BOLEZNI SEČIL Naloge sečil so izločanje odvečnih snovi ... - Mercator
BOLEZNI SEČIL Naloge sečil so izločanje odvečnih snovi ... - Mercator
BOLEZNI SEČIL Naloge sečil so izločanje odvečnih snovi ... - Mercator
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>BOLEZNI</strong> <strong>SEČIL</strong><br />
<strong>Naloge</strong> <strong>sečil</strong> <strong>so</strong> <strong>izločanje</strong> <strong>odvečnih</strong> <strong>snovi</strong> iz telesa, npr. končni produkti presnove beljakovin<br />
(sečnina, kreatinin); uravnavanje vode in elektrolitov v telesu; vzdrževanje kislinsko-bazičnega<br />
ravnovesja v krvi; endokrine funkcije, npr. tvorba renina, eritropoetina, aktivne oblike vitamina<br />
D in prostaglandinov ter <strong>izločanje</strong> telesu tujih <strong>snovi</strong>, npr. zdravvila, strupi.<br />
Pri nastanku seča <strong>so</strong>delujejo trije mehanizmi, in sicer (1) glomerularna filtracija, (2) delna<br />
re<strong>so</strong>rpcija golmerularnega filtrata iz olumna tubulov in (3) tubulna sekrecija v seč. Ledvice v<br />
minuti dobijo okoli 1,2 litra krvi. V glomerulih nastaja iz krvi primarni seč. Dnevno ga nastane<br />
približno 180 litrov. Pri prehodu skozi različne dele tubulov nastane končni seč, ki ga dnevno<br />
izločamo okoli 1,5 litra.<br />
Funkcionalna enota ledvice je nefron. Vsaka ledvica jih ima okoli milijon. Sestavljen je iz<br />
ledvičnega telesca (Malpighijevo telesce) in kanalčka (tubula). Ledvično telesce, ki je v ledvični<br />
skorji, je sestavljeno iz klopčiča kapilar (glomerul) in ovojnice (kapsule).<br />
Najpogostejši simptomi bolezni <strong>sečil</strong> <strong>so</strong>:<br />
• dizurija (bolečina med mokrenjem);<br />
• polurija (povečana količina izločenega seča);<br />
• polidipsija (povečana žeja);<br />
• oligurija (zmanjšana količina izločenega seča, dnevno manj kot 500 ml);<br />
• anurija (nično <strong>izločanje</strong> seča ali manj kot 150 ml/dan);<br />
• hematurija (pojav eritrocitov v seču),<br />
• proteinurija (beljakovine v seču);<br />
• bakteriurija;<br />
• levkociturija;<br />
• piurija (gnojni seč);<br />
• bolečina na <strong>sečil</strong>ih;<br />
• otekline (nastanejo zaradi hipoproteinemije) in<br />
• utrujenost.<br />
Najpogostejši sindromi pri boleznih ledvic <strong>so</strong>:<br />
• akutna in hitro napredujoča odpoved ledvic (v nekaj dneh se glomerularna filtracija<br />
znatno zmanjša);<br />
• kronična odpoved ledvic (naparedujoča nepovratna okvara nefronov neglede na vzrok);<br />
• akutni nefritični sindrom (bolezen prizadene zlasti glomerule, v manjši meri tudi tubule,<br />
veča se koncentracija dušičnih retentov);<br />
• nefrotski sindrom (značilna huda proteinurija, t.j. nad 3,5 g izločenih beljakovin dnevno);<br />
• brezsimptomne nepravilnosti seča.<br />
Laboratorijske preiskave seča<br />
Najustreznejši način odvzema seča za laboratorijske preiskave je prvi jutranji vzorec, ki je oddan<br />
po načinu čistega močenja (očiščen izhod sečnice, oddaja srednjega curka seča, izjemno redko s<br />
katetrom ali suprapubično punkcijo). Pomembno je tudi, kako seč pred preiskavami shranimo.<br />
Normalen seč je bister, brezbarven ali rumene do jantarjeve barve; specifična teža seča je 1,0012<br />
do 1,035 (destilirana voda 1,000); pH je med 4,5 in 8.<br />
Proteinurijo najpogosteje dokazujemo s preskusnimi lističi, ki pa ne zajemajo lahkih verig pri<br />
plazmocitomu. Zdrav človek izloči s sečem do 150 mg beljakovin. Semikvantitativno beljakovine<br />
dokazujemo s sulfosalicilno kislino, kvantitativno pa z biuretnim presku<strong>so</strong>m (določanje količine
eljakovin v 24-urnem seču). Z elektroforezo seča ugotavljamo vrsto beljakovine v seču. Glukozo<br />
v seču ugotovimo pri bolnikih s sladkorno boleznijo ali pri ledvični glikozuriji, ki je funkcijska<br />
