You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Octubre de 1997. Pioltello, un suburbi<br />
proper a Milà. Per un cúmul<br />
de casualitats –a la meva predecessora<br />
i impulsora del projecte<br />
li concedeixen el trasllat– em veig<br />
com a coordinador internacional<br />
d’un projecte Comenius, i em trobo<br />
amb uns companys de l’escola de<br />
Blanes, dues mestres finlandeses<br />
i un grupet de portuguesos d’un<br />
centre religiós de l’illa de Madeira<br />
en la rebuda oficial dels nostres<br />
amfitrions de l’institut Matteotti. Tot<br />
i haver arribat el vespre anterior, i<br />
haver compartit un bon vi, un bon<br />
sopar i una conversa agradable, en<br />
arribar al centre de secundària ens<br />
trobem amb la professora de música<br />
i la del teatre que ens han preparat<br />
amb els alumnes de quinze anys una<br />
rebuda protocolària.<br />
M’ho veig avenir. Amb tota la seva<br />
bona fe del món, amb algunes<br />
banderetes dels estats participants,<br />
rojigualda inclosa, ens fan aixecar.<br />
A continuació, el grapat d’alumnes<br />
enceten amb entusiasme la Marcha<br />
Real, himne oficial espanyol, curiosament<br />
cantat a capella (després, en<br />
una conversa a part amb la Patrizia,<br />
Ultratge a la bandera<br />
Xavier Díez<br />
una de les organitzadores, m’ensenya<br />
que l’himne és extret d’un cançoner<br />
on descobreixo, astorat, que<br />
és José María Pemán l’autor de la<br />
lletra). En la meva experiència vital,<br />
he estat preparat per a moltes coses.<br />
No pas per a aquesta. No em vaig<br />
mirar a cap mirall, tanmateix m’imagino<br />
una cara inicial de sorpresa,<br />
seguida per una de circumstàncies,<br />
i finalment per una de pòquer, molt<br />
a l’alçada d’un Piqué quan, enfundat<br />
amb la roja deu mirar algun rellotge<br />
de l’estadi i espera pacientment a<br />
què acabi la tortura musical.<br />
Poc professional, molt poc professional,<br />
a diferència de les meves<br />
companyes finlandeses, amb una<br />
expressió entre solemne i satisfeta,<br />
quan sona la mateixa cançoneta<br />
capaç d’emocionar al mateix iceman<br />
Raikkonen cada cop que puja a un<br />
podi. Protocolàriament, i per no fer<br />
un lleig, agraeixo el detall, mentre<br />
em miro en Joan, avui director de<br />
l’escola, amb una cara similar a la<br />
meva. Al vespre, entre el quart i cinquè<br />
got de chianti, xerro de manera<br />
distesa amb la Marina, la directora<br />
del centre. Amb molt de tacte, tracto<br />
Opinió<br />
41<br />
d’explicar-me que potser, en el nostre<br />
cas, no és l’adient.<br />
La Marina, milanesa culta i sofisticada,<br />
que passa molts vespres<br />
a casa seva amb el Departament<br />
d’italià de l’institut tot recitant Dante<br />
i Petrarca i es relaxa tot elaborant<br />
formatge parmesà, atén els meus<br />
arguments. Que si aquest és l’himne<br />
de Franco, que si tota la família<br />
hem estat republicans, que si hi ha<br />
conflicte identitari... què dur que<br />
és ser català i malmetre energies<br />
tot donant explicacions! I quina<br />
santa paciència, la de la Marina,<br />
en Mario, la Patrizia, la Beatrice...,<br />
que, tot i això, en les següents<br />
trobades, especialment a la de Blanes,<br />
descobreixen què difícil trobar<br />
banderes espanyoles a Catalunya,<br />
i quin escàs sentiment patriòtic que<br />
es produeix en aquestes latituds.<br />
Finalment, aquell mateix vespre<br />
brinden a la meva salut i se’n foten<br />
de la meva recitació de del Purgatorio,<br />
segon volum de La divina comedia<br />
de Dante Alghieri, en l’edició<br />
florentina de Giuseppe Formigli de<br />
1830, que m’acaba regalant, i que<br />
encara conservo: