SADu<br />
nego i u zemljama bivšeg istočnog bloka, osobito u Sovjetskom Savezu.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
383
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
ficiranu prema stupnju vještina, ekonomsku funkciju ili društveni status” (Marshall,<br />
1998.:461). Iako se ne može eg<strong>za</strong>ktno utvrditi što utječe na njezino strukturiranje,<br />
u literaturi se najčešće navodi kako je struktura <strong>za</strong>nimanja oblikovana različitim<br />
čimbenicima – strukturom privrede, razvojem tehnologije, demografskom strukturom<br />
stanovništva, birokracijom i organi<strong>za</strong>cijom, razvojem tržišta rada, nestankom<br />
starih i nastankom novih <strong>za</strong>nimanja, što ovisi o društvenim i osobnim potrebama,<br />
društvenim ugledom koje pojedina društva pripisuju određenim <strong>za</strong>nimanjima, itd.<br />
Zanimanja su grupirana u skupine <strong>za</strong>nimanja koje se specijali<strong>za</strong>cijom razdjeljuju u<br />
još manje podskupine, čime se razvila posebna klasifikacija <strong>za</strong>nimanja. Najmanja<br />
jedinica klasifikacije <strong>za</strong>nimanja (occupational classification) očituje se u konceptu<br />
radnog mjesta (job), definiranog kao “set <strong>za</strong>dataka izvođenih od pojedinca”<br />
(Marshall, 1998.:457). Iako je <strong>za</strong>nimanje često sinonim <strong>za</strong> posao, ono se također<br />
može odnositi i na grupu sličnih poslova koju svodimo pod isto <strong>za</strong>nimanje. Posao<br />
i <strong>za</strong>nimanje ne podrazumijevaju samo vrstu <strong>za</strong>dataka, nego uključuju i vještinu,<br />
odgovornost, <strong>za</strong>radu, potrebne kvalifikacije i društveni status, životni stil, kulturne<br />
manire i slično.<br />
Anali<strong>za</strong> promjena u strukturi <strong>za</strong>nimanja u ovom se radu temelji na usporedbi<br />
udjela skupina <strong>za</strong>nimanja prema popisima stanovništva 1971., 1981., 1991. i 2001.<br />
godine. U <strong>za</strong>dnjem popisu stanovništva korištena je klasifikacija <strong>za</strong>nimanja prema<br />
standardu Međunarodne organi<strong>za</strong>cije rada koja razlikuje 10 skupina <strong>za</strong>nimanja:<br />
1) poljoprivredni, lovno-uzgojni i šumski radnici, ribari i jednostavna <strong>za</strong>nimanja;<br />
2) rukovatelji strojevima, vozilima i sastavljači proizvoda; 3) <strong>za</strong>nimanja u obrtu i<br />
pojedinačnoj proizvodnji; 4) inženjeri; 5) tehničari i srodna <strong>za</strong>nimanja; 6) uslužna i<br />
trgovačka <strong>za</strong>nimanja; 7) vojna <strong>za</strong>nimanja; 8) uredski i šalterski službenici; 9) čelnici,<br />
članovi i dužnosnici <strong>za</strong>konodavnih tijela, direktori i 10) stručnjaci i znanstvenici.<br />
Ova se klasifikacija razlikuje od klasifikacija iz ranijih popis, što je nužno uzeti u<br />
obzir u interpretaciji analiziranih rezultata (prika<strong>za</strong>no u tablici 1.).<br />
Tablica 1.<br />
Struktura <strong>za</strong>nimanja prema skupinama<br />
1971. 1981. 1991. 2001.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
Poljoprivrednici i srodni<br />
radnici<br />
Rudari, industrijski i<br />
srodni radnici<br />
Radnici u trgovini;<br />
Radnici u uslugama<br />
Poljoprivrednici i srodni<br />
radnici<br />
Rudari, industrijski i<br />
srodni radnici<br />
Radnici u trgovini<br />
Radnici u uslugama<br />
Poljoprivrednici i srodni<br />
radnici<br />
Rudari, industrijski i<br />
srodni radnici<br />
Radnici u trgovini<br />
Radnici u uslugama<br />
Poljoprivredni, lovno-uzgojni,<br />
šumski radnici i ribari<br />
Jednostavna <strong>za</strong>nimanja<br />
Rukovatelji strojevima, vozilima<br />
i sastavljači proizvoda<br />
Zanimanja u obrtu i<br />
pojedinačnoj proizvodnji<br />
Inženjeri, tehničari i srodna<br />
<strong>za</strong>nimanja<br />
Uslužna i trgovačka <strong>za</strong>nimanja<br />
384
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
1971. 1981. 1991. 2001.<br />
Osoblje društvene <strong>za</strong>štite Osoblje društvene <strong>za</strong>štite Osoblje društvene <strong>za</strong>štite Vojna <strong>za</strong>nimanja<br />
Upravni, administrativni<br />
i srodni radnici<br />
Upravni, administrativni<br />
i srodni radnici<br />
Upravni, administrativni<br />
i srodni radnici<br />
Uredski i šalterski službenici<br />
Rukovodeće osoblje Rukovodeće osoblje Rukovodeće osoblje<br />
Čelnici, članovi i dužnosnici<br />
<strong>za</strong>konodavnih tijela, direktori<br />
Stručnjaci i umjetnici Stručnjaci i umjetnici Stručnjaci i umjetnici Stručnjaci i znanstvenici<br />
Radnici bez <strong>za</strong>nimanja Radnici bez <strong>za</strong>nimanja Radnici bez <strong>za</strong>nimanja<br />
Ostala <strong>za</strong>nimanja Ostala <strong>za</strong>nimanja Ostala <strong>za</strong>nimanja<br />
Nepoznato <strong>za</strong>nimanje<br />
4. Empirijska anali<strong>za</strong>: promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971.<br />
do 2001.<br />
Temeljna hipote<strong>za</strong> koja se želi provjeriti u ovoj analizi jest sljedeća: struktura <strong>za</strong>nimanja<br />
u Hrvatskoj poprima obilježje postindustrijske podjele rada u kojoj prevladavaju<br />
uslužna <strong>za</strong>nimanja. Iz toga se također izvodi još nekoliko hipote<strong>za</strong> o postojanju<br />
procesa deindustrijali<strong>za</strong>cije i tercijari<strong>za</strong>cije, što će se moći uvidjeti usporedbom<br />
podataka ranijih popisa stanovništva.<br />
Ovdje je važno naglasiti da se u ovakvim anali<strong>za</strong>ma u promjenama strukture <strong>za</strong>nimanja<br />
(kao i strukture djelatnosti) prate promjene samo u kontingentu radno aktivnoga<br />
stanovništva, a ne u čitavoj populaciji. Pojam radno aktivnog stanovništva,<br />
odnosno radne snage (labour force), podrazumijeva “obavljanje nekog <strong>za</strong>nimanja<br />
radi stjecanja sredstava <strong>za</strong> život” (Wertheimer-Baletić, 1999.:410), što znači da je<br />
aktivno sudjelovanje u procesu rada, odnosno obavljanje određenog <strong>za</strong>nimanja,<br />
bitno <strong>za</strong> utvrđivanje ekonomske aktivnosti. Dakle, aktivno stanovništvo u užem<br />
smislu jest <strong>za</strong>pravo sadašnje aktivno stanovništvo, tj. stanovništvo koje u razdoblju<br />
popisa sudjeluje u procesu rada, pa se <strong>za</strong>to još zove i radna snaga. Radno aktivno<br />
stanovništvo čine: 1. sve <strong>za</strong>poslene osobe (osobe u radnom odnosu) koje rade puno<br />
radno vrijeme, pola radnog dana i više, te one koje rade manje od polovice prosječnoga<br />
radnog dana; 2. sve osobe koje aktivno obavljaju određeno <strong>za</strong>nimanje,<br />
ali nisu u radnom odnosu (aktivni su u poljoprivredi, <strong>za</strong>natstvu, osobe koje rade<br />
<strong>za</strong> “vlastiti račun”, pomažući članovi obitelji); 3. ne<strong>za</strong>poslene osobe u određenom<br />
razdoblju (koje traže <strong>za</strong>poslenje dulje od jednog mjeseca), odnosno ne<strong>za</strong>posleni<br />
koji su prije bili <strong>za</strong>posleni, i osobe koje prvi puta traže <strong>za</strong>poslenje; 4. osobe koje su<br />
prekinule rad zbog ispunjenja vojne obveze ili izdržavanja kazne.<br />
Također je potrebno jasno razlikovati pojam djelatnosti od pojma <strong>za</strong>nimanja. Pojam<br />
djelatnost označava privrednu djelatnost, a prema metodologiji popisa stanovništva<br />
1991. definirana je kao “vrsta proizvodnje ili usluga kojom se bavi radnik<br />
ili druga organi<strong>za</strong>cija u kojoj osoba obavlja <strong>za</strong>nimanje” (Wertheimer-Baletić,<br />
1999.:497). Zanimanje je definirano kao “vrsta posla koju obavlja pojedinac radi<br />
stjecanja sredstava <strong>za</strong> život” (Wertheimer-Baletić, 1999.:510), i to ona vrsta posla na<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
385
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
koju osoba troši najveći dio svoga radnog vremena, bez obzira ima li <strong>za</strong> to odgovarajuće<br />
kvalifikacije. Tako definirano <strong>za</strong>nimanje može poslužiti kao operativna<br />
definicija <strong>za</strong>nimanja i u ovoj analizi jer označava jednu od dimenzija prethodno<br />
prika<strong>za</strong>ne sociološke definicije <strong>za</strong>nimanja 12 . Važno je naglasiti da se pri interpretaciji<br />
dobivenih rezultata koristio pristup koji je primijenila Alica Wertheimer-Baletić<br />
u svojim anali<strong>za</strong>ma iz ranijih međupopisnih razdoblja, gdje su prika<strong>za</strong>ni i apsolutni<br />
