Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
tio uppslag om stort och smått<br />
i den värld som är vår<br />
Jan<br />
ser hållbarhet som<br />
nyckeln till en bättre<br />
värld<br />
tidning för HolMen skogs intressenter<br />
Hanna och<br />
ekarna 27<br />
SID<br />
Malin<br />
ser bristen på färsk-<br />
vatten som den<br />
svåraste klimatfrågan<br />
3 2009<br />
3 10 12<br />
SID SID SID<br />
Hans<br />
konstaterar att män-<br />
niskor i världen trots<br />
allt får det bättre
innehåll <strong>Jorden</strong> <strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
– ett väsentligt tema<br />
4 <strong>Jorden</strong> <strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
Nu stakas vägen ut mot<br />
ett hållbarare samhälle<br />
6 Människan har format naturen<br />
under tusentals år<br />
8 Smogmolnet över Asien döljer<br />
växthusgasernas verkliga effekter<br />
10 Vi måste leva på vattnets <strong>vi</strong>llkor<br />
12 Människorna i världen<br />
mår trots allt bara bättre<br />
14 Dick berättar Sveriges historia<br />
på ett nytt sätt<br />
16 Skogen – en resurs i klimatarbetet<br />
17 En ny syn på naturvård växer fram<br />
18 Nybyggare i sjätte generationen<br />
2 0 Lisa och Kristofer förverkligade<br />
drömmen om en egen skogsgård<br />
22 När Sverige blev ett land<br />
av skogsägare<br />
24 Pukor och trumpeter när<br />
<strong>Holmen</strong> fyllde 400<br />
25 Garanterat rätt mätt<br />
26 Skopan i jorden för nya sågverket<br />
27 Hannas döda ekar mums<br />
för mångfalden<br />
28 I naturen<br />
29 Skog&Mat<br />
30 Var det bättre förr?<br />
31 Farbror Hennings äventyr<br />
32 Smått&Kott<br />
Utgiven av: <strong>Holmen</strong> Skog AB, 891 80 Örnskölds<strong>vi</strong>k<br />
www.holmenskog.com<br />
Redaktion: <strong>Holmen</strong> Skog, 601 88 Norrköping<br />
Redaktör och ansvarig utgivare:<br />
Lars Klingström<br />
lars.klingstrom@holmenskog.com<br />
011-23 61 90<br />
I redaktionen:<br />
Pia Jakobsson<br />
pia.jakobsson@holmenskog.com<br />
011-23 62 39<br />
Distribution: Lotta Gunnarsson<br />
lotta.gunnarsson@holmenskog.com<br />
011-23 61 53. Fax: 011-23 61 70<br />
Produktion: Energi Reklambyrå AB<br />
info@energireklambyra.se<br />
013-31 20 93<br />
Tryck: AB Danagårds Grafiska, Ödeshög<br />
Upplaga: 36 000 ex<br />
Omslagsfoto: Lars Klingström<br />
Huvudkontor:<br />
<strong>Holmen</strong> Skog AB, 891 80 Örnskölds<strong>vi</strong>k<br />
0660-754 00<br />
Region Örnskölds<strong>vi</strong>k:<br />
Box 901, 891 20 Örnskölds<strong>vi</strong>k<br />
0660-754 00<br />
Region Iggesund:<br />
Box 15, 825 21 Iggesund<br />
0650-280 00<br />
Region Norrköping:<br />
601 88 Norrköping<br />
011-23 50 00<br />
www.holmenskog.com<br />
Temat i detta nummer väcker associationer.<br />
Det speglar mycket av vad jag själv tänker på:<br />
Gården som gått i arv, det gamla skogsskiftet<br />
som sparats av generationer, ansvaret att inte överutnyttja<br />
naturen.<br />
Tanken går också till de stora, globala frågor som<br />
just nu är så aktuella. Ett antal namnkunniga personer<br />
hjälper oss att lyfta blicken och ge perspektiv på<br />
dem. Inte minst framgår att det idag är <strong>vi</strong>ktigare än<br />
någonsin att tänka långsiktigt.<br />
Det för mig in på ett närliggande ämne; den ständiga<br />
debatten om skogsmiljön. Jag konstaterar att <strong>vi</strong><br />
återigen fått en kalhyggesdebatt. Förutom de vanliga<br />
argumenten ses nu nyupptagna hyggen också som<br />
negativa för klimatet genom att de läcker koldioxid.<br />
Man tittar då enbart på själva hyggesfasen och<br />
bortser från de mångdubbelt större upptagen av<br />
koldioxid under resten av omloppstiden. Och det är<br />
nu otvetydigt så att avverkning av sammanhängande<br />
områden med åtföljande plantering är det effektivaste<br />
sättet att dra full nytta av skogens klimategenskaper.<br />
Man ser heller inte det månghundraåriga perspektiv<br />
som präglar naturvårdsåtgärderna. Att de<br />
träd, småbiotoper och kantzoner som lämnas <strong>vi</strong>d<br />
avverkningen ska stå där för e<strong>vi</strong>gt som biologiska<br />
värde kärnor i en skog som i övrigt brukas för att ge<br />
nyttigheter av skilda slag.<br />
Åter till det globala perspektivet. Efter att nedsmutsning<br />
av luft och hav varit de stora miljöfrågorna<br />
under ett halvt sekel, ligger fokus idag helt på klimat<br />
och koldioxid. Just nu pågår ett politiskt maktspel<br />
med mycket höga insatser. Diskussionerna länderna<br />
emellan präglas mer av att bevaka egna intressen än<br />
av <strong>vi</strong>lja till gemensamt ansvar. Risken att inte komma<br />
överens i Köpenhamn om några månader är överhängande.<br />
Så som det ser ut i världen idag, måste<br />
alla dra sitt strå till stacken – stora som små, både<br />
”gamla” och ”nya” superekonomier. Som enskilda<br />
konsumenter kan <strong>vi</strong> bidra med att kräva carbon<br />
footprint för det <strong>vi</strong> köper och därmed välja bort varor<br />
med hög klimatbelastning.<br />
Skogen är en del av lösningen på klimatproblemet,<br />
brukar <strong>vi</strong> i skogsindustrin framhålla. Samma insikt<br />
finns också hos de flesta politiker. Ändå är risken stor<br />