motnja ledvic (krvni sladkor je v mejah normale). V seču lahko določamo tudi ketonska telesa,<br />
urobilinogen, urobilin in bilirubin.<br />
Za preiskavo sečne usedline (sediment) potrebujemo 10 do 15 ml svežega seča, ki ga<br />
centrifugiramo 5 minut pri 2000 vrtljajih. Usedlino zmešamo z 1 ml seča preden jo gledamo in<br />
štejemo pod mikroskopom. V vidnem polju najdemo normalno 1 do 3 eritrocite, 3 do 5<br />
levkocitov, celice, bakterije, maščobe in kristale. Cilindri, ki jih najdemo v sedimentu nastanejo v<br />
tubulu. Ličimo eritrocitne cilindre (značilni za glomerularne bolezni), levkocitne (značilni za<br />
akutni pielonefritis), granulirane (pojavijo se pri kroničnih boleznih ledvic, pa tudi po težkem<br />
fizičnem naporu), maščobne (najpogosteje pri nefrotskem sindromu) in hialine cilindre (pri<br />
napredovali kronični ledvični bolezni). S citološkim pregledom lahko v seču ugotovimo maligne<br />
celice.<br />
Za ugotavljanje bakterij v seču je pomembno, da je seč pravilno odvzet (pred odvzemom je<br />
potrebno očistiti zunanji predel <strong>sečil</strong>!). Bakteriurija je pomembna le, če najdemo v srednjem<br />
curku seča več kot 10 5 mikroorganizmov na mililiter seča. Za dokazovanje bakteriurije<br />
najpogosteje uporabljamo kvantitativno urinokulturo (Sanfordov preskus), ki omogoča<br />
ugotavljanje vrste povzročitelja, število bakterij v 1 ml seča in preskus občutljivosti povzročitelja<br />
na antibiotike in kemoterapevtike. Najhitrejšo informacijo bakteriurije omogoča mikroskopski<br />
pregled kaplje svežega, necentrifugiranega seča (čisti odvzem!), obarvanega po Gramu. Urikult je<br />
semikvantitativni način določanja bakteriurije.<br />
Preiskave krvi pri boleznih <strong>sečil</strong><br />
Anemija je značilna za kronično odpoved ledvic, levkocitoza pa za akutni pielonefritis. Pri<br />
ledvični odpovedi <strong>so</strong> pogosto spremembe koncentracije elektrolitov v serumu (kalij, kalcij),<br />
najpogosteje pa določamo serusmko vrednost kreatinina, ki nastaja iz kreatinfosfata v mišicah.<br />
Pri zdravih ledvicah se praktično v celoti filtrira v glomerulih in je tako pokazatelj glomerularne<br />
funkcije. S slabšanjem delovanja ledvic se povečuje tudi serumska koncentracija kreatinina.<br />
Sečnina (urea) je končni presnovek beljakovin, koncentracija v serumu je odvisna od<br />
glomerularne filtracije in re<strong>so</strong>rpcije v tubulih. Na koncentracijo sečnine v serumu vplivajo tudi<br />
številni zunajledvični dejavniki, kot <strong>so</strong> količina zaužitih beljakovin in njihova razgradnja (npr. pri<br />
povečani telesni temperaturi kaheksiji in drugih boleznih). Pri sumu na sistemsko bolezen in<br />
<strong>so</strong>časno bolezen <strong>sečil</strong> pomagajo tudi druge krvne preiskave, npr. določanje protijedrnih<br />
protiteles in protiteles proti DNA pri sistemskem eritematoznem lupusu.<br />
Funkcijske preiskave ledvic<br />
Očistek (klirens) kreatinina je pomembna preiskava, s katero ugotavljamo, kako ledvice nekatere<br />
<strong>snovi</strong> iz krvi v določenem ča<strong>so</strong>vnem obdobju odstranijo s sečem. Očistek kreatinina izračunamo<br />
z obrazcem: C = (UxV)/P (C = klirens, U = koncentracija kreatinina v serumu, V = količina<br />
izločenega seča v ča<strong>so</strong>vni enoti, P = koncentracija kreatinina v plazmi). Normalna vrednost za<br />
očistek kreatinina je 80 do 120 mo/minuto; s starostjo se zmanjšuje.<br />
Tubulne funkcije ocenjujemo redkeje. Koncentracijski preizkus naredimo tako, da preiskovancu<br />
za določen čas prepovemo piti katerokoli tekočino, nato v seču izmerimo specifično težo (1,020<br />
ali več = spo<strong>so</strong>bnost koncentracije).<br />
Druge preiskave <strong>sečil</strong> <strong>so</strong>: ultrazvočna, rentgenska, radioizotopna, ledvična biopsija in druge.