brojevi kao i relativni brojevi u postocima koji ukazuju na udjele pojedinih <strong>za</strong>nimanja<br />
u strukturi.<br />
S obzirom da su glavni izvor podataka popisi stanovništva, koristit će se metoda<br />
demografske statistike uz komparativnu analizu sukcesivnih popisa u definiranom<br />
razdoblju. Prema tome, ovo se istraživanje temelji na statističkim podacima o <strong>za</strong>nimanjima<br />
cijeloga ni<strong>za</strong> radno aktivnog stanovništva u Hrvatskoj, osim građana na<br />
privremenom radu u inozemstvu. Izvori podataka popisne su knjige i tablogrami<br />
svih navedenih popisa stanovništva, te statistički godišnjaci, odnosno ljetopisi, a <strong>za</strong><br />
2001. i tablogrami dostupni na internetskoj stranici Državnog <strong>za</strong>voda <strong>za</strong> statistiku<br />
Republike Hrvatske. Slike 1., 2., 3. i 4. prikazuju strukturu prema <strong>za</strong>nimanju i spolu,<br />
prema popisima iz 1971., 1981., 1991. i 2001.<br />
Kao što prikazuje slika 1., najviše aktivnog stanovništva 1971. bilo je u poljoprivrednim<br />
<strong>za</strong>nimanjima, čak 40%. Udjel žena bio je 47,5%, a muškaraca 35,1%.<br />
Na drugom mjestu bili su rudari, industrijski i srodni radnici s 29,2% u ukupnoj<br />
strukturi, no razlike su bile izraženije po spolu: muškaraca je bilo 38,6%, a žena<br />
14,9%. Radnici u trgovini imali su 4%, od toga žene 4,2%, a muškarci 3,9%. Udjel<br />
u osobnim uslugama bio je 5,6%, međutim kod žena znatno više (10,1%) nego<br />
muškaraca (2,7%). Osoblje <strong>za</strong>štite imalo je 2,1% udjela (3,3% muškaraca i samo<br />
0,1% žena), dok su upravni, administrativni i srodni radnici u udjelu imali 7,3%<br />
(nešto više žene – 7,3% nego muškarci – 5,7%). Rukovoditelji svih profila svrstani<br />
u grupu <strong>za</strong>nimanja rukovodeće osoblje, imali su tek 1,1% udjela (1,7% muškaraca<br />
i 0,3% žena). Stručnjaka i umjetnika bilo je 8,7%, više je bilo žena (10,9%) nego<br />
muškaraca (7,3%).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
386<br />
Zbrojem svih skupina <strong>za</strong>nimanja koja nisu poljoprivredna i industrijska (u koja nisu<br />
ubrojene kategorije ostala <strong>za</strong>nimanja i nepoznata <strong>za</strong>nimanja), obuhvaćena su<br />
sva <strong>za</strong>nimanja koje prema današnjoj klasifikaciji usluga jesu neki od tipova usluga<br />
(tehničkih, financijskih, poslovnih, osobnih, itd.). Taj je udjel u 1971. bio 28,8% u<br />
ukupnoj strukturi, kod žena 35,3%, a kod muškaraca 24,5%.<br />
12 U demografskim istraživanja o <strong>za</strong>nimanjima kao ekonomskoj aktivnosti stanovništva<br />
uključeno je još i obilježje položaj u <strong>za</strong>nimanju koje podrazumijeva svojstvo u kojemu<br />
jedna ekonomski aktivna osoba obavlja svoje <strong>za</strong>nimanje s obzirom na njezin odnos prema<br />
sredstvima <strong>za</strong> proizvodnju (Wertheimer-Baletić, 1999.:519). Tako definirano može se prihvatiti<br />
i kao operacionalana definicija vertikalne, odnosno stratifikacijske dimenzije društvene<br />
podjele rada. (Kako to nije predmet ovog rada, ti se podaci neće iznositi.)
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
Slika 1.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
387
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
Slika 2.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
388
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
U 1981. godini dominantna skupina <strong>za</strong>nimanja bili su rudari, industrijski i srodni<br />
radnici s 35,1% (1971. ih je bilo 29,9%), među kojima je udjel muškaraca bio čak<br />
46,6%, dok je žena bilo trostruko manje – 18,7%. Udjel poljoprivrednika i srodnih<br />
radnika smanjen je na 22,3%, (1971. ih je bilo 40%), žena 25,5%, a muškaraca<br />
20,1%. Od ukupnog broja, treća skupina prema udjelu od 11,5% upravni su, administrativni<br />
i srodni radnici (1971. bilo ih je 7,3%). Razlike su izraženije kada se<br />
uspoređuju prema spolu: žena je u toj skupini <strong>za</strong>nimanja bilo 18,1%, a muškaraca<br />
6,8%. Slično je i <strong>za</strong> radnike u uslugama: ukupno ih je u strukturi bilo 7,7% (dok je<br />
1971. bilo 5,6%), od čega su žene činile 13,5%, što je četiri puta više od muškaraca<br />
s 3,6%. Radnika u trgovinama bilo je 6,3% (dok je 1971. bilo 4%). Udjel stručnjaka i<br />
umjetnika bio je 11,4% (a 1971. godine 8,7%), no <strong>za</strong>nimljivo je da je bilo više žena<br />
(14,6%) nego muškaraca (9,2%). Osoblja društvene <strong>za</strong>štite bilo je 2% (kao i 1971.<br />
– 2,1%), od čega je bilo 3,3% muškaraca i 0,1% žena. Skupina s najmanjim udjelom<br />
bili su rukovoditelji s 1,8% (a 1971. godine 1,1%), s više muškaraca (2,6%) nego<br />
žena (0,5%).<br />
Udjel svih neindustrijskih i nepoljoprivrednih <strong>za</strong>nimanja (što ne uključuje kategoriju<br />
pod nazivom radnici bez <strong>za</strong>nimanja i kategoriju ostalo), bio je 40,7% radno<br />
aktivnih, kod žena 54%, a kod muškaraca 31,3%, što je <strong>za</strong>pravo udjel uslužnih<br />
<strong>za</strong>nimanja u strukturi prema <strong>za</strong>nimanjima.<br />
Iako se udjel smanjio u odnosu na 1981., u 1991. su i dalje dominantna skupina<br />
<strong>za</strong>nimanja bili rudari, industrijski i srodni radnici, s 33,1% (slika 3.). Njihov udjel<br />
kod muškaraca bio je očekivano veći (čak 44,2%), dok je kod žena bio 19,2%. Udjel<br />
poljoprivrednika i srodnih radnika i dalje se smanjivao i pao na 14,8%, koliko<br />
su imale i žene, a muškarci su imali neznatno veći udjel 14,9%. Udjel upravnih,<br />
administrativnih i srodnih radnika nešto je povećan na 14,3%, kod žena je bio<br />
19,6%, a kod muškaraca 7,1%. Slično je i kod radnika u osobnim uslugama: ukupno<br />
ih je u strukturi bilo 8,7% (kod žena 13,8%, a kod muškaraca 4,8%). Radnika<br />
u trgovinama tada je bilo 8,5% (žena 9,8%, a muškaraca 7,5%). Udjel stručnjaka<br />
i umjetnika narastao je na 14,3%, ali također više u strukturi žena (18,6%) nego<br />
u strukturi muškaraca (11,1%). Osoblja društvene <strong>za</strong>štite bilo je 2,1% (muškaraca<br />
3,6%, a žena 0,1%). Skupina s manjim udjelom i dalje su bili rukovoditelji koji su tada<br />
imali udjel od 2,5% i dalje više kod muškaraca 3,3% nego kod žena 1,4%. Udjel<br />
svih neindustrijskih i nepoljoprivrednih <strong>za</strong>nimanja, odnosno uslužnih <strong>za</strong>nimanja<br />
prema ovome 1991. bio je 48,6%. Kod žena taj je udjel značajno veći (63%), a kod<br />
muškaraca 37,4%.<br />
U 2001. godini (slika 4.) distribucija <strong>za</strong>nimanja heterogenija je i raspršenija pa ne<br />
postoji jedna dominanta skupina. No, u pojedinim skupinama razlike po spolu<br />
znatno su izraženije nego što su bile ranijih popisnih godina. Upravo iz tog razloga<br />
u ukupnoj strukturi vodeća su uslužna i trgovačka <strong>za</strong>nimanja s 15,8%. Kod žena su<br />
također vodeća skupina s 21,3%, a kod muškaraca su na četvrtom mjestu, s 11,4%.<br />
Zanimanja u obrtu i pojedinačnoj proizvodnji druga su u udjelu ukupne strukture<br />
s 15,4%. Kod muškaraca vodeća su skupina <strong>za</strong>nimanja s 23,6% udjela, dok je kod<br />
žena udjel tih <strong>za</strong>nimanja oko četiri puta manji – 5,2%. Inženjeri, tehničari i srodna<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
389
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
Slika 3.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
390
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
Slika 4.<br />
<strong>za</strong>nimanja čine 14% strukture. U strukturi više je žena (15,3%) nego muškaraca<br />
(12,9%). Uredskih i šalterskih službenika ima 10,7%, više je žena (17,5%) nego muškaraca<br />
(5,3%). Rukovatelji strojevima, vozilima i sastavljači proizvoda u ukupnoj<br />
strukturi prisutni su s 9%, kod žena samo 4,6%, a kod muškaraca 12,4%. Stručnjaka<br />
i znanstvenika ima 8,3%. U strukturi više je žena (10,4%) nego muškaraca (6,7%).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
391
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
Jednostavnih <strong>za</strong>nimanja ima 8,7%, nešto više je žena (10,2%) nego muškaraca<br />
(7,4%). Poljoprivredna <strong>za</strong>nimanja jednaka su u udjelu oba spola i čine 7,9%. Udjel<br />
nekadašnjih rukovoditelja, a današnjih čelnika, članova i dužnosnika <strong>za</strong>konodavnih<br />
tijela, te direktora je 3,7%, no ipak je više kod muškaraca (4,8%) nego kod žena<br />
(2,3%). Na kraju, kao pojedinačna skupina <strong>za</strong>nimanja su i vojna <strong>za</strong>nimanja s 1,6%<br />