att kraften läggs på fel frågor.<br />
Ofta framförs att skogen inte ska avverkas utan<br />
istället stå där den står för att binda kol som en så<br />
kallad kolsänka. Det har till och med presenterats<br />
förslag på politiska styrsystem i den riktningen.<br />
Sanningen är att klimateffekten av ökade kolförråd<br />
i skogen och dess produkter är mycket liten.<br />
Att skapa styrsystem för detta är att lägga resurser på<br />
fel saker. Inte minst riskerar det att begränsa användningen<br />
av förnybara råvaror.<br />
Men världens skogar är utan tvekan <strong>vi</strong>ktiga<br />
i arbetet med att bromsa klimatförändringen.<br />
FNs klimatpanel IPCC anger att ett stopp för<br />
avskogningen i tropiska länder är vad som till lägst<br />
kostnad och bäst utväxling ger positiva effekter på<br />
klimatet. Detta är något som kräver brett internationellt<br />
engagemang. Från svensk sida kan <strong>vi</strong> bidra<br />
med kunskaper i vad jag skulle se som ett verkligt<br />
meningsfullt engagemang i en global ödesfråga.<br />
ledaren<br />
Björn Andrén, VD i <strong>Holmen</strong> Skog<br />
Lika <strong>vi</strong>ktigt är att verkligen utnyttja skogen.<br />
Man uppnår direkta och positiva effekter på klimatet<br />
genom att bygga hus av trä istället för av andra<br />
material. Detsamma gäller då man utnyttjar bioenergi<br />
istället för olja och stenkol. Sådana exempel på så<br />
kallad substitution, ger mer effekt ju mer skogen<br />
utnyttjas. Därför är hög skogstillväxt det primära<br />
– inte stora <strong>vi</strong>rkesförråd!<br />
För några år sedan antog <strong>vi</strong> i <strong>Holmen</strong> ett nytt<br />
skogsskötselprogram med sikte på just ökad skogstillväxt.<br />
Samtidigt arbetar <strong>vi</strong> för att utveckla naturvårdsmetoderna<br />
genom att höja de biologiska kvaliteterna<br />
i avsatta områden.<br />
Bakom dessa ambitioner ligger insikten om att hållbart<br />
producerade och icke klimatpåverkande råvaror<br />
och produkter kommer att möta en kraftigt ökande<br />
efterfrågan i framtiden.
En mer global värld<br />
blir en bättre värld<br />
Insikten om att världen är en och att allt hänger ihop omfattas av<br />
allt fler. Det är hoppingivande och en förutsättning för att problemen<br />
med klimat, vatten, hälsa och biologisk mångfald ska kunna lösas.<br />
V<br />
ärlden håller i verklig mening på att bli<br />
mer global. Utvecklingen har gått snabbt<br />
under de senaste årtiondena. Förbättrade<br />
kommunikationer – både fysiska och elektroniska<br />
– har bokstavligen gjort att avstånden<br />
mellan länder och människor krympt. Det har<br />
fått mänskligheten att börja förstå att allt hänger<br />
ihop. Att det <strong>vi</strong> för inte så länge sedan ryggade<br />
för och såg som olösliga ”globala problem” i<br />
lika grad är lokala – och att de i det perspektivet<br />
inte framstår som lika olösliga.<br />
Distinktionen mellan begreppen global<br />
och lokal håller således på att suddas ut. Klimatet,<br />
haven och den luft<br />
<strong>vi</strong> andas är ju gemen<br />
samma för oss alla människor<br />
– oavsett var på<br />
jorden <strong>vi</strong> lever.<br />
Paradoxalt nog har<br />
de senaste årens intensiva<br />
uppmärksamhet på<br />
klimatproblemet haft<br />
det goda med sig att inte<br />
bara FNsamfundet, utan<br />
också enskilda stater,<br />
forskare, ja även du och<br />
jag, inser detta. Att det<br />
i framtiden inte går att<br />
skjuta undan problem<br />
som till sin natur är gemensamma<br />
med hän<strong>vi</strong>sning<br />
till att ”<strong>vi</strong> är inte så<br />
drabbade” eller ”det här<br />
måste lösas globalt”. Att talesättet ”ingen kan<br />
göra allt men alla kan göra något” faktiskt har<br />
en innebörd.<br />
Men mycket återstår. Efter att i nästan ett helt<br />
liv ha levt med världspolitiska frågor kan jag<br />
bara konstatera att de internationella system <strong>vi</strong><br />
har, är både svaga och otillräckliga. Fortfarande<br />
väger hänsynen till egna intressen tyngre i frågor<br />
som egentligen kräver globala ansvarstaganden.<br />
Fram till för bara några år sedan dominerade<br />
USA den världspolitiska scenen totalt. Man<br />
kunde göra det i kraft av sin starka ekonomi och<br />
sin militära slagkraft. Idag stiger andra länder<br />
fram och utmanar på ett tydligt sätt USAs ekonomiska<br />
dominans. Kina, Indien, Brasilien och<br />
Sydafrika har alla starkt växande ekonomier.<br />
Världen är på väg in i en situation där inte bara<br />
de hittillsvarande G8länderna sätter <strong>vi</strong>llkoren.<br />
Vi håller på att få vad som brukar kallas<br />
multipolaritet, det <strong>vi</strong>ll säga att det finns många<br />
ekonomiska kraftcentra i världen. G8 förvandlas<br />
grad<strong>vi</strong>s till ett G20.<br />
Men det finns ytterligare 170 länder i världen<br />
– som inte är med. Samarbetet i G20 måste<br />
också gynna dessa, till stor del fattiga länder. För<br />
det är här som behovet av ekonomisk utveckling<br />
är som allra störst.<br />
”<br />
Det finns inga<br />
”<strong>vi</strong> och dom”<br />
i den utveckling<br />
som måste till för<br />