Glomerulonefritis<br />
Glomerulonefritis je vnetje ledvic, ki se dogaja predvsem ali samo v ledvičnem telescu<br />
(glomerulu). Pri tem <strong>so</strong> lahko prizadeti tudi drugi deli ledvične enote (nefrona), zunajglomerulne<br />
krvne žile, tubuli in intersticij. Nekroza vglomerulnih kapilarnih zank je najhujša oblika okvare<br />
glomerula. Glomerularni kapilarni trombi <strong>so</strong> lahko razni znotrajkapilarni beljakovinski<br />
precipitati. Glomerularna vnetna eksudacija lahko zajema sestavine krvne plazme ali krvne<br />
celice. Proliferativni vnetni odziv zajema proliferacijo glomerulnih celic in zunajkapilarno<br />
kapsulno proliferacijo.<br />
Etiopatogeneza glomerulonefriti<strong>so</strong>v je povezana z odlaganjem krožečih ali lokalno nastalih<br />
imunskih komplek<strong>so</strong>v. Primarni glomerulonefritis je bolezen, ki je pogosto omejena samo na<br />
ledvice, sekundarni glomerulonefritis pa je bolezen, kjer gre za enega izmed izrazov sistemske<br />
bolezni, bakterijskih, virusnih okužb in malignih bolezni.<br />
Klinični sindromi glomerulnih bolezni se kažejo s štirimi bistvenimi dogajanji: s spremenjeno<br />
glomerulno filtracijo, moteno homeostazo natrija, proteinurijo in hematurijo. V bolezenskem<br />
poteku se glomerulonefritis lahko kaže kot mešanica akutnega nefritičnega in nefrotičnega<br />
sindroma ali pa se sindromi menjavajo oziroma prehajajo drug v drugega; tako da ima lahko<br />
bolnik z glomerulonefriti<strong>so</strong>m v začetku proteinurijo, kasneje se razvije nefrotični sindrom,<br />
pokaže se hipertenzija, bolezen preide v kronični nefritični sindrom.<br />
Nefrotski sindrom je posledica raznih bolezenskih stanj in se kaže s številnimi ledvičnimi in<br />
drugimi nepravilnostmi, predvsem s proteinurijo, lipidurijo, edemi, hiperlipoproteinemijo in<br />
hiperkoagubilnostjo. Osrednja motnja pri tem sindromu je obilna proteinurija zaradi<br />
nenormalno povečane glomerularne prepustnosti za makromolekule.<br />
Vzroki nefrotičnega sindroma <strong>so</strong>: primarni glomerulonefritisi; sekundarne glomerulopatije<br />
(poinfekcijski glomerulonefritis, npr. postreptokokni, po bakterijskem endokarditisu, visceralnih<br />
ognojkih, po okužbi z viru<strong>so</strong>m hepatitisa B, citomegaloviru<strong>so</strong>m in drugimi virusi; sistemske<br />
bolezni, npr. sistemski lupus eritematodes in drugi; zdravila in druge učinkovine ter težke<br />
kovine, npr. živo srebro, organsko zlato, penicilamin, kaptopril, nesteroidni antirevmatiki in<br />
drugi; maligne bolezni, npr. karcinomi pljuč, želodca, debelega črevesa, dojke in drugi;<br />
dednorodbinske in metabolne bolezni, npr. sladkorna bolezen, hipo-in hipertiroza in druge;<br />
drugi vzroki, kot npr. nosečnost (preeklampsija), maligna nefroskleroza, renovaskularna<br />
hipertenzija in drugi.<br />
Zdravljenje nefrotičnega sindroma je zdravljenje temeljne bolezni, npr. diabetične nefropatije,<br />
sistemskega lupusa eritematodesa itd. Pri veliki večini bolnikov z nefrotičnim sindromom lahko<br />
izboljšamo počutje in odpravimo edeme s simptomatskim zdravljenjem.<br />
Okužbe <strong>sečil</strong><br />
Seč v sečniku zdrvega človeka je brez bakterij. Pri mokrenju seč izpira bakterije, ki kot stalna<br />
flora naseljujejo sluznico sečnice in s svojo pri<strong>so</strong>tnostjo preprečuejo naselitev patogenih<br />
mikroorganizmov. Zato <strong>so</strong> v seču zdravih ljudi, zlasti po prvem jutranjem mokrenju, razne vrste<br />
pozitivnih in gram negativnih bakterij, ki ni<strong>so</strong> povezane z okužbo. Seč za preiskavo, ki naj dokaže<br />
navzočnost bakterij iz okuženih tkiv v gornjih delih <strong>sečil</strong>, mora biti čim manj kontaminiran. Tak<br />
vzorec je mogoče dobiti z metodo čistega mokrenja. Le kadar to ni mogoče, odvzamemo seč z<br />
uretralnim katetrom ali s suprapubično punkcijo sečnika. S katetrom odvzamemo seč navadno le<br />
bolnikom z zaporo spodnjih delov <strong>sečil</strong> in nepremičnim bolnikom. Vsaka katatarizacija pomeni<br />
za bolnika povečano tveganje za vnos potencialnih povzročiteljev okužbe v sečnik.<br />
Okužba lahko prizadene razne dele <strong>sečil</strong>. Večinoma pa ostane omejena na sečnik (cistitis).<br />
Okužbe ni<strong>so</strong> samo pogoste, temveč tudi raznolike, z razponom od brezsimptomne bakteriurije<br />
do akutnega pielonefritisa z gramsko negativno sep<strong>so</strong>.