udjela, 0,2% kod žena i 2,8% kod muškaraca. Budući da je u popisu stanovništva<br />
korištena nacionalna klasifikacija <strong>za</strong>nimanja iz 1997., izrađena prema preporuci<br />
Međunarodne organi<strong>za</strong>cije rada (ILO), komparacija s prethodnim popisima gotovo<br />
da i nije moguća. Tako su npr. inženjeri, tehničari i srodna <strong>za</strong>nimanja u <strong>za</strong>dnjem<br />
popisu izdvojeni kao <strong>za</strong>sebna kategorija, što u ranijim popisima nije bilo prisutno<br />
jer su bili pribrojeni radnicima u industrijskim, poljoprivrednim ili nekim stručnim<br />
<strong>za</strong>nimanjima. Inženjer koji je radio u tvorničkom pogonu bio je registriran kao<br />
industrijski radnik, a inženjer medicinske radiologije kao stručnjak. Bez obzira <strong>za</strong><br />
koji sektor djelatnosti radili, inženjeri i tehničari prema popisu 2001. pripadaju kategoriji<br />
tehničkih i poslovnih usluga, te se mogu pribrojiti uslužnim <strong>za</strong>nimanjima.<br />
Međutim, veći je problem kamo svrstati kategoriju jednostavnih <strong>za</strong>nimanja 13 jer<br />
obuhvaćaju <strong>za</strong>nimanja koja su prethodno bila “utopljena” i u poljoprivredna i u<br />
industrijska, ali i u neka uslužna <strong>za</strong>nimanja. Sličan je problem sa skupinom <strong>za</strong>nimanja<br />
obrt i pojedinačna proizvodnja jer u njih, s jedne strane, ulaze većinom<br />
uslužna <strong>za</strong>nimanja (osobne usluge i tehnički servisi), a s druge strane, nekadašnja<br />
industrijska <strong>za</strong>nimanja koja se sada odvijaju u malom poduzeću, no nisu industrijska<br />
proizvodnja. Stoga, potpuna usporedba pojedinačnih skupina <strong>za</strong>nimanja<br />
s prethodnim popisima nije moguća. No, čak kada u uslužna <strong>za</strong>nimanja ne ubrojimo<br />
ona iz kategorije jednostavnih <strong>za</strong>nimanja (premda je značajan broj među<br />
njima upravo uslužnih), kao i ona iz kategorije <strong>za</strong>nimanja u obrtu i pojedinačnoj<br />
proizvodnji i obrtu, udio neindustrijskih i nepoljoprivrednih <strong>za</strong>nimanja je 2001. u<br />
ukupnoj strukturi 50,6%, kod žena čak 77,1%, a kod muškaraca 43,8%.<br />
5. Zaključna rasprava<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
392<br />
Usporedna anali<strong>za</strong> udjela poljoprivrednih, industrijskih i uslužnih <strong>za</strong>nimanja u<br />
sveukupnoj strukturi od 1971. do 2001. pokazuje kontinuirani pad poljoprivrednih<br />
<strong>za</strong>nimanja s 40% na 7,9%, stabili<strong>za</strong>ciju industrijskih <strong>za</strong>nimanja (1971. je bilo 29,2%,<br />
a u 2001. 27,8%, ako se udjelu industrijskih <strong>za</strong>nimanja od 12,4% pribroji i udio<br />
<strong>za</strong>nimanja u obrtu i pojedinačnoj proizvodnji od 15,4%), i udvostručenje udjela<br />
uslužnih <strong>za</strong>nimanja, s 28,8% u 1971., na 50,6% 2001. godine. Smanjenje udjela po-<br />
13 Prema metodološkim uputama <strong>za</strong> popis stanovništva 2001., jednostavna <strong>za</strong>nimanja određena<br />
su jednostavnim i rutinskim poslovima koji uglavnom <strong>za</strong>htijevaju upotrebu ručnog<br />
alata i fizički napor, a uz naziv posla u opisu se najčešće navodi mjesto ili vrsta djelatnosti<br />
u kojoj se obavlja, npr. čistač obuće, sobarica, ručni perač automobila, čistač ulica, radnik u<br />
kamenolomu, kolodvorski radnik, kožarski radnik, vinogradarski radnik, radnik betonirac,<br />
transportni radnik, skladišni radnik, itd.
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
ljoprivrednih <strong>za</strong>nimanja, tj. proces deagrari<strong>za</strong>cije, prema brojnim autorima koji su<br />
analizirali to razdoblje jest direktna posljedica socijalističke industrijali<strong>za</strong>cije 60-ih i<br />
70-ih godina prošloga stoljeća (Wertheimer-Baletić, 1978.) i tehničke moderni<strong>za</strong>cije<br />
općenito (Rogić, 2000.). Budući da je u popisu iz 2001. godine korištena drugačija<br />
klasifikacija <strong>za</strong>nimanja, udjel uslužnih <strong>za</strong>nimanja <strong>za</strong>sigurno bi bio još veći kada<br />
bi se pribrojila i neka jednostavna uslužna <strong>za</strong>nimanja, te obrtničke usluge koje su<br />
sada svrstane u druge kategorije. Može se također pretpostavljati da je i smanjenje<br />
udjela industrijskih <strong>za</strong>nimanja također posljedica te nove klasifikacije, osim same<br />
deindustrijali<strong>za</strong>cije koja se osobito očitovala u razdoblju tranzicije jer su brojna<br />
industrijska <strong>za</strong>nimanja polukvalificiranih radnika sada svrstana u jednostavna <strong>za</strong>nimanja,<br />
a s druge strane, neka industrijska <strong>za</strong>nimanja sada se pribrojavaju <strong>za</strong>nimanjima<br />
u obrtu i pojedinačnoj proizvodnji. No nažalost, iz objavljenih popisnih<br />
knjiga <strong>za</strong> popis 2001., nije moguće utvrditi točne udjele industrijskih i uslužnih<br />
<strong>za</strong>nimanja.<br />
Analizirajući glavne nalaze može se najprije evidentirati radikalno smanjenje poljoprivrednih<br />
<strong>za</strong>nimanja i općenito poljoprivrednih djelatnosti, odnosno primarnog<br />
sektora u udjelu strukture radno aktivnog stanovništva. Iz popisa 2001. godine<br />
vidljivo je da se taj pad <strong>za</strong>ustavlja i udjel stabilizira, što ukazuje da je proces deagrari<strong>za</strong>cije<br />
u <strong>za</strong>vršnoj fazi. Sekundarni sektor i industrijska <strong>za</strong>nimanja imaju rast<br />
udjela do 80-ih godina prošloga stoljeća, kada se počinje smanjivati, ali ne tako<br />
radikalno kao poljoprivredna <strong>za</strong>nimanja. Industrijska <strong>za</strong>nimanja, unatoč tranzicijom<br />
i<strong>za</strong>zvanoj deindustrijali<strong>za</strong>ciji, nisu nestala nego su raspršena u privatni sektor,<br />
malo poduzetništvo i obrte. Kontinuirani i stepenasti (ravnomjerniji) rast uslužnih<br />
<strong>za</strong>nimanja prati rast tercijarnog sektora i pripadajućih djelatnosti, što upućuje na<br />
<strong>za</strong>ključak da u strukturi <strong>za</strong>nimanja prevladava proces tercijari<strong>za</strong>cije. Time se potvrđuje<br />
polazna hipote<strong>za</strong> ovoga rada da struktura <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj poprima<br />
obilježje postindustrijske podjele rada u kojoj prevladavaju uslužna <strong>za</strong>nimanja 14 .<br />
Stoga se može govoriti i o nastanku društva usluga kao prevladavajućem obliku organi<strong>za</strong>cije<br />
gospodarstva razvijenih <strong>za</strong>padnih zemalja, što podrazumijeva činjenicu<br />
da su u društvenoj podjeli rada usluge i uslužna <strong>za</strong>nimanja naj<strong>za</strong>stupljeniji.<br />
Koji su mogući čimbenici koji dovode do te postindustrijske podjele rada, odnosno<br />
strukture u kojoj prevladavaju uslužna <strong>za</strong>nimanja? Jedan od najočitijih uzroka jest<br />
14 Manuel Castells u knjizi Uspon umreženog društva analizira promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja<br />
u zemljama G-7 i <strong>za</strong>ključuje kako je došlo do “istiskivanja <strong>za</strong>poslenosti u poljoprivredi,<br />
stalnog opadanja tradicionalne <strong>za</strong>poslenosti u industriji, uspona proizvodnih i društvenih<br />
usluga, s naglaskom na poslovnim uslugama u prvoj kategoriji, te zdravstvenih usluga<br />
u drugoj kategoriji, povećane raznolikosti uslužnih djelatnosti kao izvora novih radnih<br />
mjesta, brzog uspona menadžerskih, stručnih i tehničkih poslova, stvaranja proletarijata<br />
‘bijelih ovratnika’ koji čine radnici u trgovini i uredima, razmjerne stabilnosti značajnog<br />
dijela <strong>za</strong>poslenosti u trgovini na malo, istodobnog povećanja viših i nižih razina strukture<br />
<strong>za</strong>nimanja, te razmjernog unapređivanja strukture <strong>za</strong>nimanja tijekom vremena: povećava se<br />
udio <strong>za</strong>nimanja koja <strong>za</strong>htijevaju više vještine i više obrazovanje; taj je porast proporcionalno<br />
veći od porasta kategorija nižeg stupnja” (Castells, 2000.:258).<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
393
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
svakako proces tehničke moderni<strong>za</strong>cije, o čemu su pisali još i spomenuti klasični<br />
teoretičari podjele rada. Od trenutka kada stroj <strong>za</strong>mjenjuje ljudski rad počinje<br />
doba tehničkog društva što je tijekom prošlog stoljeća, između ostalog, bilo očito<br />
u procesima mehani<strong>za</strong>cije, kako u poljoprivredi tako i u industriji, automati<strong>za</strong>cije,<br />