att bemästra de<br />
svårigheter världen<br />
nu står inför.<br />
Det finns bara <strong>vi</strong>.<br />
USA fick under Bush-administrationen mycket<br />
tydligt lära sig att ensam inte är stark – utan<br />
att det faktiskt är precis tvärtom. I Europa har<br />
EUs medlemsländer samma läxa att göra. Var<br />
för sig är även de största EUländerna för små<br />
för att kunna utöva något nämnvärt inflytande<br />
på utvecklingen i världen. Men tillsammans –<br />
och i EUs namn – kan <strong>vi</strong> det utan tvekan. EU<br />
har förutsättningar att vara ett av framtidens<br />
ekonomiska kraftcentra. Men då måste <strong>vi</strong> vara<br />
överens medlemsländerna emellan, och inte<br />
käbbla om vad som i större perspektiv framstår<br />
som småsaker.<br />
Vi måste också sluta se<br />
på den övriga världen<br />
med misstänksamma<br />
ögon och som något som<br />
rentav hotar oss. Allt<br />
hänger ju samman. Det<br />
finns inga ”<strong>vi</strong> och dom”<br />
i den utveckling som<br />
nu måste till. Det finns<br />
bara <strong>vi</strong>.<br />
När jag växte upp, och<br />
för övrigt också under en<br />
stor del av mitt yrkesliv,<br />
var det kalla kriget en<br />
realitet. Mänskligheten<br />
levde under oket av det<br />
atomkrig som alla talade<br />
om och som mycket väl<br />
skulle ha kunnat utplåna<br />
livet på jorden. Politisk<br />
kraft byggdes med hjälp av militära arsenaler<br />
– <strong>vi</strong>lket naturligt<strong>vi</strong>s är mycket primitivt. Jag är<br />
övertygad om att <strong>vi</strong> i framtiden kommer att få<br />
se helt andra maktmedel. De kan sammanfattas<br />
under begreppet ”soft power”, alltså mjuk kraft.<br />
Soft power kan vara mycket. Begreppet hållbar<br />
utveckling sammanfattar väl vad det handlar<br />
om. Bara genom att till fullo leva upp till detta<br />
numera, nästan slitna uttryck kan <strong>vi</strong> föra världen<br />
i hamn från den äventyrliga seglats <strong>vi</strong> just befinner<br />
oss mitt i: Hållbar utveckling vad gäller<br />
ekonomi, miljö och sociala förhållanden – sunda<br />
finanser, sund miljö och sunda <strong>vi</strong>llkor för människorna.<br />
Var och en har de avgörande betydelse<br />
för hur det framtida samhället kommer att formas.<br />
Alla hänger intimt samman med varandra.<br />
Alla är lika <strong>vi</strong>ktiga. Hållbarhetstanken rymmer<br />
en enorm kraft genom den framtidstro den ger<br />
de unga generationerna. Genom ”soft power”<br />
går det styra världen i rätt riktning.<br />
Med stor glädje har jag noterat den kursändring<br />
som Barack Obama försöker förmå USA<br />
till. Att man också där ska acceptera klimatförändringens<br />
orsaker – och <strong>vi</strong>dta åtgärder. Tyvärr<br />
ställde sig dock kongressen i slutet av september<br />
betydligt svalare i frågan. Jag är idag mycket<br />
gäst<br />
skribenten<br />
Jan Eliasson, är diplomat och för närvarande<br />
särskild rådgivare till FNs generalsekreterare. Bland<br />
mycket annat har han också varit statsråd och<br />
utrikesminister, ordförande i FNs generalförsamling,<br />
Sveriges ambassadör i Washington, kabinettssekreterare<br />
<strong>vi</strong>d UD samt biträdande generalsekreterare i<br />
FN. Han har medlat i otaliga kriser och var fram till<br />
för några år sedan FNs sändebud i Darfur.<br />
osäker på om Obama kommer att lyckas i sina<br />
hoppingivande ambitioner.<br />
I den övriga världen är det dock glädjande att<br />
se hur allt fler beslutsfattare tycks inse att politik<br />
inte bara är att <strong>vi</strong>nna nästa val – utan att man<br />
också måste kunna fatta beslut i de verkligt långsiktiga<br />
frågorna. Beslut som ofta är obekväma<br />
i ett kort perspektiv – men helt nödvändiga i<br />
ett längre. Utan beslut om långsiktiga åtgärder<br />
idag, kommer frågorna om klimat, vatten, hälsa<br />
och biologisk mångfald att kunna utvecklas till<br />
veritabla kvarnstenar för mänskligheten.<br />
Ett drömscenario jag länge haft är att de<br />
välmående USA och EU ska kunna enas om<br />
åtgärder i världens fattigaste delar. Bristen på<br />
friskt vatten och mat kan åtgärdas om bara den<br />
politiska <strong>vi</strong>ljan finns. Det skulle inte bara minska<br />
lidandet för miljoner människor utan också<br />
bidra till att stabilisera den politiska utvecklingen<br />
i stora delar av världen.<br />
Men inte minst handlar framtiden här på jorden<br />
om respekt för de mänskliga rättigheterna.<br />
Jag har själv sett på många håll – inte minst i<br />
Darfur – <strong>vi</strong>lka förödande konsekvenser det får<br />
om inte de mänskliga rättigheterna respekteras.<br />
Under FNs toppmöte 2005, där Sverige var<br />
ordförandeland, kom <strong>vi</strong> fram till en formulering<br />
som är mycket tydlig: Det blir ingen fred utan<br />
hållbar utveckling. Det blir heller ingen hållbar<br />
utveckling utan fred. Och det blir vare sig<br />
fred eller hållbar utveckling utan respekt för de<br />
mänskliga rättigheterna.<br />
Men för att lyckas med detta självklara<br />
krävs <strong>vi</strong>lja att över<strong>vi</strong>nna det till synes omöjliga<br />
och – inte minst – beredskap att tänka nytt och<br />