Pielonefritis je bakterijska okužba ledvic in ledvičnega meha. Okužbe ledvic lahko povzročijo<br />
tudi glive in virusi. Pri okužbi z bacilom tuberkuloze govorimo o ledvični tuberkulozi.<br />
Akutni bakterijski pielonefritis je klinični sindrom s povečano telesno temperaturo, ledveno<br />
občutljivostjo ali bolečnostjo, levkocitozo, levkocitnimi cilindri v seču, bakteriurijo s <strong>so</strong>časno<br />
okužbo sečnika ali brez nje.<br />
Kronični bakterijski pielonefritis opisujemo bodisi kot dolgotrajno okužbo ledvice, povezano z<br />
aktivno bakterijsko rastjo ali kot ledvično okvaro, nastalo zaradi bakterijske okužbe v<br />
preteklosti.<br />
Okužbe nastanejo po dveh poteh. Pogostejša je ascendentna, to je vstop bakterij skozi sečnico do<br />
sečnika in do ledvične sredice. Druga pot je hematogena ali descendentna z zasevki v ledvicah.<br />
Glavni namen zdravljenja okužb <strong>sečil</strong> <strong>so</strong> preprečevanje ledvične okvare v otroštvu, manjšanje in<br />
blažitev simptomov ter preprečevanje sistemske okužbe. Preden začnemo zdravljenje z zdravili,<br />
opravimo kvantitativno urinokulturo z občutljivostnim presku<strong>so</strong>m, barvanje bakterij v seču po<br />
Gramu ali hitre diagnostične teste.<br />
Analgetična nefropatija je kronična tubulointersticijska bolezen ledvic s papilarno nekrozo, ki<br />
nastane zaradi zlorabe analgetičnih zdravil. Analgetiki, vpleteni v nastanek te bolezni <strong>so</strong><br />
fenacetin, acetsalicilna kislina in nesteroidni antirevmatiki.<br />
Sečni kamni<br />
Sečni kamni navadno nastanejo zaradi motnje v mehanizmih, ki omogočajo ravnovesje v<br />
izločanju vode in topljencev. Seč vsebuje nekatere <strong>snovi</strong>, ki zavirajo kristalizacijo kalcijevih <strong>so</strong>li,<br />
in druge, ki vežejo kalcij v topne komplekse. Pri nastajanju sečnih kamnov <strong>so</strong> pomembne tri sile:<br />
čezmerno nasičenje raztopine, ki sili kalcijeve <strong>so</strong>li iz raztopine v trdno obliko; delovanje te sile<br />
pospeši navzočnost heterogenih jeder; zaviralci (npr. pirofosfat), ki zavrejo jedritev v seču,<br />
povečajo nasičenost, ki je potreben za nastanek trdne faze, in upočasnjujejo rast že nastalih<br />
jeder.<br />
Približno tri četrtine vseh sečnih kamnov vsebuje kalcij. Večinoma <strong>so</strong> sestavljeni iz kalcijevega<br />
oksalata in kalcijevega fosfata. Količinsko manj kamnov je sestavljenih iz sečne kisline in nekaj iz<br />
cistinov.<br />
Sečni kamni v ledvičnem mehu <strong>so</strong> pogosto brezsimptomni. Če povzročajo odtočno motnjo,<br />
bolnik lahko začuti hudo stalno ledveno bolečino s slabostjo in bruhanjem. V sečevodu vklenjeni<br />
kamni povzročajo hude količne bolečine. Na zaporo v odtoku urina bolnika opozorijo še motnje v<br />
izločanju seča (oligurija, anurija), novo odkrita aarterijska hipertenzija in laboratorijska<br />
znamenja ledvične insuficience. Pri potovanju sečnih kamnov se lahko pojavi hematurija. Kamni<br />
lahko povzročajo tudi suprapubično in perinealno bolečino s pogostejšim mokrenjem.<br />
Zdravljenje sečnih kamnov je z dieto in/ali operativno. Dietno zdravljenje zahteva veliko tekočin,<br />
omejitev oksalatov v prehrani (bolnik naj ne uživa npr. špinače, rabarbare, čokolade, kakava,<br />
lešnikov, kokakole in ne veliko vitamina C), zmerna omejitev živil, ki vsebuejo veliko kalcija,<br />
velik vnos natrija poveča <strong>izločanje</strong> kalcija in spodbudi kristalizacijo kalcijevih <strong>so</strong>li z natrijevim<br />
uratom in tako pripomore k tvorbi kalcijevih kamnov. Bogata beljakovinska hrana lahko<br />
pripomore k nastanku kamnov iz sečne ksiline. Omejitev fofatov v hrani je lahko škodljiva pri<br />
bolnikih s sečnimi kamni iz magnezijevega amonfosfata in <strong>so</strong>časno okužbo <strong>sečil</strong>.