roboti<strong>za</strong>cije, informati<strong>za</strong>cije, pa sve do digitali<strong>za</strong>cije, interneti<strong>za</strong>cije i bežičnog<br />
prijenosa informacija u 21. stoljeću. Stroj najprije <strong>za</strong>mjenjuje fizički ljudski rad, a<br />
danas i intelektualne operacije. Tehnička moderni<strong>za</strong>cija <strong>za</strong>hvaća sve sektore i ukida<br />
ljudski rad, pa čak i u uslužnom sektoru <strong>za</strong> što su primjer bankomati, strojevi<br />
<strong>za</strong> naplatu parkiranja, cestarine, automati <strong>za</strong> prodaju napitaka i prehrambenih<br />
proizvoda, itd.<br />
Drugi je čimbenik proces marketi<strong>za</strong>cije društva u kojem društvo postaje privjesak<br />
tržišta (Polanyi, 1999.) i nagli razvoj potrošačkog društva. Sve dobiva tržišnu<br />
vrijednost: materijalni i nematerijalni resursi postaju “roba” i teže postati robnom<br />
markom s visokim udjelom na tržištu, <strong>za</strong> što su potrebni brojni marketinški stručnjaci,<br />
tržišni “komunikatori”, trgovci i uslužitelji svih vrsta, od shoping-centara,<br />
shoping-gradova, welnessa do skupih konzultantskih tvrtki, istraživačkih i promotivnih<br />
agencija i sl. Nastanak novih i “izmišljenih potreba”, komercijali<strong>za</strong>cija društvenih<br />
događaja, svetaca i blagdana, produkcija tzv. evenata uz pomoć medijskih<br />
kampanja, prodaja osjećaja, doživljaja, ugođaja, uzbuđenja i ostalih nematerijalnih<br />
resursa, industrija <strong>za</strong>bave, telefonskih glasovanja i komunikacije svih vrsta, nameću<br />
potražnju <strong>za</strong> potpuno novim, do jučer nepostojećim <strong>za</strong>nimanjima u uslužnom<br />
sektoru. Nažalost, ne postoji neka tipologija i klasifikacija tih novih <strong>za</strong>nimanja, a<br />
tržišta rada, kao i inertni obrazovni sustavi, uglavnom su nespremni <strong>za</strong> te promjene<br />
i nemaju dovoljan broj kvalificiranih stručnjaka <strong>za</strong> navedena područja.<br />
Treći važan čimbenik su demografski procesi – od demografske tranzicije i starenja<br />
stanovništva do masovnog ulaska žena na tržište radne snage. Starenje stanovništva<br />
<strong>za</strong>htijeva rastuću potražnju <strong>za</strong> brojnim medicinskim i socijalnim uslugama, a<br />
ulaskom žena na tržište rada nastala je potreba <strong>za</strong> uslugama čuvanja djece i raznim<br />
programima kao npr. vrtićkim, rekreativnim, <strong>za</strong>bavnim, itd. Također je značajna<br />
činjenica i produljenje obrazovanja i povećanje udjela obrazovanijih u odnosu na<br />
1971. godinu, što je također <strong>za</strong>htijevalo rastuću potražnju <strong>za</strong> nastavničkim i profesorskim<br />
<strong>za</strong>nimanjima, a što će se u perspektivi još više intenzivirati.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
394<br />
Nastanak brojnih novih uslužnih i nestanak industrijskih i poljoprivrednih <strong>za</strong>nimanja<br />
(što je slikovito izrečeno u podnaslovu ovog rada: od ratara do konobara),<br />
temeljna je činjenica postindustrijskog društva koju treba također uzeti u obzir kod<br />
analize uzroka strukturalne ne<strong>za</strong>poslenosti i izrade strategija <strong>za</strong> rješavanje toga<br />
problema, kao i kod definiranja obrazovnih programa i upisnih kvota <strong>za</strong> određena<br />
<strong>za</strong>nimanja. I na kraju, može se reći kako proces tercijari<strong>za</strong>cije u hrvatskom društvu<br />
i postindustrijska podjela rada, koja podrazumijeva prevladavanje uslužnih <strong>za</strong>nimanja<br />
i sagledavanje ovih triju čimbenika koji taj proces omogućuju, treba uključiti<br />
i kod donošenja strategija društvenog i gospodarskog razvoja, odnosno kod osmišljavanja<br />
političkih programa. Industrijska proizvodnja danas je informatizirana,<br />
pa se u proizvodnji više ne otvaraju nova radna mjesta kao 60-ih godina prošlog
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
stoljeća, a najvećim dijelom preseljena je u Kinu i zemlje jeftine radne snage. Stoga,<br />
u javnosti često prisutna te<strong>za</strong> o pokretanju industrijske proizvodnje, kao temeljne<br />
strategije gospodarskog razvoja Hrvatske, više ne bi trebala biti glavna (i jedina)<br />
odrednica, niti u političkim programima stranaka, a niti u vladinim strategijama.<br />
Pitanje kako široj javnosti i političkim akterima (čiji su savjetnici ostali mentalno<br />
“<strong>za</strong>robljeni” u tom industrijskom dobu) osvijestiti činjenicu značenja porasta usluga<br />
i njihovih uloga u društvenom razvoju i ekonomskom rastu, i<strong>za</strong>zov je i <strong>za</strong>daća nove<br />
generacije znanstvenika u svim područjima društvenih znanosti. Navedene ideje<br />
ističem jer postindustrijsko društvo nije budućnost, nego sadašnja činjenica koja je<br />
i u Hrvatskoj <strong>za</strong>počela prije trideset godina.<br />
Literatura<br />
1. Bell, D. (1976). The Coming of Postindustrial-Society: A Venture in social Forecasting.<br />
New York: Basic Books.<br />
2. Blau, P. (Ed.) (1975). Approaches to the Study of Social Structure. New York: Free<br />
Press.<br />
3. Cvjetičanin, V. i Supek, R. (2003). Emile Durkheim i francuska sociološka škola. Zagreb:<br />
Naklada Ljevak.<br />
4. Castells, M. (2000). Uspon umreženog društva. Zagreb: Golden marketing.<br />
5. Clark, C. (1957). The Conditions of Economic Progress. London: Macmilan.<br />
6. Durkheim, E. (1960). De la divison du travail social. Paris: Presses Universitaires de<br />
France.<br />
7. Fisher, I. (1939). Production, primary, secondary and tertiary. Economic Record, 15<br />
(June):24–38.<br />
8. Haralambos, M. i Holborn, M. (2002). <strong>Sociologija</strong> – Teme i Perspektive. Zagreb: Golden<br />
marketing.<br />
9. Julius, R.; Ruzek S.; Daniels, A. K. (1973). Curent State of the Sociology of Occupations.<br />
Sociological Quarterly, 14 (3):309–333.<br />
10. Klaić, B. (1990). Rječnik stranih riječi. Zagreb: Nakladni <strong>za</strong>vod Matice hrvatske.<br />
11. Marshall, G. (1998). Dictionary of Sociology. Oxford: University Press.<br />
12. Marx, K. i Engels, F. (1950). I<strong>za</strong>brana dela. Beograd: Kultura.<br />
13. Marušić, A. i Martić, M. (1965). <strong>Sociologija</strong>. Zagreb: Panorama.<br />
14. Peračković, K. (2006). Društvo usluga: promjene u socio-profesionalnoj strukturi radno<br />
aktivnog stanovništva Hrvatske od 1971. do 2001. Doktorska disertacija. Zagreb: Filozofski<br />
fakultet Sveučilišta u Zagrebu.<br />
15. Polanyi, K. (1999). Velika preobrazba. Zagreb: Naklada Jesenski i Turk.<br />
16. Richard, H. (1983). Theoretical Trends in the Sociology of Occupations. Sociological<br />
Quarterly, 24 (1):5–23.<br />
17. Rogić, I. (2000). Tehnika i samostalnost. Zagreb: Hrvatska sveučilišna naklada.<br />
18. Rostow, W. W. (1997). The Stages of Economic Growth: A Non-Communist manifesto.<br />
Cambridge: University Press.<br />
19. Sekulć, D. (1986). Socio-profesionalna mobilnost u Hrvatskoj. Revija <strong>za</strong> sociologiju. 16<br />
(1–4):41–55.<br />
20. Smerić, T. (2005). Sparta usred Babilona? Sociologijski aspekti vojne profesije. Zagreb:<br />
Hrvatska sveučilišna naklada.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
395
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 377–397<br />
21. Smith, A. (1952). Istraživanje prirode i uzroka bogatstva naroda. Zagreb: Kultura.<br />
22. Supek, R. (1987). Herbert Spencer i biologi<strong>za</strong>m u sociologiji. Zagreb: Naprijed.<br />
23. Šporer, Ž. (1990). <strong>Sociologija</strong> profesija – Ogled o društvenoj uvjetovanosti profesionali<strong>za</strong>cije.<br />
Zagreb: Sociološko društvo Hrvatske.<br />
24. Taylor, L. (1968). Occupational sociology. New York: Oxford University Press.<br />
25. Weber, M. (1978). Economy and Society I. Berkely: University of California Press.<br />
26. Wertheimer-Baletić, A. (1978). Ekonomska aktivnost stanovništva – demografski aspekti.<br />
Zagreb: Školska knjiga.<br />
27. Wertheimer-Baletić, A. (1991). Promjene u ekonomsko-socijalnoj strukturi stanovništva<br />
Hrvatske u poslijeratnom razdoblju. Zagreb: Ekonomski fakultet i <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> ekonomska<br />
istraživanja.<br />
28. Wertheimer-Baletić, A. (1999). Stanovništvo i razvoj. Zagreb: Nakladnik MATE.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
396
K. Peračković: Promjene u strukturi <strong>za</strong>nimanja u Hrvatskoj od 1971. do 2001. – Od ratara do konobara<br />
Krešimir Peračković<br />
<strong>Institut</strong>e of Social Sciences Ivo Pilar, Zagreb, Croatia<br />