förändra invanda mönster.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 3
4<br />
<strong>Jorden</strong> <strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
Det här numret av Skog&Virke är ett temanummer<br />
om den jord som bokstavligen föder oss.<br />
Ämnet är så stort att det inte kan bli annat<br />
än nedslag här och där. Om historien<br />
och hur landskapen formats efter<br />
människans behov. Om glädjen<br />
att bo och leva nära naturen.<br />
Men också om de stora problemen<br />
med klimat och vatten<br />
i en värld där utvecklingen<br />
trots allt ändå går framåt<br />
inom flera områden.<br />
Nu stakas vägarna ut mot<br />
ett hållbarare samhälle<br />
Omgiven av en tunn hinna skyddande atmosfär rusar jorden fram genom rymden.<br />
Länge såg människor den som så stor och sig själva så små att inga mänskliga akti<strong>vi</strong>teter<br />
kunde påverka den. Sedan bara några få årtionden vet <strong>vi</strong> att de hade fel.<br />
AV lARS klINgSTRÖM<br />
Att jordens klimat håller på att förändras<br />
var länge omstritt. Idag är be<strong>vi</strong>sen för<br />
att så är fallet så många att även de mest<br />
kritiska rösterna har tystnat. Över hela världen<br />
pågår nu därför omställningen till ett samhälle med<br />
drastiskt lägre utsläpp av koldioxid. Ett samhälle<br />
inriktat på hushållning med ändliga resurser – och<br />
på råvaror som med hjälp av solens energi hela<br />
tiden förnyas. Bland annat de som skogen ger.<br />
Hållbarhet är idag ett nyckelord för utvecklingen.<br />
Hållbarhet i så måtto att <strong>vi</strong> som lever idag inte<br />
ska förstöra för framtidens människor att också<br />
kunna existera på jorden.<br />
En gång levde mänskligheten på detta hållbara<br />
sätt. Fram till för bara några hundra år sedan var<br />
man hän<strong>vi</strong>sad till det som naturen av alldeles egen<br />
kraft bjöd av ätliga växter, kött och fisk. Så var<br />
det också med den energi man behövde. Egna och<br />
djurs muskler stod för kraften, ved gav spisglöd<br />
och värme för att överleva kalla <strong>vi</strong>ntrar.<br />
Men! Detta till synes idealiska tillstånd räckte<br />
bara för att försörja ett fåtal. Och det räckte bara<br />
till det allra nödvändigaste. Det <strong>vi</strong> idag betraktar<br />
som ”levnadsstandard” var utopier långt utanför<br />
mänsklighetens fattningsförmåga. Sjukvård,<br />
mediciner, social omsorg, möjlighet att studera,<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
och allt annat <strong>vi</strong> räknar som välfärd, var okända<br />
företeelser.<br />
Men under 1800-talet hände något. Med först<br />
stenkolets hjälp och senare också oljans, växte<br />
det upp expansiva utvecklingscentra här och var<br />
i världen. Dessa gav i sin tur kraft till imperier<br />
som såg till att exploatera inte bara sina egna<br />
naturrikedomar – utan också hela världens.<br />
Denna utveckling pågår än idag och är motorn<br />
till de flesta av de många konflikter som präglar<br />
mänskligheten – om än de här och var drivs under<br />
namn av religionsmotsättning.<br />
Vad som hänt är att människorna under ett kort<br />
kosmiskt ögonblick – de senaste 200 åren – har<br />
länsat berggrunden på lagrad solenergi som det<br />
tagit jordens naturliga processer flera miljoner år<br />
att skapa. Likt alkoholisten har <strong>vi</strong> supit ur flaskan<br />
med dess värdefulla innehåll i ett enda drag – utan<br />
att tänka på, eller ens ha en aning om konsekvenserna.<br />
Först nu när baksmällan ger sig till känna<br />
kommer ruelsen och besluten om ett bättre liv<br />
framöver.<br />
Detta är den negativa bilden av utvecklingen.<br />
Det finns också andra, positivare sidor. Oljan och<br />
kolet var förutsättningen för industrialiseringen<br />
och den välståndsutveckling som följde i dess spår.<br />
Utan oljan och kolet hade utvecklingen inte kunnat<br />
ta de jättesprång som den gjort. Sjukdomar<br />
och barnadödlighet hade fortsatt att hålla antalet<br />
människor nere. Världen hade stannat kvar på en<br />
”lägre nivå”. Livet hade gått <strong>vi</strong>dare i samma lugna<br />
tempo som det gjort i årmiljoner.<br />
Utan oljan och kolet hade inte heller människor<br />
i ”öarna av välstånd” kunnat skaffa sig<br />
sådana kunskaper att det nu av allt att döma blir<br />
möjligt att förena välstånd med både hushållning<br />
och hållbar utveckling. Och detta trots att antalet<br />
människor idag är sex miljarder, jämfört med bara<br />
en miljard för 200 år sedan. Och trots att befolkningsutvecklingen<br />
fortsätter. Om 90 år kan <strong>vi</strong> vara<br />
tio miljarder människor här på klotet.<br />
Men oljan och kolet har också bidragit till att<br />
skärpa skillnaderna mellan länder och olika delar<br />
av världen. För hela den makalösa utveckling<br />
som ägt rum har ju dikterats från Västvärlden.<br />
Klyftorna mellan fattiga och rika delar av världen<br />
växte och nådde till slut enorma proportioner.<br />
Inte förrän helt nyligen har utvecklingen börjat<br />
plana ut. Idag noterar <strong>vi</strong> att länderna i väst tappar<br />
terräng gentemot vad som för bara några år sedan<br />
betecknades som Uländer.