Akutna odpoved ledvic<br />
je sindrom naglega slabšanja ledvičnega delovanja. Osnovna motnja je hitro zmanjševanje<br />
glomerulne filtracije, ki se kaže s hitrim povečevanjem serumskih koncentracij dušičnih <strong>snovi</strong>,<br />
predvsem sečnine in kreatinina. To je akutna motnja, zaradi katere ledvice ne morejo več<br />
vzdrževati ničelne bilance vode, elektrolitov in endogenih <strong>snovi</strong>, ki nastanejo pri pre<strong>snovi</strong> in se<br />
izločajo večinoma skozi ledvice. Količna seča je lahko zmanjšana (manj kot 500 ml/dan), kar<br />
imenujemo oligurična ledvična odpoved ali normalna, kar imenujemo neoligurična ledvična<br />
odpoved. O anuriji govorimo pri zmanjšanju diureze pod 100 ml/dan.<br />
Vzroki za nastanek akutne ledvične odpovedi <strong>so</strong> lahko: prerenalna azotemija (funkcijska,<br />
ledvična hipoperfuzija), ki je zmanjšana glomerularna filtracija zaradi zmanjšane ledvične<br />
prekrvljenosti; akutna (intrinzična) ledvična odpoved, ki je lahko posledica zmanjšane ledvične<br />
prekrvljenosti ali delovanja nefrotoksične <strong>snovi</strong>; akutni intersticijski nefritis, zaaradi posledic<br />
vnetja; akutni glomerulonefritis, akutna bolezen ledvičnih žil in zaporna (obstruktivna)<br />
uropatija (porenalna azotemija).<br />
Akutna ledvična odpoved se lahko kaže kot oligurija, hipervolemija, acidoza ali uremični<br />
sindrom. Glavno laboratorijsko znamenje je naraščanaje serusmke koncentracije kreatinina (za<br />
50 do 100 mikromolov/l na dan).<br />
Temelj preprečevanja akutne ledvične odpovedi sta zgodnje odkrivanje in odstranjevanje<br />
mogočih škodljivosti (npr. s pravočasnim nadomeščanjem tekočine, izogibanjem hipovolemije in<br />
znižanju tlaka, prepoved uporabe nesteroidnih antirevmatikov in perifernih vazodilatatorjev).<br />
Nekatera zdravila, ki jih uporabljamo pri akutni ledvični odpovedi preprečujejo ali vsaj<br />
zmanjšajo ostrost poteka, sicer pa to bolezen zdravimo zlasti s hemodializo.<br />
Kronična ledvična odpoved<br />
je stanje, ki nastane zaradi naparedujočega zmanjševanja delujočega ledvičnega tkiva. Bolezen<br />
lahko povzroči večina ledvičnih bolezni. Ne glede na vzrok je temeljna patogeneza motnja<br />
zmanjšane glomerulne filtracije, ki se lahko zmanjša zaradi zmanjšanja števila nefronov,<br />
zmanjšanja glomerulne filtracije posameznega nefrona in zaradi obojega skupaj. Najpogostejše<br />
bolezni, ki lahko pripeljejo do nastanka kronične ledvične odpovedi <strong>so</strong>: glomerulopatije,<br />
tubulointersticijske bolezni, ledvične žilne bolezni, obstruktivna uropatija, dedene in prirojene<br />
bolezni in druge.<br />
Pri diagnostiki kronične ledvične odpovedi s povečano koncentracijo serusmkega kreatinina<br />
moramo ugotoviti: ali gre za akutno ali kronično okvaro ledvičnega delovanja, vzrok ali temeljno<br />
bolezen, ki je povzročila okvaro, ali obstoj dodatnih reverzibilnih dejavnikov, ki <strong>so</strong> na bolezen<br />
vplivali.<br />
Glavni ukrepi zdravljenja v poteku kronične ledvične odpovedi <strong>so</strong> usmerjeni: v preprečevanje<br />
slabšanja ledvičnega delovanja (zdravila, srčna odpoved, okužbe <strong>sečil</strong>, omejitev beljakovin),<br />
upočasnitev hitrosti napredovanja bolezni (urejanje krvnega tlaka, hipoproteinska dieta,<br />
uravnavanje fosfatov in lipidov), zaviranje nastanka prizadetosti drugih organov (nadomeščanje<br />
kalcija, poprava acidoze) in v zmanjševanje uremične simptomatike (zdravljenje anemije z<br />
eritropoetinom, hipoproteinska dieta).<br />
Zdravljenje s hemodializo in drugimi zunajtelesnimi metodami<br />
Hemodializa je odstranjevanje nerabnih <strong>snovi</strong> iz telesnih tekočin in dodajanje želenih <strong>snovi</strong> z<br />
difuzijo preko umetne polprepustne membrane. Hemodializa nadomesti izločevalno funkcijo<br />
ledvic, vzdržuje ravnovesje vode, elektrolitov in uravnava acido-bazično ravnovesje. Je najbolj<br />
razširjena metoda nadomestnega zdravljenja pri akutni in kronični ledvični odpovedi.