e-mail: Kreso.Perackovic@pilar.hr<br />
Overview scientific work<br />
Changes in the occupational structure of Croatia from 1971 to 2001. From<br />
farmers to waiters<br />
Abstract<br />
This paper begins with sociological concepts of occupation and occupational structure.<br />
First we look at classical theories about labour division (Smith, Marx, Spencer, Durkheim<br />
and Weber) whose basic ideas, from their different perspectives, still relevantly contribute<br />
to the development of an integral theory today. In this perspective, the occupational structure<br />
indicates horisontal division of labour, whereas occupation includes social, economic<br />
and technological division of labour according to Max Weber’s definition. We also give the<br />
sociological definition of occupational structure which leads to the operational classification<br />
of occupations according to groups, which is the basic analytical framework.<br />
The main hypothesis in the empirical part is that the occupational structure in Croatia<br />
has acquiered the features of post-industrial labour division because of dominant service<br />
industry workers. Comparative analysis of 1981, 1991 and 2001 censuses indeed reveals a<br />
significant growth and domination of service industry jobs in the occupational structure.<br />
This points to the process of deindustriali<strong>za</strong>tion and tertiari<strong>za</strong>tion as well as to the fact of<br />
post industrial division of labour in Croatia. Some of the most important factors responsible<br />
for this development are technological advances, marketi<strong>za</strong>tion of society and demographic<br />
transition.<br />
Key words: occupation, occupational structure, division of labour, deindustriali<strong>za</strong>tion,<br />
tertiari<strong>za</strong>tion, services, post-industrial society.<br />
Received in October <strong>2007</strong><br />
Accepted in December <strong>2007</strong><br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
397
Recenzije i prikazi<br />
Tomislav Branković and Dragoljub B. Đorđević (eds.)<br />
Protestantism on the Balkans, in the Past, Today<br />
and the Future<br />
Niš, Yugoslav Society for the Scientific Study of Religion, 2006., 101 p.<br />
Knjiga Protestantism on the Balkans, in the Past, Today and the Future (Protestanti<strong>za</strong>m<br />
na Balkanu, u prošlosti, sadašnjosti i budućnosti) zbornik je radova<br />
na engleskom jeziku izloženih na 13. međunarodnoj konferenciji Jugoslavenskog<br />
udruženja <strong>za</strong> naučno istraživanje religije (JUNIR). JUNIR je osnovan 1993. godine<br />
u svrhu proučavanja i promocije dijaloga, tolerancije i ekumenizma, s posebnim<br />
naglaskom na manjinske vjere i vjere manjina. Zbornik je izdan u sklopu projekta<br />
Kultura mira, identiteti i međuetnički odnosi u Srbiji i na Balkanu u eurointegracijskim<br />
procesima pri Filozofskom fakultetu u Nišu.<br />
Prvi članak u zborniku rad je Tomislava Brankovića, savjetnika u Ministarstvu <strong>za</strong><br />
religije Srbije, pod naslovom Protestant Religious Communities and Culture (Protestantske<br />
vjerske <strong>za</strong>jednice i kultura). Konstatirajući kako su religije značajno doprinijele<br />
formaciji nacionalnih i kulturnih identiteta, Branković smatra da sociologija<br />
mora promatrati protestanti<strong>za</strong>m na ovim <strong>prostor</strong>ima kroz dvije razine. Prva je<br />
razina odnosa i utjecaja protestantizma na kulturu i njene mijene, a druga je razina<br />
sama promjena (pozitivna ili negativna) unutar protestantskih <strong>za</strong>jednica. Upravo<br />
na ovoj drugoj razini autor daje doprinos zborniku.<br />
Sociological Study of Protestantism (Sociološka studija o protestantizmu) naslov je<br />
drugog članka autorice Danijele Gavrilović, profesorice na Filozofskom fakultetu<br />
u Nišu. Protestanti<strong>za</strong>m je sociološka tema još od vremena njegovih utemeljitelja.<br />
Weber je posvetio jedno od svojih najznačajnijih djela protestantizmu – Protestantska<br />
etika i duh kapitalizma. Durkheim je u svojoj analizi fenomena samoubojstva<br />
došao do <strong>za</strong>ključka kako je u protestantskim sredinama razina suicida viša. Autorica<br />
stoga u ovom članku nastoji, naslanjajući se na sociološke klasike, istaknuti<br />
protestanti<strong>za</strong>m kao relevantnu temu <strong>za</strong> sociologe i sociologiju.<br />
Treći je članak autora Sergeja Flerea Religiosity and the Inhibition of Delinquency<br />
(Religioznost i inhibicija delikvencije). Polazeći od Durkheimovog poimanja funkcije<br />
religije i inklinacije delinkvencije kao univer<strong>za</strong>lnog fenomena, Flere prikazuje<br />
rezultate istraživanja provedenog na mariborskom sveučilištu. Rezultati istraživanja<br />
pokazuju pove<strong>za</strong>nost religije i delinkventnosti. Međutim, nejasno je kako je ovaj<br />
tekst pove<strong>za</strong>n s temom protestantizma na Balkanu.<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
399
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 399–401<br />
Branko Bjelajac, novinar iz Beograda, u svom tekstu On Early Protestantism in<br />
Serbia (O ranom protestantizmu u Srbiji) daje pomalo nejasan povijesni pregled<br />
odnosa postojećih dominantnih religija na području Balkana i valden<strong>za</strong>, husita,<br />
bogumila, luterana, kalvinista i anabaptista. Autor, kako i u naslovu spominje,<br />
govori o ranom protestantizmu u Srbiji, iako ne određuje povijesno-geografske<br />
granice Srbije, pa stoga u pojedinim dijelovima spominje Slavoniju i Transilvaniju.<br />
Kao i u drugim tekstovima i ovdje su uočeni nedostaci, naime na kraju teksta ne<br />
navodi se bibliografski popis.<br />
Ružica Cacanoska u svom radu The Protestantism in Macedonia (Protestanti<strong>za</strong>m u<br />
Makedoniji) govori kako su protestantske vjerske <strong>za</strong>jednice u Makedoniji stavljene<br />
u grupaciju manjina. Postoji mnogo protestantskih <strong>za</strong>jednica u Makedoniji (koje su<br />
nastale tek krajem 19. stoljeća), ali, smatra autorica, zbog jakog tradicionalnog religijskog<br />
okvira, protestanti<strong>za</strong>m se u njoj teško razvija. Protestantizmu u Makedoniji<br />
pomogla je i činjenica da je bivši makedonski predsjednik Boris Trajkovski bio prvi<br />
protestantski predsjednik na ovim područjima.<br />
Teolog Mihailo Smiljanić autor je teksta Protestantism and Ecumenism (Protestanti<strong>za</strong>m<br />
i ekumeni<strong>za</strong>m). Smiljanić ukratko objašnjava koje su teološke i dogmatske<br />
razlike između protestantizma i katolicizma. O ekumenizmu autor govori kroz<br />
instituciju Svjetskog vijeća crkava (World Council of Churches) izlažući njegovu<br />
strukturu, djelatnost i povijesno značenje.<br />
Charity Activity in the Perspective of Christian Unity (Karitativna djelatnost u perspektivi<br />
kršćanskog <strong>za</strong>jedništva) teološki je rad Ljubivoja Stojanovića u kojem autor<br />
smatra da čovjek ne smije biti izolirana individua koja sve odbacuje i obezvrjeđuje,<br />
nego mora pristupati svemu trezveno poštujući čovjeka u njegovom realitetu istosti<br />
s Bogom i danom mu slobodom od Boga.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
400<br />
Sociolog Ivan Cvitković iz Sarajeva autor je osmog članka pod naslovom The<br />
Relation of “Historically Based” Religious Communities Towards Protestant Communities<br />
in Bosnia-Herzegovina” (“Povijesno utemeljene” religijske <strong>za</strong>jednice<br />
prema protestantskim <strong>za</strong>jednicama u Bosni i Hercegovini). Cvitković u ovom<br />
tekstu pokušava pozicionirati (mjestimično neuspješno navodeći u tablici postotke<br />
muslimana, katolika, pravoslavaca i ostalih vjeroispovijesti po općinama<br />
u BiH, ali ne navodeći i postotak protestanata) protestanti<strong>za</strong>m na religijskoj<br />
karti Bosne i Hercegovine ukazujući i na problem odnosa države i vjerskih <strong>za</strong>jednica.<br />
Uočljivo tekst je pisan na prilično lošem engleskom jeziku i bez popisa<br />
literature.<br />
Samuilo Petrovski, tajnik Evanđeoskog udruženja studenata Srbije i Crne Gore,<br />
autor je članka Protestant Students Movements (Protestantski studentski pokreti),<br />
u kojem govori o međunarodnoj organi<strong>za</strong>ciji International Fellowship of Evangelical<br />
Students (Međunarodno udruženje evangeličkih studenata), te o pripadajućim<br />
lokalnim organi<strong>za</strong>cijama tog udruženja, poput Evanđeoskog udruženje<br />
studenata.
Recenzije i prikazi<br />
U tekstu Through Jesus to the Camp – through the Camp to Jesus (Putem Isusa do<br />
kampa – putem kampa do Isusa) Dragoljub B. Đorđević prikazuje, primjenjujući<br />
metodu promatranja sa sudjelovanjem, ljetne kampove koje organizira Evanđeosko<br />
udruženja studenata.<br />
Autorica Magdalena Slavkova u tekstu The Wedding among Evangelical Gypsies in<br />
Bulgaria (Vjenčanje kod evangeličkih Cigana (Roma) u Bugarskoj) etnološki objašnjava<br />
ulogu evangeličkog vjenčanja u životima Cigana (Roma), koji su prihvatili<br />
evanđeosko kršćanstvo, komparirajući ga s tradicionalnim ciganskim (romskim)<br />
vjenčanjima.<br />
Posljednji u ovoj knjizi tekst autorice Zorice Kuburić Protestant Family – Between<br />
Blessing and Prosperity (Protestantska obitelj – između blagoslova i prosperiteta)<br />
govori o odnosu religije i obitelji kao socijalne institucije. Autorica nastoji odrediti<br />
pove<strong>za</strong>nost između vjerovanja u spasenje kao Božji dar i načina življenja protestantskih<br />
obitelji kao pripadnika manjinskih vjerskih <strong>za</strong>jednica u današnjoj Srbiji.<br />
Čitajući ovu knjigu stječe se dojam da je (ne)pripremljena na brzinu što je razlog<br />
i njezinih većih nedostataka. Tekstovi su neusklađeni i teško je procijeniti koliko<br />
su znanstveni ili popularni, ili negdje na rubu znanosti. Engleski jezik u nekim<br />
tekstovima izrazito je loš, a teško je pronaći i jednu stranicu koja nema ortografske<br />
pogreške. Iznenađuje što pojedini tekstovi nemaju nikakav bibliografski popis ili<br />
primjerice imaju navedene tri bibliografske jedinice, od čega su dvije referenca na<br />
mrežne stranice. Isto tako, iznenađuje što u zborniku pronalazimo tekst koji potpuno<br />
odudara od <strong>za</strong>dane tematike. Iz svega navedenog nažalost <strong>za</strong>ključujemo da<br />
je riječ o štivu kojemu se nećemo rado vraćati.<br />
Branko Ančić<br />
Zagreb<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
401
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 402–404<br />
Rascjep u svetome i svjetovnome: simpozij o<br />
Željku Mardešiću<br />
Chromosov toranj, Zagreb, 27. studenoga <strong>2007</strong>.<br />
U organi<strong>za</strong>ciji Centra <strong>za</strong> promicanje socijalnog nauka Crkve, Hrvatskoga sociološkog<br />
društva, Katoličkog bogoslovnog fakulteta (u nastavku KBF-a), Kršćanskog<br />
akademskog kruga i Kršćanske sadašnjosti, održan je 27. studenoga <strong>2007</strong>. u Chromosovom<br />
tornju u Zagrebu skup o životu i djelu Željka Mardešića (1933. – 2006.),<br />
poznatog i kao Jakov Jukić, pod naslovom Rascjep u svetome i svjetovnome. U<br />
sklopu skupa održana je i promocija njegove posthumno objavljene knjige Rascjep<br />
u svetome, u izdanju Kršćanske sadašnjosti. Na simpoziju su svojim izlaganjima<br />
sudjelovali sociolozi religije i teolozi, a prevladavala je otvorena rasprava i dijalog.<br />
Na početku skupa pozdravne su govore u ime kardinala Bo<strong>za</strong>nića i kardinala Puljića<br />
uputili Anton Šuljić, ravnatelj Informativne katoličke agencije i mons. Vlado<br />
Košić, pomoćni biskup <strong>za</strong>grebački, te organi<strong>za</strong>tori simpozija Gordan Črpić, Siniša<br />
Zrinščak, Josip Baloban, Ivan Supičić, te Adalbert Rebić, u ime svojih institucija.<br />
Svi su u pozdravnim govorima naglasili kritičnost i otvorenost misli i djela Željka<br />
Mardešića, te njegovo značenje <strong>za</strong> istraživačko područje religije i religioznosti na<br />
ovim <strong>prostor</strong>ima.<br />
Prvi dio skupa bio je posvećen pojedinim aspektima rada i identiteta Željka Mardešića.<br />
U svom izlaganju Intimnost i znanstvenost: fenomen religije u sociologiji religije,<br />
Siniša Zrinščak, iz Studijskog centra socijalnog rada Pravnog fakulteta u Zagrebu,<br />
govorio je o sociologiji religije u Hrvatskoj predtranzicijskog razdoblja koja<br />
je propitivala prednosti i nedostatke pojedinih teorijskih usmjerenja, naglašavajući<br />
pri tome pozicije metodološkog ateizma i metodološkog agnosticizma. Zrinščak<br />
<strong>za</strong>ključuje kako je najvažnija metodološka skrupuloznost koja karakterizira djela<br />
Željka Mardešića, te da je potrebno istražiti njegov utjecaj na sociologiju religije u<br />
hrvatskom kontekstu.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
402<br />
Akademik Ivan Supičić, iz Kršćanskog akademskog kruga, raspravljao je o isprepletenosti<br />
duhovnosti i znanstvenosti, te njihovom međusobnom utjecaju na rad<br />
Željka Mardešića u izlaganju pod naslovom O duhovnosti i znanstvenosti u djelu<br />
Željka Mardešića.<br />
Špiro Marasović, sa splitskog KBF-a, u izlaganju Katolici<strong>za</strong>m Željka Mardešića<br />
govorio je o njegovoj sintezi eklezijalne vjere i demokratičnosti, te utemeljenju na<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved
Recenzije i prikazi<br />
postavkama II. vatikanskog koncila, koja afirmira kršćansku duhovnost, teologiju i<br />
ekumeni<strong>za</strong>m, a protivi se ideološkom i političkom katolicizmu.<br />
Na tom je tragu, na kraju prvog dijela, i izlaganje voditelja Centra <strong>za</strong> promicanje<br />
socijalnog nauka Crkve Gordana Črpića Svjetonazorski krugovi nekada i danas:<br />
konture kontinuiteta. U navedenom izlaganju autor se bavio odnosom Željka Mardešića<br />
prema liberalnom, komunističkom i katoličkom krugu, <strong>za</strong>htijevajući među<br />
njima otvorenost i dijalog, a ne <strong>za</strong>tvorenost i isključivost.<br />
Nakon prvoga dijela simpozija uslijedilo je predstavljanje Mardešićeve knjige Rascjep<br />
u svetome, a svoje viđenje knjige izložili su Siniša Zrinščak, Ivan Šarčević i<br />
Gordan Črpić.<br />
U drugom dijelu simpozija govorilo se o temi rata, pomirenja i opraštanja u djelu<br />
Željka Mardešića. Ivan Markešić, s <strong>Institut</strong>a društvenih znanosti Ivo Pilar, u izlaganju<br />
pod naslovom Jesu li religija i rat uistinu dvije odvojene tvorbe?, govorio je o<br />
odnosu rata i religije, <strong>za</strong>ključujući da je rat nemoguće voditi bez religije i njezine<br />
legitimacije. Autor je govorio i o razlozima pojave religijskog fundamentalizma kao<br />
izvora rata, te modernog politeizma kao načina rješavanja rata.<br />
Teolog iz Sarajeva Alen Kristić raspravljao je o pomirenju i <strong>za</strong>govaranju dijaloga,<br />
kako sa sadašnjošću tako i s prošlošću, naglašavajući značaj Mardešićeve ideje<br />
čišćenja pamćenja u tekstu pod naslovom Ozdravljenjem pamćenja do pomirenja:<br />
pitanje religijskog pamćenja u sociološko-teološkoj misli Željka Mardešića.<br />
Ante Vučković, sa splitskog Katoličkog bogoslovnog fakulteta, u tekstu naslovljenom<br />
Opraštanje u Željka Mardešića, bavio se temom opraštanja kao religijskom<br />
kategorijom u djelu Željka Mardešića, pogotovo nakon ratnih godina, i to na tragu<br />
traženja oproštenja pape Ivana Pavla II. Na sličan način o Željku Mardešiću, na<br />
kraju drugoga dijela, govorio je i Božo Vuleta, gvardijan Sinjskog franjevačkog<br />
samostana, skicirajući njegovu komunikaciju i suradnju s franjevcima u raspravi<br />
naslovljenoj Mirotvorstvo Željka Mardešića: suradnja s Franjevačkim institutom <strong>za</strong><br />
kulturu mira u Splitu.<br />
U trećem dijelu simpozija izlagači su govorili o ve<strong>za</strong>ma Mardešićevog djela s empirijskim<br />
aspektom u sociologiji religije, novom duhovnošću, te religioznim identitetima.<br />
Tako je jedina žena izlagateljica na skupu, Dinka Marinović Jerolimov,<br />
s <strong>Institut</strong>a <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu, govorila o doprinosu Mardešića,<br />
alias Jakova Jukića, poimanju i kritici empirijske sociologije religije u izlaganju pod<br />
naslovom Jakov Jukić i empirijska sociologija religije.<br />
Tonči Matulić, sa <strong>za</strong>grebačkog KBF-a, govorio je o teološkoj dimenziji nove duhovnosti<br />
u izlaganju Teologijsko propitivanje temelja takozvane nove duhovnosti:<br />
proročka dimenzija Mardešićevog prosuđivanja novog doba.<br />
Sociolog Miroslav Artić govorio je o aktualnoj religioznosti u Hrvatskoj kroz rezultate<br />
European Values Studyja, dovodeći ih u odnos s Mardešićevim konceptom<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
403
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 402–404<br />
fenomena sakralnog u izlaganju pod naslovom Transformacije tradicionalnih religioznih<br />
identiteta.<br />
Pero Aračić, s KBF-a u Đakovu, na kraju trećega dijela simpozija, govorio je o<br />
utjecaju individualizma na obiteljski i župni život kroz refleksiju posthumno objavljene<br />
knjige Željka Mardešića u tekstu Župa i obitelj, <strong>za</strong>jednice i crkveni pokreti u<br />
Hrvatskoj.<br />
U četvrtom i posljednjem dijelu simpozija nastavljena je rasprava o Crkvi i crkvenim<br />
pokretima u djelu Željka Mardešića. Stipe Tadić, s <strong>Institut</strong>a društvenih<br />
znanosti Ivo Pilar, govorio je o Mardešićevom uočavanju revitali<strong>za</strong>cije religije kroz<br />
eklezijalne pokrete u izlaganju Novi eklezijalni pokreti u djelu Željka Mardešića, a<br />
Vine Mihaljević, s istog <strong>Institut</strong>a, govorio je o fenomenu novih religijskih pokreta<br />
u tekstu naslovljenom Religijski pokreti u djelu Željka Mardešića.<br />