Och fortfarande är oljan och kolet utvecklingens<br />
drivkrafter. Men insikten om de förfärande<br />
konsekvenser som följer med att använda dem så<br />
ohämmat som hittills börjar nu bli allomfattande.<br />
Men medan världssamfundet nu kraftsamlar för<br />
att ställa om till förnybara energislag och begränsa<br />
temperaturhöjningen till max två grader, stiger det<br />
fram ett nytt hot som en effekt av den: Bristen på<br />
sötvatten.<br />
När de första astronauternas bilder av jorden<br />
dök upp i slutet av 1960talet förundrades människorna<br />
över hur vacker den är. <strong>Jorden</strong> döptes<br />
snabbt till ”den blå planeten”. Skildringar av<br />
rymdfararnas nästan religiösa upplevelser av vad<br />
de fått vara med om spreds över världen. Och <strong>vi</strong>sst<br />
är jorden blå. De stora världshaven upptar två<br />
tredjedelar av dess yta. Men tyvärr är haven salta<br />
och därmed värdelösa för de ändamål människor<br />
behöver vatten till.<br />
Paradoxalt nog framstår nu vatten, färskvatten,<br />
som klimatförändringens kanske mest svårlösta<br />
dilemma. Med det varmare klimatet följer att<br />
tillgången på färskvatten minskar där det bor<br />
som allra flest människor. Endast 2,5 procent av<br />
världens vatten är färskvatten. En stor del av detta<br />
finns lagrat i Grönlands och Antarktis inlandsisar<br />
och är därmed oåtkomligt. Bara en enda futtig<br />
procent är tillgängligt för oss människor. Och till<br />
stor del finns detta vatten i de stora bergskedjornas<br />
glaciärer. Och dessa fungerar som den mytologiska<br />
grisen Särimner som ju efter att ha slaktats<br />
varje kväll likväl stod glatt grymtande i stian nästa<br />
morgon. I en känslig balans fylls glaciärernas yta<br />
Foto: Jacob Sjöman Svensson/Briljans Foto: Sime/Folio<br />
under <strong>vi</strong>nterhalvåret med nya mängder snö.<br />
I deras lägre delar smälter sedan samma mängd<br />
livgivande, friskt vatten fram under sommarhalvåret<br />
och fyller floderna. Men med den temperaturökning<br />
som redan är ett faktum smälter nu<br />
världens glaciärer i snabbare takt än de fylls på.<br />
Sådana problem till trots kan man ändå notera<br />
att världen utvecklas till det bättre. Ett exempel:<br />
Det finns en scen i den senaste versionen av<br />
Forsythesagan med dess huvudperson, den exentriske<br />
Soames, på en Londontrottoar. Smogen<br />
lägger stadsmiljön i ett mjukt ljus, sikten överstiger<br />
knappast tio meter, en bil passerar förbi<br />
och dess avgaser gör den redan tjocka luften<br />
ännu tjockare. Soames hostar.<br />
Scenen utspelar sig i tidigt 1900tal, en tid<br />
då man såg industrialismens baksidor som ound<strong>vi</strong>kliga,<br />
ja närmast naturliga och ett tecken på<br />
välstånd. Industrierna gav ju jobb och pengar.<br />
Begreppet miljö var ännu inte myntat. Länge<br />
trodde man också att de smutsiga vattnen, den<br />
sotiga luften och odörerna från fabrikerna bara<br />
var lokala. <strong>Jorden</strong> var ju oändligt stor och <strong>vi</strong>sst<br />
spände himlen sitt valv ända upp i e<strong>vi</strong>gheten.<br />
Om luftutsläppen var besvärande för dem som<br />
bodde nära fabrikerna löste man problemet<br />
genom att bygga skorstenarna högre. Man tilllämpade<br />
därmed samma princip som man gjort<br />
i årtusenden – att flytta skiten någon annanstans<br />
– bakom uthuset, utanför bygränsen, till vattendraget,<br />
långt ut i havet och – högt upp i himlen.<br />
Ända in i sen tid har människor sett naturen som<br />
så oändlig att den kunde svälja vad som helst.<br />
Och räcka till hur mycket som helst. Perspektiven<br />
sträckte sig sällan längre än vad den berömda<br />
näsan räckte.<br />
Idag vet <strong>vi</strong> bättre. Att det bara finns ett klot<br />
och att det inte går att hantera det hur som helst.<br />
Att ändliga naturtillgångar inte är för e<strong>vi</strong>gt givna.<br />
Eller att naturen inte är en soptipp utan botten.<br />
Många problem med utsläpp och naturförstörelse<br />
är nu på väg att lösas. Reningsverk har gjort<br />
floder och sjöar badbara. Katalysatorer gör luften<br />
i städerna hyggligt ofarlig att inandas. Den smog<br />
Soames upplevde är sedan länge ett minne blott.<br />
Utvecklingen i västvärlden är otrolig om man<br />
tittar på den med lite perspektiv. Dock återstår<br />
mycket. I flera asiatiska länder och på många<br />
håll i Afrika kvarstår problemen. Men också där,<br />
och inte minst i jätteländer som Kina och Indien,<br />
växer <strong>vi</strong>ljan att åstadkomma förändringar – när<br />
resurserna så medger.<br />
Det finns således anledning att vara hoppfull.<br />
Den stora skillnaden mellan idag och för bara<br />
några tiotal år sedan är att <strong>vi</strong> nu är medvetna om<br />
problemen. Och att det med dagens kommunikationsteknik<br />
är möjligt att summera den samlade<br />
kunskapen hos världens forskare på ett och<br />
samma ställe. Vår jord är på väg att bli en, med<br />
en mänsklighet och ett världssamfund – istället för<br />
att som fram till nu bestå av stammar, raser, byar,<br />
städer, regioner, länder och världsdelar <strong>vi</strong>tt skilda<br />
från varandra. Däri ligger det stora hoppet – och<br />
möjligheterna.<br />
Foto: Tore Hagman Foto: Sime/Folio<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 5
6<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
Urban Emanuelsson har arbetat med<br />
sin bok sedan början av 1970talet.<br />
Under otaliga resor har han genomkorsat<br />
Europa, noterat och fotograferat det<br />
han sett och med hjälp av tidigare forskares<br />
resultat byggt upp en bild av varför de olika<br />
landskapstyperna ser ut som de gör.<br />
– Naturligt<strong>vi</strong>s är det klimatet och jordmånen<br />
som bestämt grundförutsättningarna, säger han.<br />
Men människorna – och dess kreatur – har haft<br />
ett avgörande inflytande över hur de olika landskapen<br />
mejslats fram.<br />
Hur det såg ut innan människorna blev så<br />
många att de kunde sätta så stark prägel på naturen<br />