Pri hemodializi se izmenjujejo <strong>snovi</strong> med krvjo in dializno raztopino v dializatorju z istočasnim<br />
potekanjem dveh fizikalnih proce<strong>so</strong>v: Prvi je difuzija, s katerim je označen premik <strong>snovi</strong> kot je<br />
npr. sečnina iz krvnega dela v dializno raztopino in drugih <strong>snovi</strong>, kot <strong>so</strong> kalcij in bikarbonat iz<br />
dializne raztopine v kri. Drugi proces je konvekcija ali ultrafiltracija (prenašanje toplote v<br />
tekočinah in plinih z gibanjem <strong>snovi</strong>), kjer istočasno poteka premik topila (vode) in v njej<br />
raztopljenih <strong>snovi</strong> (topljencev).<br />
Peritonealna dializa. Peritonej deluje kot biološka polprepustna membrana, skozi katero poteka<br />
menjava topljencev in vode med kapilarno peritonealno krvjo in peritonealno dializno raztopino.<br />
Okvare v funkciji uropoetskega trakta<br />
Za oceno glomerularne filtracije v serumu določamo koncentracijo sečnine in kreatinina. Te<br />
<strong>snovi</strong> se tvorijo v jetrih in mišicah, v glavnem v stalnih količinah. Povečanje teh <strong>snovi</strong> v serumu<br />
imenujemo azotemija in nastanejo v primeru upada glomerularne filtracije. Boljši pokazatelj<br />
glomerularne filtracije je kreatinin.<br />
Seč (urin)<br />
Diureza je količina izločenega urina v enem dnevu.<br />
Barva seča je lahko od svetlo-rumene do temno rjave. Vi<strong>so</strong>ko koncentrirani seč zaradi večje<br />
količine urobilinogena kaže temnejšo barvo. Vnetno okvarjena ledvica izloča svetlejši seč. Včasih<br />
povečana količina natrijeve <strong>so</strong>li sečne kisline kaže moten seč in rdečkast sediment (sedimentum<br />
lateritium).<br />
Kemijska reakcija seča je pri običajni hrani slabo kisla. Razrast bakterij tvori večje količine<br />
amoniaka in daje alkalijsko reakcijo. Motnje elektrolitov npr. pri bruhanju ali vsled velikega<br />
uživanja alkalične hrane, lahko pride do alkalijske reakcije.<br />
Najpogosteje se določa kislinsko-bazično stanje v telesu z meritvijo pH urina. Iz prakse se je<br />
pokazalo, da ni priporočljivo meriti pH urina v enkratnem vzorcu, ker je tako dobljena vrednost<br />
le pokazatelj trenutne koncentracije kislin v urinu. Koncentracija kislin v urinu pa lahko niha<br />
tekom dneva od pH 5 do 8, zato <strong>so</strong> pravilne meritve pH urina le v 24 urnem vzorcu urina.<br />
Še bolj natančna ovrednotenje kislinsko- bazičnega ravnotežja, pa je s pomočjo merjenja neto<br />
endogene produkcije kislin pri zdravih osebah, pri katerih se določa celovita količina<br />
anorganskih sestavin diete, urina in blata v 24 urnem vzorcu urina je danes najbolj uporabljena<br />
metoda določanja koncentracije kislin v urinu in predstavlja celotno obremenitev organizma s<br />
kislinami. Priporoča se večdnevno merjenje vzorcev urina.<br />
Zbiranje 24 urnega seča za laboratorijski pregled<br />
Urin zbiramo 24 ur zato, da izmerimo izločeno količino urina in v njem izločenih presnovkov v<br />
enem dnevu (24 urah). Pred in med zbiranjem urina opravljamo normalno vse aktivnosti kot<br />
sicer. Če ni drugače zahtevano, lahko jemljemo predpisana zdravila.<br />
Pretirano pitje tekočin ni priporočeno, vendar ne vpliva bistveno na rezultate preiskav.<br />
• pripravimo si čisto, dovolj veliko po<strong>so</strong>do (najbolj primerna je graduirana plastična<br />
po<strong>so</strong>da za zbiranje urina z volumnom 2,5 L);<br />
• če je potreben dodatek, ga vsujemo v po<strong>so</strong>do (dodatke dobimo v laboratoriju) po prvem<br />
uriniranju;<br />
• z zbiranjem pričnemo navadno zjutraj ob običajnem prvem uriniranju; ta urin zavržemo,<br />
vse naslednje urine pa zbiramo v po<strong>so</strong>di do enake ure drugega dne.<br />
• ko smo naslednji dan (po 24 urah) končali z zbiranjem, urin premešamo in izmerimo<br />
količino zbranega urina ter jo zabeležimo;
• majhno količino zbranega urina odlijemo v čisto po<strong>so</strong>dico (približno 100 ml =1dl) in jo<br />
zamašimo;<br />
• na nalepko napišemo ime in priimek in izmerjeno količino zbranega urina ter jo<br />
nalepimo na po<strong>so</strong>dico z urinom;<br />