Ravnatelj Visoke teološko-katehetske škole iz Zadra Marinko Duvnjak govorio je o<br />
sociološkim i teološkim naporima Mardešića u opisu stanja Crkve u suvremenom<br />
svijetu u izlaganju Viđenje Crkve u djelima Željka Mardešića.<br />
Na kraju je Željko Tanjić, sa <strong>za</strong>grebačkog KBF-a, u izlaganju pod naslovom Važnost<br />
osobe i djela Željka Mardešića <strong>za</strong> teologiju raspravljao o značaju Mardešićevog<br />
opusa <strong>za</strong> teologiju na <strong>prostor</strong>u Hrvatske i Bosne i Hercegovine.<br />
Naravno, ovakav skup nije dovoljan <strong>za</strong> cjelokupnu analizu Mardešićevog, alias<br />
Jukićevog, opusa, ali je dobar poka<strong>za</strong>telj sociološkog i teološkog interesa <strong>za</strong> njegov<br />
rad, što predstavlja i poziv na nove interpretacije misli ovog utjecajnog sociologa<br />
religije.<br />
Goran Goldberger<br />
Zagreb<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
404
Recenzije i prikazi<br />
Norbert Elias<br />
Mo<strong>za</strong>rt – sociologija jednog genija<br />
Zagreb, Naklada Jesenski i Turk, Hrvatsko sociološko društvo, <strong>2007</strong>., 135 str.<br />
Posthumno objavljeni fragmenti njemačkog sociologa Norberta Eliasa o Wolfgangu<br />
Amadeusu Mo<strong>za</strong>rtu nakon osamnaest godina doživjeli su i svoje hrvatsko izdanje.<br />
Za razliku od većine knjiga koje se bave Mo<strong>za</strong>rtovim životom ili djelom, knjiga Mo<strong>za</strong>rt<br />
– sociologija jednog genija oslikava društvene i psihološke okolnosti pod kojima<br />
nastaje fenomen Mo<strong>za</strong>rta. Autor nam donosi iscrpnu analizu dvorskog života<br />
tog vremena te na jedan duboko ljudski, ali pri tome i znanstveni način, progovara<br />
o velikom skladatelju.<br />
U Predgovoru, svojevrsnom vodiču kroz knjigu, Ognjen Čaldarović apstrahira<br />
osnovne aspekte Eliasova psihološko-sociološkog portreta: Mo<strong>za</strong>rtovu osobnost,<br />
ulogu oca, pojam nadarenosti, stvaralački proces skladanja, odnos prema radu,<br />
ustroj tadašnjeg (dvorskog) društva, glazbene i društvene kanone, te na koncu,<br />
okolnosti ve<strong>za</strong>ne uz njegovu smrt.<br />
Drugi dio knjige čine Eliasovi Sociološki ogledi o Mo<strong>za</strong>rtu u kojem sami naslovi<br />
upućuju na jednu vrstu psihološke analize. U prvom poglavlju, Odustavši od sebe,<br />
pustio se da padne, Elias počinje analizu Mo<strong>za</strong>rta od trenutka njegove smrti. Autor<br />
podvlači neke osnovne psihološke crte Mo<strong>za</strong>rta koje su <strong>za</strong> njega imale kobne posljedice:<br />
gubitak vjere u naklonost publike i svoje žene Constanze. Elias smatra da<br />
je gubitak tih dviju ključnih pokretačkih sila postao razlog njegova odustajanja od<br />
samog sebe. Autor se osvrće i na ugrađen manjak ljubavi, odnosno samopoštovanja,<br />
kao dodatan uzrok Mo<strong>za</strong>rtovoj tragediji.<br />
U drugom poglavlju ovog dijela knjige, Građanski glazbenici u dvorskom društvu,<br />
Elias daje opsežnu sliku sociopovijesnog konteksta u kojem je djelovao Mo<strong>za</strong>rt. Zaključuje<br />
kako velika djela nastaju “uslijed dinamike sukoba između kanona starijih<br />
slojeva i novijih koji se uzdižu”. Sukob aristokracije dvora i građanstva u drugoj<br />
polovici 18. stoljeća svrstava se ponaosob pod šire značenjske pojmove kao što<br />
su civili<strong>za</strong>cija i kultura (o njima Elias opširnije piše u drugim djelima) 1 . Za Eliasa<br />
Mo<strong>za</strong>rtova je sudbina upravo paradigmatska <strong>za</strong> vrijeme u kojem silnice između<br />
1 Elias, N. (1996). O procesu civili<strong>za</strong>cije. Zagreb: Antibarbarbarus.<br />
Copyright © <strong>2007</strong> <strong>Institut</strong> <strong>za</strong> društvena istraživanja u Zagrebu – <strong>Institut</strong>e for Social Research in Zagreb<br />
Sva prava pridržana – All rights reserved<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
405
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 405–409<br />
vladajuće aristokratske strukture te njome nametnutog ukusa (posebice u glazbi i<br />
arhitekturi) i građanskih autsajdera postaju sve opipljivije.<br />
Mo<strong>za</strong>rtova je uloga u dvorskom društvu bila podvojena. S jedne strane preuzima<br />
njihove kanone dok s druge pripada jednom novom građanskom sloju. Sukladne<br />
tomu su i njegove emocije koje predstavljaju amalgam želje <strong>za</strong> identifikacijom i<br />
ogorčenosti prema tom istom društvu. Vrhunac revolta protiv nametnute socijalne<br />
prilagodbe vidljiv je kroz otkaz od strane salzburškoga kne<strong>za</strong>-nadbiskupa, a dobiva<br />
ga u obliku udarca nogom. Osim sociološkog mikroportreta Elias se osvrće i na<br />
širi kontekst – ocrtava mikrosukob Mo<strong>za</strong>rta i salzburškog kne<strong>za</strong>-nadbiskupa kao<br />
odraz procesa koji se tada javljaju u Njemačkoj.<br />
Elias upozorava kako je pojednostavljivanje povijesnih događanja i isključivo promatranje<br />
Mo<strong>za</strong>rtova sukoba s aristokracijom kroz prizmu slabljenja aristokracije<br />
pogrešno jer se aristokracija u tim dijelovima Njemačke održala tijekom cijeloga<br />
Mo<strong>za</strong>rtovog života. Za razliku od centralistički ustrojenih Engleske i Francuske<br />
gdje umjetnici nisu imali puno izbora, u Italiji i Njemačkoj jača konkurencija zbog<br />
mnoštva dvorova, te sukladno tomu i broja namještenja. Zahvaljujući navedenoj situaciji<br />
broj umjetnika u ovom dijelu Europe znatno je veći pa se umjetnici usuđuju<br />
i pobuniti jer nisu osuđeni na jednog poslodavca.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
406<br />
U sljedećem poglavlju, Mo<strong>za</strong>rtov korak prema “slobodnom umjetniku”, Elias se<br />
najviše bavi sintagmom slobodnog umjetnika. Iako je Mo<strong>za</strong>rt otišao s mjesta dvorskog<br />
službenika, i dalje je <strong>za</strong>visan o dvoru, i to na nekoliko razina. U to doba ono<br />
što možemo nazvati glazbenim tržištem tek je u svojim <strong>za</strong>čecima, pa je odluka o<br />
slobodi u najmanju ruku riskantna. Mo<strong>za</strong>rt u početku uživa naklonost plemićkih<br />
kuća. Međutim, kad se doznaje da nije skladatelj po ukusu cara, plemićke mu<br />
kuće <strong>za</strong>tvaraju svoja vrata. Tragediju Mo<strong>za</strong>rtu donosi i njegov vrijednosni sud po<br />
kojem je opera najviše rangirana u glazbi, što je istovremeno i sud dvorskog establišmenta.<br />
Kao i drugdje, i ovdje se iskazuje Mo<strong>za</strong>rtov ambivalentan odnos prema<br />
aristokraciji. S jedne strane prezire njihov neukus i bahati odnos dok s druge<br />
strane preuzima njihove vrijednosne sustave, te žudi <strong>za</strong> njihovim priznanjem. Kao<br />
ilustraciju odnosa umjetnika i njegove publike, autor navodi primjer Beethovena<br />
koji je uživao puno veće slobode u svom stvaranju. Dok Mo<strong>za</strong>rt još uvijek stvara<br />
tzv. “patronažnu” umjetnost, Beethoven sklada platežno sposobnoj publici. Međutim,<br />
Elias upozorava kako je ovaj proces tek rezultat promjene odnosa moći koju<br />
umjetnik <strong>za</strong>dobiva nad svojom publikom.<br />
U sljedećem poglavlju, Umjetnost <strong>za</strong>natlija i umjetnika, Elias se podrobnije bavi<br />
razlikom umjetničke i <strong>za</strong>natske umjetnosti. Ističe kako ključnu razliku čini utjecaj<br />
kanona nalogodavca koji djeluje kao okvir umjetničkog oblikovanja te prevladava<br />
nad osobnom umjetničkom fantazijom. U fazi umjetničke umjetnosti stvaratelj je<br />
socijalno izjednačen sa svojom publikom, a krajnji je domet ovakvog vida umjetnosti<br />
onaj u kojem su umjetnici superiorni svojoj publici, te na taj način usmjeruju<br />
kanon umjetničkog stvaranja. Navedeni proces ne treba gledati izolirano, nego u<br />
sklopu šireg procesa društvene diferencijacije i individuali<strong>za</strong>cije, a time i izmjene
Recenzije i prikazi<br />
strukture i odnosa proizvođača i potrošača umjetnosti. Ova se promjena zrcali i<br />
u umjetnikovoj samosvjesnosti – dok je u <strong>za</strong>natskoj umjetnosti ona <strong>za</strong>nemariva, u<br />
umjetničkoj se javlja kroz veći stupanj individuali<strong>za</strong>cije osjećaja i samopromatranja,<br />
kako u proizvodnji tako i u recepciji. Takva okrenutost umjetnika sebi dopušta<br />
inovacije i odmake od prihvaćenih kanona.<br />
Sljedeće poglavlje, Umjetnik u čovjeku, bavi se pitanjima na temelju kojih će formalnih<br />
kvaliteta Mo<strong>za</strong>rtova djela postati društveno priznata umjetnost. Elias osporava<br />
tezu kako je sazrijevanje “genijalnog dara” samostalan “unutarnji” proces neve<strong>za</strong>n<br />
<strong>za</strong> sazrijevanje i osobe. Autor ukazuje i na nužnost istraživanja veze između<br />
umjetničkog djela i društva u kojem to djelo nastaje. Elias kritizira općeprihvaćeno<br />
mišljenje o “prirođenom geniju”, te se bavi aspektom sublimacije kod Mo<strong>za</strong>rta.<br />
Uzrok tako jake skladateljeve sublimacije pronalazi u Mo<strong>za</strong>rtovu ocu – Leopoldu<br />
Mo<strong>za</strong>rtu, te njegovoj žudnji <strong>za</strong> ispunjenjem vlastite egzistencije koje pronalazi u<br />
svom sinu. U ovom poglavlju Elias povezuje stvaralački čin s društvom poentirajući<br />
kako umjetnikova fantazija oblikovanjem u materiju izmiruje u<strong>za</strong>jamnu napetost<br />
te, osim što postaje integralni dio djela, postaje i poruka, odnosno “objekt moguće<br />