är inte helt lätt att avgöra.<br />
– Vi vet ju förstås ganska väl hur det såg ut<br />
under och efter den senaste istiden, säger Urban<br />
Emanuelsson. Iskanten låg i norra Tyskland och<br />
söder om den bredde karga köldstäpper och tundror<br />
ut sig. Det var bara allra närmast Medelhavet<br />
som det fanns skogar.<br />
Så småningom blev som bekant klimatet varmare.<br />
Inlandsisen försvann helt från norra Skandina<strong>vi</strong>en<br />
för så där tiotusen år sedan. Senare täcktes<br />
stora delar av Europa av lövskogar.<br />
– Men forskarna t<strong>vi</strong>star om dessa skogar verkligen<br />
täckte allt land. Och om man verkligen kan<br />
tala om någon helt ”orörd natur”. Mycket talar<br />
nämligen för att människan ända sedan isen dragit<br />
sig tillbaka i olika grad påverkat i princip all natur.<br />
Urban Emanuelsson konstaterar att för tusen år<br />
sedan var sannolikt hela södra Sverige en del av<br />
den stora europeiska lövskogen. Men kreatursbete<br />
gick hårt åt lövplantorna och resulterade grad<strong>vi</strong>s<br />
i skogar som dominerades av barrträd. Och innan<br />
människan bli<strong>vi</strong>t bofast och börjat bruka jorden<br />
var det de stora gräsätarna – skogselefanter, mammutar<br />
och hästar – som formade landskapen.<br />
– Det är fascinerande att notera att samspelet<br />
mellan olika arter, människor och klimat haft<br />
– och har – en så avgörande inverkan på landskapen.<br />
Med större insikt om denna ständigt pågående<br />
process skulle <strong>vi</strong> nog ha en mindre romantisk<br />
syn på begreppet orörd natur.<br />
Urban Emanuelsson nämner det välbekanta<br />
exemplet med blomsterängen. Genom att skydda<br />
den från kreatursbete trodde naturvårdsforskare<br />
för hundra år sedan att man skulle kunna bevara<br />
dess artrikedom. I själva verket blev det tvärtom.<br />
Det var ju bete och slåtter som var själva förutsättningen<br />
för rikedomen.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
Människan har format<br />
naturen under tusentals år<br />
Att människan omvandlar naturen med vägar, industrier och städer<br />
är självklart. Men dess påverkan sträcker sig mycket längre tillbaka.<br />
– Naturen är formad av naturgivna förutsättningar och människors behov<br />
av föda under många tusen år, säger Urban Emanuelsson, professor<br />
<strong>vi</strong>d Sveriges Lantbruksuniversitet och författare till det färska jätteverket<br />
Europeiska kulturlandskap.<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
Det är fascinerande att höra Urban Emanuelsson<br />
berätta om det gigantiska ämne han ägnat så stor<br />
del av sitt vuxna liv att beforska och dokumentera.<br />
Han har gjort det på sin ”fritid” <strong>vi</strong>d sidan<br />
av sin professur <strong>vi</strong>d SLU och som föreståndare för<br />
avdelningen Centrum för Biologisk Mångfald.<br />
Han är växtekolog och har inriktat sin forskning<br />
på just kulturlandskap och frågor som rör<br />
historisk ekologi. Hans drivkraft i arbetet med<br />
boken Europeiska kulturlandskap har varit att<br />
ge dem som arbetar med naturvård ett historiskt<br />
perspektiv på sitt arbete.<br />
– Många ser dagens natur och landskap som<br />
statiska och går därmed i samma fälla som deras<br />
Vill du <strong>vi</strong>nna Urban Emanuelssons bok?<br />
Skicka in namn och adress senast den 25 oktober så deltar du i<br />
utlottningen av två ex av Det europeiska kulturlandskapet.<br />
Skicka ett vykort till Lotta Gunnarsson, <strong>Holmen</strong> Skog, 601 88<br />
Norrköping. Eller ett e-brev till: lotta.gunnarsson@holmenskog.com<br />
Märk vykortet eller e-brevet med Utlottning.<br />
föregångare som för hundra år sedan <strong>vi</strong>lle skydda<br />
ängarna från bete för att rädda blomprakten.<br />
På samma sätt är det i hela naturen. Jag <strong>vi</strong>ll ge<br />
biologer och naturvårdare en bild av hur <strong>vi</strong>ktigt<br />
det historiska skeendet varit för den natur och<br />
det landskap <strong>vi</strong> ser idag. Samtidigt <strong>vi</strong>ll jag också<br />
<strong>vi</strong>sa historiker och kulturmiljövårdare hur <strong>vi</strong>ktig<br />
landskapets förutsättningar har varit för historiens<br />
förlopp.<br />
Urban Emanuelsson anser också att man idag<br />
gör allt för stor skillnad på naturvård och kulturmiljövård.<br />
Han ser det som en konstlad uppdelning<br />
som både myndigheter och ideella organisationer<br />
konserverar.
Ett högproduktivt och gudomligt vackert<br />
odlingslandskap <strong>vi</strong>d Stora Åby i Östergötland.<br />
En produkt av människor och mular i flera<br />
tusen år.<br />
– Jag <strong>vi</strong>ll hellre tala i termer av ett ”biologiskt<br />
kulturarv”, säger han. Man ser på<br />
hela landskapet, hur det utnyttjats genom<br />
tiderna och dess naturgivna förutsättningar.<br />
– Dagens landskap är också på många<br />
håll starkt påverkade av många krig och<br />
farsoter som är så vanliga i den europeiska<br />
historien. På 1300talet växte många landskap<br />
igen sedan digerdöden avfolkat stora<br />
delar av kontinenten. Sådana här händelser,<br />
och inte minst de många krigen, sätter<br />
sin prägel på naturen och dess biologiska<br />
mångfald under mycket längre tid än vad <strong>vi</strong><br />
kanske tidigare föreställt oss.<br />
Från jägare och samlare<br />
till högeffektiva jordbrukare<br />
Bättre jordbruksmetoder är den enskilt <strong>vi</strong>ktigaste orsaken till den välståndsutveckling<br />
som ägt rum i världen – och som idag pågår med full<br />
styrka i vad som fram till helt nyligen kallades U-länder. Möjligheterna<br />
att leva av vad jorden ger har förbättrats dramatiskt under framförallt<br />
de senaste århundradena.<br />
Jägare och samlare<br />
Mat till 1 person per kvadratkilometer<br />
De första människorna<br />
som följde<br />
den tillbakadragande<br />
isen norrut levde<br />
på jakt, fiske, insamlade<br />
ätbara växter<br />
och rötter. De hade<br />
inte större påverkan<br />
på landskapet än<br />