• če nimamo možnosti izmeriti količine zbranega urina ali pa nimamo primerne po<strong>so</strong>dice,<br />
v katero bi prelili potreben vzorec, prinesemo v laboratorij ves zbrani urin;<br />
• za nekatere preiskave <strong>so</strong> potrebni še podatki: starost, teža in višina, ter zdravila, ki jih<br />
jemljemo;<br />
• za zbiranje urina pri določenih preiskavah (kateholamini, 17-hidroksisteroidi, 17-<br />
ketosteroidi) zahtevamo še dodatne pogoje, o načinu zbiranja in dodatkih vas poučimo v<br />
laboratoriju;<br />
Zbiranje 24 urnega urina je zelo pomembno. Napake pri zbiranju (polit<br />
urin, pozabili smo na eno uriniranje) imajo za posledico manjšo količino urina. Ker<br />
rezultate preiskav v laboratoriju preračunavamo na količino urina, ima vsaka<br />
sprememba volumna neposreden vpliv na rezultat.<br />
Specifična teža skupne količine dnevnega urina je okoli 1018 do 1020. Majhne količine seča <strong>so</strong><br />
običajno z vi<strong>so</strong>ko specifično težo in nasprotno. Okvarjene ledvice nimajo vseh spo<strong>so</strong>bnosti<br />
koncentracije, zato pri teh specifična teža ostane ista, okoli 1012, ne glede na količino popite<br />
tekočine in izločenega seča. Takšen pojav imenujemo izostenurija. Zmanjšana spo<strong>so</strong>bnost<br />
razredčenja in koncentracije, na npr. 1006 do 1018 imenujemo hipostenurija.<br />
Količina izločenega seča je okoli 1000 do 1600 ml dnevno. V tej številki je 60 do 80 % izločene<br />
vode/dan. Drugo se izloči skozi kožo, pljuča in črevesje. Količina po dnevu je 2 do 4-krat večja,<br />
kot ponoči. Pri nekaterih srčnih bolnikih <strong>so</strong> nočne količine večje od dnevnih, kar imenujemo<br />
nikturijo. Poliurija je diureza, ki je znatno večja od normalne. Polakisurija pomeni pogosto<br />
uriniranje. Oligurija je zmanjšana tvorba urina (manj kot 500 ml v 24 urah).<br />
Anuríja je popolno prenehanje izločanja urina iz ledvic. Ekstrarenalna anurija je prerenalna<br />
anurija; pri postrenalni anuriji je <strong>izločanje</strong> urina onemogočeno zaradi zapore v sečnih izvodilih;<br />
prerenalna anurija je posledica zunajledvičnih vzrokov (npr. hipotenzija, hipovolemija, šok);<br />
renalna anurija nastane zaradi bolezenskih sprememb v ledvicah.<br />
Azotemija je porast koncentracije sečnine ali drugih nebeljakovinskih dušikovih spojin v krvi.<br />
Pojav beljakovin v seču imenujemo proteinurija ali albuminurija in se pojavlja pretežno pri<br />
okvari glomerulov. Pojav eritrocitov v seču imenujemo hematurija, ki je lahko makroskopska, ki<br />
jo vidimo s prostim oče<strong>so</strong>m in mikroskopska , kjer barva na oko ni vidna, vpod mikroskopom pa<br />
vidimo eritrocite v sedimentu urina. Hematurija je posledica vnetja ledvic, tumorjev, vaskularnih<br />
motenj in poškodb pri ledvičnih kamnih. Grupiranje beljakovin v tubulih kaže na odliv teh<br />
kanalčkov in formiranje cilindrov (cilindrurija) . Po vrsti teh govorimo o hialiniziranih,<br />
granuliranih, vočenih, epitelnih, eritrocitnih in levkocitarnih cilindrih.<br />
Preiskave urina<br />
Kemijsko reakcijo urina v praksi dokažemo z lakmu<strong>so</strong>vim papirjem. Modri lakmus papir v kislem<br />
okolju pordeči, v alkalnem ne menja barve in nasprotno, rdeči lakmu<strong>so</strong>v papir v alkalnem urinu<br />
pomodri.<br />
Specifično težo urina določamo z urometrom. Paziti je potrebno, da urometer prosto plava v<br />
menzuri, da se ne dotika stene. Na površini urina ne smejo biti pene.<br />
Beljakovine v urinu določamo kvalitativno s sulfosalicilno ali ocetno kislino.Vzamemo 3 cm 3<br />
urina in dodamo nekkaj kapljic 10 % sulfosalicilne kisline. Če urin vsebuje beljakovine, nastane<br />
zamotnitev ali bela oborina. Enaki količini urina lahko dodamo nekaj kapljic ocetne kisline, ki
tvori belo zamotnitev ali oborono, če je pozitivna izvid na beljakovine. Ta metoda je praktična,<br />
ker se lahko izvede tudi na terenu, kjer imajo ocet.<br />
Kvalitativno določamo beljakovine v urinu z metodo po Essbachu.<br />
Urobilinogen določamo z Erlichovim reagesnom, urobilin pa s Schlesingerjevim poizku<strong>so</strong>m.<br />