rezonancije kod drugih”. Mo<strong>za</strong>rt je svoju nadarenost doživljavao kao obvezu, što<br />
opet ide u prilog teoriji o neraskidivosti Mo<strong>za</strong>rta umjetnika i Mo<strong>za</strong>rta čovjeka, te<br />
svjedoči o savjesti koja nikome nije prirođena, nego se stječe u društvu i kroz<br />
društvo.<br />
U poglavlju O razvoju genija Elias pokušava rasvijetliti sociološke aspekte koji<br />
utječu na razvoj Mo<strong>za</strong>rtova talenta. Sudbina mladog Mo<strong>za</strong>rta <strong>za</strong>rana se razlikuje<br />
od sudbine većine djece dvorskih službenika. Već kao malen dječak na turneji je<br />
s ocem i obilazi veće europske prijestolnice. Izbačen iz uobičajenog kruga ljudi<br />
(dvorski slastičar i dvorski trubač) komunicira s “vrhom” aristokracije, a osim nje<br />
upoznaje (neke samo dijelom, ali mnoge i likom) najveće skladatelje svoga vremena.<br />
Gdje god se pojavi predstavlja sen<strong>za</strong>ciju te ga svi koji drže do sebe moraju<br />
i vidjeti. Tako će izgledati Mo<strong>za</strong>rtov život sve do njegove 21. godine. Preko tih<br />
“gostovanja” obitelj se i financirala. Međutim, kako su djeca rasla, prihodi su se<br />
smanjivali. Elias se u ovom poglavlju ponovno osvrće na Mo<strong>za</strong>rtovu želju <strong>za</strong> ljubavi,<br />
koja je, kako Elias pretpostavlja, urodila nesigurnošću. Kao ključnu figuru koja<br />
je djelovala na razvoj genija, autor opet izdvaja Mo<strong>za</strong>rtova oca Leopolda Mo<strong>za</strong>rta.<br />
Opisuje ga kao inteligentnoga, racionalnog čovjeka, sklonog depresijama i izrazito<br />
autoritativnog koji je s gađenjem prihvaćao službu dvorskog glazbenika, a životni<br />
smisao crpio iz sinova umijeća. Elias dovodi u vezu očevu veliku potrebu <strong>za</strong><br />
smislom i Mo<strong>za</strong>rtovu <strong>za</strong> ljubavi i naklonošću, te kao rezultat te pove<strong>za</strong>nosti razvoj<br />
djetetova talenta u smjeru koji je želio otac. Osim čulnog poticaja, Mo<strong>za</strong>rt je od<br />
svog oca primao sistematske pouke već od treće godine života. Očeve pouke te<br />
upoznavanja s djelima vodećih skladatelja toga vremena obrazovanje je kakvo je<br />
malo tko imao prilike tada steći.<br />
Sljedeće poglavlje, Mo<strong>za</strong>rtovo mladenačko doba – između dvaju socijalnih svjetova,<br />
bavi se Mo<strong>za</strong>rtom u dobi oko njegove dvadeset prve godine. Elias opisuje<br />
Mo<strong>za</strong>rta kao biće potpuno ovisno o ocu – Leopold Mo<strong>za</strong>rt upravlja njegovim finan-<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
407
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong>, 45 (<strong>2007</strong>) 177–178 (3–4): 405–409<br />
cijama, pakira stvari <strong>za</strong> put, brine se oko svih praktičnih pitanja. Leopold Mo<strong>za</strong>rt<br />
polaže sve na uspjeh svoga sina, čija slava s godinama jenjava – prestaje biti dijete,<br />
a time i “čudo od djeteta”. Leopold Mo<strong>za</strong>rt nada se stalnom sinovom namještenju<br />
na nekom dvoru. Međutim, dokoličarska vladajuća klasa od glazbe kao i od svega<br />
traži <strong>za</strong>bavu. Mladi virtuoz predstavlja sen<strong>za</strong>ciju nekoliko tjedana, a nakon toga<br />
aristokracija se okreće novim izvorima <strong>za</strong>bave. Elias smatra kako ni stariji ni mlađi<br />
Mo<strong>za</strong>rt nisu bili svjesni strukturnih posebnosti dvorskoga društva.<br />
Osim nerazumijevanja tih posebnosti, Mo<strong>za</strong>rtu nije išlo u prilog (<strong>za</strong> uspjeh na<br />
dvoru) što nikada nije svladao dvorsko umijeće ophođenja. Bio je izravan, često<br />
je znao i izgovarati grube i neumjesne riječi, te je kao takav bio autsajder u kojem<br />
se s vremenom razvijao sve veći inat i prezir prema dvoru. Taj se prezir, navodi<br />
Elias, može tumačiti i kao pobuna protiv oca koji se usprkos negativnom stavu,<br />
vladajućem poretku ipak pokoravao.<br />
Elias piše i o Mo<strong>za</strong>rtovim pomalo bi<strong>za</strong>rnim šalama. Osporavajući karakter tih šala,<br />
autor smatra kako ga treba promatrati u duhu vremena u kojem su šale s analnim i<br />
oralnim motivima bile općeprihvaćene među mladima iz nižih društvenih slojeva,<br />
što i potkrepljuje primjerima.<br />
Elias ističe dihotomiju njegovog neglazbenog nastupa, koji je u svemu protivan<br />
dvorskom ophođenju, te glazbenog izričaja koji je posve dvorski – kanonski, iako<br />
u tom poštivanju kanona Mo<strong>za</strong>rt kroz svoju fantaziju bitno nadmašuje razumijevanje<br />
aristokratske publike.<br />
Mo<strong>za</strong>rtov odnos prema ženama isto je podvojen. S jedne strane nalazi se krug<br />
žena poput njegove majke, sestre i rođakinja s kojima Mo<strong>za</strong>rt dijeli svoje bi<strong>za</strong>rne<br />
šale, s druge su pak strane žene iz višeg sloja – Mo<strong>za</strong>rtove učenice u koje se on redom<br />
<strong>za</strong>ljubljuje, ali su mu nedostupne. O svijesti različitog pristupa prema ženama<br />
svjedoče i dva pisma, Elias ih prenosi u svojoj knjizi, u kojima Mo<strong>za</strong>rt koristi dva<br />
potpuno drugačija stila (ozbiljan i vulgaran) kako bi poka<strong>za</strong>o svoju <strong>za</strong>ljubljenost.<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
408<br />
Mo<strong>za</strong>rtov revolt – od Salzburga do Beča, kao i sljedeća dva poglavlja, <strong>za</strong>sebna su<br />
cjelina u kojoj Elias opisuje Mo<strong>za</strong>rtov sukob sa salzburškim dvorom. Nakon neuspješnog<br />
traganja <strong>za</strong> boljom pozicijom, Mo<strong>za</strong>rt prihvaća posao dvorskog orguljaša<br />
na dvoru svoga oca. Uz ostale obveze, Mo<strong>za</strong>rtova je dužnost bila svaki se dan<br />
javiti na dvor – no, Mo<strong>za</strong>rt to nije poštivao. Elias se u ovom poglavlju pomno bavi<br />
odnosom grofa Colloreda i buntovnog Mo<strong>za</strong>rta. Mo<strong>za</strong>rt otkazuje službu koja mu<br />
donosi siguran prihod i s nadom se okreće Beču. Osim želje <strong>za</strong> uspjehom, tu je i<br />
mlada kći gospođe Weber, njegove stanodavke, <strong>za</strong> koju Leopold Mo<strong>za</strong>rt opravdano<br />
sumnja da je jedan od razloga sinova otka<strong>za</strong>. Mo<strong>za</strong>rt se oglušuje na poziv oca da<br />
se vrati u Salzburg i izmiri s grofom, pa <strong>za</strong>ključujemo da je pobuna protiv grofa<br />
ujedno i pobuna protiv očeva autoriteta. Mo<strong>za</strong>rt je svjestan da mu predstoji borba<br />
<strong>za</strong> pronala<strong>za</strong>k stalnog namještenja, ali svijest o vlastitom umijeću daje mu snagu.<br />
Elias Mo<strong>za</strong>rtov revolt smatra ključnim u nastajanju njegovih velikih opera koje<br />
stvara nakon prekida sa salzburškim dvorom jer bi ga ostanak primorao na “<strong>za</strong>nat-
Recenzije i prikazi<br />
sku umjetnost” – stvaranje skladbi po potrebi maloga dvora. Mo<strong>za</strong>rtov revolt odraz<br />
je sazrijevanja i osobe i umjetnika, smatra Elias, te osporava ideju o umjetničkom<br />
geniju koji se može razviti u socijalnom vakuumu.<br />
Vrhunac emancipacije: Mo<strong>za</strong>rtovo vjenčanje poglavlje je u kojem Elias u kratkim<br />
crtama piše o financijskom i emotivnom značenju tog vjenčanja u obitelji Mo<strong>za</strong>rtovih.<br />
Mo<strong>za</strong>rtova ženidba s Constanzom Weber <strong>za</strong> Eliasa je vrhunac skladateljeve<br />
emancipacije jer predstavlja suprotnost svemu čemu ga je otac vodio. Iako Mo<strong>za</strong>rt<br />
obećava polovicu svojih primanja kad nađe trajno namještenje, otac sinu nikada<br />
neće oprostiti taj potez.<br />
Na kraju knjige nalazimo Plan – Mo<strong>za</strong>rtova životna drama u natuknicama u kojemu<br />
su izloženi ključni elementi kojima se bavi ova studija te Dvije bilješke, vrlo<br />
kratko poglavlje u kojem autor piše o Mo<strong>za</strong>rtovom Gudačkom kvintetu u g-molu,<br />
s naglašenom aluzijom na skladatelja.<br />
Mo<strong>za</strong>rt – sociologija jednog genija kaleidoskopska je ilustracija umjetnika i njegovog<br />
statusa u dvorsko-aristokratskom ozračju druge polovice 18. stoljeća. Osim<br />
slikovite studije dvorskoga života, odnosno socioloških i psihičkih čimbenika koji<br />
su utjecali na Mo<strong>za</strong>rtovu tragediju, autor nas snagom argumenata uvjerava u neraskidivost<br />
umjetnika i njegova djela. Kroz fragmentarne studije dobivamo vrlo<br />
detaljan prikaz sazrijevanja mladog Mo<strong>za</strong>rta u velikog umjetnika koji prati pobuna<br />
prema autoritetu dvora i oca. Mjestimice se čini kao da je Elias kontradiktoran,<br />
što je vidljivo kada govori o pismima i Mo<strong>za</strong>rtovom nepoštivanju dvorskog načina<br />
ophođenja. Međutim, upravo time dobiva se osebujna slika jedne kompleksne<br />
osobe čiji način ophođenja nije ovisio o pravilima etikete, nego o motivaciji u danoj<br />
situaciji. Čitatelja može <strong>za</strong>smetati fragmentarnost studije, koja se najviše zrcali<br />
u nedovršenosti posljednjeg poglavlja, pa onima koji žele znati što bi Elias dalje<br />
pisao kao poticajna utjeha ostaje njegova parafra<strong>za</strong> Wittgensteina sa samoga kraja<br />
knjige: “O čemu se ne može govoriti, <strong>za</strong> tim valja tragati”.<br />
Klara Bilić Meštrić<br />
Zagreb<br />
<strong>Sociologija</strong> i <strong>prostor</strong><br />
409