vad andra däggdjur hade. Detta primitiva ”brukande”<br />
utnyttjade bara en bråkdel av näringskapitalet.<br />
Men förstås hade det jakttryck som de utövade indirekt<br />
påverkan på landskapet och växtligheten genom<br />
att populationerna för <strong>vi</strong>ssa arter förändrades.<br />
Röjgödslingskulturer<br />
Mat till 20 personer per kvadratkilometer<br />
I Sverige dök de första<br />
jordbrukarna upp<br />
för ungefär 6 000 år<br />
sedan. Den primitiva<br />
form av jordbruk de<br />
bedrev brukar beskrivas<br />
som ”röjgödsling”.<br />
Man röjde bort<br />
den naturliga växtligheten<br />
på den yta man<br />
<strong>vi</strong>lle utnyttja, <strong>vi</strong>lket<br />
frigjorde näringsämnen.<br />
Svedjebruk är ett typiskt exempel på detta brukande.<br />
Och ända in mot 1800talets slut utnyttjade<br />
man i Skåne denna princip på sandiga områden. De<br />
fick ligga i träda under tiotalet år innan de åter kunde<br />
utnyttjas för odling under ett par växtsäsonger. Sedan<br />
lades de åter i träda.<br />
Fasta, gödslade åkrar<br />
Mat till 50 personer per kvadratkilometer<br />
På bronsåldern,<br />
alltså för cirka<br />
3 000 år sedan<br />
började människor<br />
dela upp<br />
sina marker i två<br />
huvudtyper –<br />
åker och äng. På<br />
åkrarna odlade<br />
man brödsäd med<br />
hjälp av gödsel<br />
från kreatur som<br />
betade ängarna<br />
och åt av det <strong>vi</strong>nterfoder som människorna skördade<br />
åt dem. Men det var först på tusentalet efter Kristus<br />
som det här sättet att odla blev riktigt allmänt. Det<br />
var sedan den allenarådande metoden ända till slutet<br />
av 1800talet.<br />
Avancerat gödseljordbruk<br />
Mat till 200 människor per kvadratkilometer<br />
På 1800talet effekti<strong>vi</strong>serades jordbruket, inte minst<br />
genom bättre metoder för att ta hand om både<br />
kreaturens fasta gödsel och urin. Med strö och torv<br />
fångades urinen upp i fähusen <strong>vi</strong>lket gjorde det<br />
möjligt att sedan sprida den på åkermarken. Urin<br />
innehåller betydligt mer näring i form av kväve och<br />
kalium än vad fast gödsel gör.<br />
Vid den här tiden övergav man också den tidigare<br />
metoden med att regelbundet lägga markerna i träda.<br />
Istället infördes komplicerade växtodlingssystem som<br />
utnyttjade olika ärtväxters förmåga att fånga upp<br />
kväve från luften och binda den i jorden.<br />
Handelsgödseljordbruk<br />
Mat till 3 000 personer per kvadratkilometer<br />
Vid början av 1900talet började jordbruket använda<br />
sig av konstgödsel. Det revolutionerade<br />
jordbruket och ökade radikalt möjligheterna att<br />
odla föda. En förutsättning för framställningen av<br />
konstgödsel var den goda tillgången på fossil energi.<br />
Till detta ska läggas den växtförädling som tog fart<br />
<strong>vi</strong>d samma tid och även utvecklingen av olika typer<br />
av bekämpningsmedel.<br />
Bruket av jorden bygger helt på att man tillför<br />
näring utifrån. De lokala kretslopp som jordbruk<br />
tidigare byggt på är därmed brutet. I gengäld kan<br />
markerna ge mångfalt fler människor deras föda<br />
– <strong>vi</strong>lket samtidigt medför att stora arealer kan tas<br />
i anspråk för andra ändamål, till exempel skogsbruk.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 7
8<br />
Smogmolnet över Asien<br />
döljer växthusgasernas<br />
verkliga effekter<br />
Titta en gång till på bilderna ovan. Likheten är slående. En sjunkande<br />
sol i ett töcken av smog. Claude Monet målade Parlamentet i London<br />
1904. Fotot från Bangkok är taget hundra år senare. I London orsakades<br />
smogen av tusen sinom tusen kolbrasor. I Bangkok av tusen<br />
sinom tusen vedbrasor och bilar.<br />
AV l A R S k l I N g S T R Ö M<br />
Ivästvärlden lagas knappast längre någon<br />
mat på kol eller vedeldade spisar. I världens<br />
norra, skogrika delar, värms för<strong>vi</strong>sso många<br />
hus med ved, men med små befolkningar och<br />
effektiv förbränning blir de totala utsläppen<br />
små. I stora delar av det tättbefolkade Asien är<br />
däremot ved och torkad kodynga de vanligaste<br />
energikällorna för matlagning och uppvärmning.<br />
Tillsammans med jättestädernas bilavgaser har<br />
det gjort att stora delar av Asien täcks av ett<br />
enormt moln av brun smog.<br />
– Det här molnet är ett exempel på att klimatproblemen<br />
inte bara handlar om utsläpp av<br />
koldioxid, säger meteorologen Martin Hedberg.<br />
Svenska och indiska forskare har <strong>vi</strong>sat att smogmolnet<br />
har mycket stor påverkan på klimatet.<br />
Det luriga är att det har en avkylande effekt.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
Utan detta moln skulle temperaturen ha höjts<br />
mer än den hittills gjort.<br />
Martin Hedberg redogör de komplicerade<br />
samband som är förknippade med det asiatiska<br />
smogmolnet.<br />
– Forskarna har konstaterat att det till två<br />
tredjedelar består av partiklar som härrör från<br />
biobränslen och till en tredjedel av partiklar som<br />
kommer från fossila bränslen. De ”biologiska”<br />
partiklarna är mörka och absorberar värme, och<br />
höjer därmed temperaturen i atmosfären. Samtidigt<br />
skuggar molnet marken som därmed avkyls.<br />
De ”fossila” partiklarna i molnet är däremot<br />
ljusare eftersom de innehåller svavel. De reflekterar<br />
därför solstrålning tillbaka ut i rymden.<br />
– Totalt sett bidrar smogmolnet till att dämpa<br />
– Det verkligt stora problemet är inte att minska<br />
utsläppen av koldioxid och stoft, utan att hantera<br />
en permanent högre medeltemperatur på jorden,<br />
säger Martin Hedberg.<br />
den temperaturhöjning som de höga halterna av<br />
växthusgaser annars skulle ha gett. Man kan säga<br />
det asiatiska stoftmolnet döljer en del av ”den<br />
verkliga växthuseffekten”.<br />
Forskarna räknar med att temperaturen i de<br />
områden som påverkas av molnet skulle vara<br />
cirka två grader högre om det inte fanns. Detta är<br />
oerhört mycket – samma siffra som FNs klimatpanel<br />