Sediment urina naredimo na sledeči način: 10 cm 3 epruveto urina centrifugiramo 2 do 3 minute.<br />
Sediment damo na predmetno stekelce, pokrijemo s krovnim stekelcem in gledamo pod<br />
mikroskopom. Preparat lahko posušimo na zraku in tudi barvamo.<br />
Kateterizacija <strong>sečil</strong><br />
Kateterizacijo moramo izvesti v aseptičnih pogojih. Izvajajmo jo pri retenci urina, pooperativno,<br />
za preiskave čistega urina (iz mehurja) za bateriološki, citološki, sediment in druge preglede.<br />
Kateterizacija moškega. Postavimo se z desne strani bolnika, z levo roko držimo penis, z desno<br />
pa čistimo zunanje ustje uretre in okolice. Nato damo nekaj kapljic sterilnega glicerola v fossa<br />
navicularis penis. S pinceto primemo kateter na oddaljenosti 5 do 6 cm od vrha. Zadnji del<br />
katetra prime asistent. Če nimamo asistenta, zvijemo kateter tako, njegov zadnji del primemo z<br />
desno roko med četrtim in petim prstom roke. Vrh katera namočimo v sterilni glicerol in ga<br />
uvedemo v uretro. Postopoma poprijemamo pinceto vse višje po katetru in ga uvajamo vse višje<br />
spremljajoč fiziološke krivine okoli pubične kosti. Po občutku, da je popustil upor notranjega<br />
sfinktra, vrh katetra »skoči« v mehur in urin začne teči v kozarec za urin, ki smo ga postavili<br />
pred začetkom kateterizacije med noge bolnika. Če naletimo na zapreko v poteku uvajanja<br />
katetra, ne smemo potiskati s silo, da ne predremo uretre.<br />
Kateterizacija ženske. Z levo roko razširimo veliki in mali sramni ustnici, z desno roko čistimo<br />
zunanje ustje uretre, vedno v smeri od zgoraj navzdol. Tampon z razkužilnim sredstvom, s<br />
katerim smo enkrat pobrisali ni več sterilen, zato vzamemo drugega (starilnega). Po očiščenju<br />
ustja, vzamemo v desno roko krajši, trdi, običajno stekleni ženski kateter in ga uvedemo v uretro.<br />
Cistoskopija<br />
Cistoskopija je metoda instrumentalnega (s cistoskopom) pregleda sečnega mehurja, s katero<br />
neposredno pregledujemo njegovo notranjost. Če se želimo orientirati o funkciji ledvic,<br />
uporabimo kromocistoskopijo. Pri tem bolniku intravenozno injiciramo 5 cm 3 indigokarbaminske<br />
raztopine. Zdrave ledvice že po 3 do 4 minutah izločajo barvo v sečni mehur. Modra barva<br />
prehaja v mehur v ritmičnih curkih, kar vidimo s cistoskopom.<br />
Ledvice in povečan krvni tlak<br />
Ledvična bolezen je lahko vzrok za hipertenzijo, po drugi strani pa je zvečan krvni tlak lahko<br />
vzrok za nenormalno delovanje ledvic. Pri vi<strong>so</strong>kem krvnem tlaku <strong>so</strong> ledvice vselej prizadete,<br />
vendar običajno pozneje, kot sta prizadeta srce in možgani. Spremenjenim žilam v ledvicah<br />
zaradi vi<strong>so</strong>kega tlaka pravimo nefroskleroza. Okvare <strong>so</strong> toliko hujše, kolikor bolj <strong>so</strong> zožene<br />
ledvične žile. Glede na klinično sliko in histopatološke spremembe razlikujemo benigno in<br />
maligno nefrosklerozo.<br />
Bolnik z zvečanim krvnim tlakom in slabšanjem delovanja ledvic ima lahko tudi nedokazano<br />
primarno ledvično bolezen. Pešanje delovanja ledvic se kaže z vse slabšim bolnikovim počutjem<br />
in z značilnimi spremembami v krvi (uremija povečan kreatinin in sečnina). Končno lahko<br />
ledvice povsem odpovejo in bolnikovo življenje je mogoče rešiti le s kronično dializo ali s<br />
presaditvijo ledvice.
Arterijska hipertenzija, ki je posledica parenhimske ledvične bolezni. Pogosto je pridružena<br />
ledvičnim boleznim, pogosteje pri bolnikih z glomerulonefriti<strong>so</strong>m. Srčno-žilne bolezni <strong>so</strong><br />
najpogostejši vzrok obolevnosti in umrljivosti bolnikov s končno ledvično odpovedjo. Zgodnje in<br />
učinkovito zdravljenje hipertenzije je tisto, ki zmanjša obolevnost in smrtnost ter upočasni<br />
napredovanje ledvične odpovedi.<br />
Posledica (hemodinamsko) pomembne zožitve ene ali obeh ledvičnih arterij ali njunih vej je<br />
renovaskularna hipertenzija (latinsko ren = ledvica, vasa = žilje, vaskularen = prepleten z<br />
žilami). To je najpogostejša ozdravljiva oblika povečanega krvnega tlaka.