IPCC har satt som en absolut övre gräns<br />
för hur mycket jordens medeltemperatur kan öka
Londons smog var ett hälsovådligt<br />
problem till mitten av 1950-talet.<br />
Inte förrän kolkaminerna ersatts av<br />
elelement och elspisar försvann den.<br />
Stora delar av Asien är idag täckt<br />
av brunt stoftmoln som uppstår då<br />
miljoner människor lagar sin mat över<br />
öppen eld. I de stora städerna, som<br />
här Bangkok, bidrar bilavgaser till att<br />
förtjocka smogmolnet ytterligare.<br />
utan att det får katastrofala följder på livet<br />
på jorden.<br />
Det finns fler negativa effekter med stoftmolnet:<br />
Sot som avsätts på glaciärerna gör att de tar till<br />
sig mer värme – och smälter i snabbare takt än de<br />
annars skulle göra. Skuggeffekten hämmar jordbruket.<br />
Färska forskningsresultat indikerar också<br />
att 300 000 människor per år i Asien möter en<br />
för tidig död och att mångdubbelt fler drabbas av<br />
olika hälsoproblem på grund av den sotbemängda<br />
luft de andas.<br />
– Den enda egentligen framkomliga vägen är<br />
att minska utsläppen av sot och partiklar från den<br />
småskaliga eldningen med biobränslen i Asien,<br />
säger Martin Hedberg. Och även om detta är ett<br />
gigantiskt företag så framstår det inte som någon<br />
omöjlighet. Och bäst av allt är att det direkt skulle<br />
ge positiva effekter på både klimatet och folkhälsan.<br />
Till skillnad från koldioxid och andra växthusgaser<br />
är stoftpartiklarna nämligen mycket kortlivade.<br />
Stoftmolnet skulle förs<strong>vi</strong>nna på några veckor<br />
om man skulle sluta laga mat på öppna eldar i<br />
Asien. Den koldioxid mänskligheten ”laddat”<br />
atmosfären med stannar däremot kvar i kanske<br />
tusen år.<br />
Martin Hedberg anser att debatten om klimatet<br />
måste <strong>vi</strong>dgas och att <strong>vi</strong> måste komma bort från<br />
den nuvarande fixeringen <strong>vi</strong>d koldioxid.<br />
– Vi kan inte fortsätta att kamouflera den förstärkta<br />
växthuseffekten med ett hälsovådligt stoftmoln.<br />
Förr eller senare måste <strong>vi</strong> ändå ta itu med<br />
problemet. Något <strong>vi</strong> borde ta itu med genast är<br />
att minska mängden sot från biomassa. Det skulle<br />
både skapa bättre luftkvalitet lokalt och minska<br />
den globala uppvärmningen. Det skulle dessutom<br />
skapa bättre förutsättningar för växtlighet då<br />
mer solljus skulle nå ner till marken. Med ökande<br />
befolkning på jorden är det <strong>vi</strong>ktigt att jordens förmåga<br />
att producera livsmedel utnyttjas till fullo.<br />
Han pekar på de försök i mindre skala som nu<br />
görs i bland annat Indien. Man erbjuder människor<br />
enkla, effektiva brännare att laga mat med.<br />
De utnyttjar alltifrån solvärme till biogas eller<br />
biomassa. Gemensamt för alla är att de bara avger<br />
en bråkdel av det sot som en öppen eld gör.<br />
– Åtgärder av det slaget måste till i stor skala<br />
om den negativa utvecklingen ska kunna bromsas.<br />
Men det stora problemet är ändå inte sotmolnet,<br />
utan att <strong>vi</strong> nu måste hantera en situation där temperaturen<br />
på jorden permanent kommer att ligga<br />
på en högre nivå än hittills.<br />
– Det hjälper således inte att helt stänga alla<br />
utsläppskällor, konstaterar Martin Hedberg. De<br />
höga halterna av koldioxid kommer att bestå –<br />
så också deras effekter. Det handlar nu om att inte<br />
höja halterna ytterligare. Det är i det perspektivet<br />
<strong>vi</strong> måste se klimatproblemet. Vartefter insikten om<br />
detta blir allomfattande är jag övertygad om att<br />
<strong>vi</strong> så småningom kommer att få se betydligt kraftfullare<br />
åtgärder än hittills – och som inte minst<br />
kommer att påverka den livsstil som utvecklats i<br />
västvärlden. Med bättre insikter om klimatförändringens<br />
orsaker kan <strong>vi</strong> närma oss vad som brukar<br />
kallas ”ett hållbart samhälle”. Hoppet är att de<br />
nya välståndsländerna ska slippa göra samma<br />
misstag som begåtts av oss i väst.<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
Tuff uppgift<br />
att komma överens<br />
i Köpenhamn<br />
I december samlas världens ledare i Köpenhamn för att i FNs<br />
regi förhandla fram ett nytt klimatavtal. Många ser det som en<br />
ödesstund. Om den negativa klimatutvecklingen ska kunna<br />
brytas krävs långtgående åtgärder av alla länder. Den stora<br />
frågan är hur ansvaret ska fördelas mellan länderna i ”väst”<br />
och ”syd”. Utgången är osäker.<br />
Det är tolv år sedan som något liknande<br />
hände, den gången i den japanska staden<br />
Kyoto. I december 1997 skrevs det protokoll<br />
som bär stadens namn och som<br />
därefter varit ledstjärnan för klimat<br />
arbetet i ett stort antal länder. Dock inte<br />
alla, <strong>vi</strong>lket varit dess stora svaghet. Stora<br />
länder som bland annat USA och Ryssland<br />
accepterade inte <strong>vi</strong>llkoren som innebär att<br />
de årliga, globala utsläppen av koldioxid<br />
ska minska med fem procent (jämfört<br />
med 1990) under åren 2008–2012.<br />
Ryssland övertalades så småningom<br />
att skriva under och 2005 kunde slutligen<br />
Kyotoprotokollet ratificeras och börja<br />
tillämpas. Men inte förrän nu, sedan en<br />
ny administration under Barack Obama<br />
tagit över, finns det hopp om att också få<br />
med USA på tåget.<br />
Under de tolv år som gått sedan Kyotomötet<br />
har be<strong>vi</strong>sen för att det verkligen<br />
pågår en klimatförändring bli<strong>vi</strong>t allt<br />
starkare. Det finns numera heller knappast<br />
någon tvekan om att den är orsakad<br />
av mänskliga akti<strong>vi</strong>teter. I så måtto har<br />
utvecklingen gått ”framåt”.<br />
De flesta länder som skri<strong>vi</strong>t under<br />
Kyotoavtalet har också lyckats sänka<br />
sina utsläpp – men inte i tillräcklig omfattning.<br />
Och det finns länder som<br />
kraftigt har ökat sina utsläpp.<br />
Den stora stötestenen – och som bidrog<br />
till USAs svala hållning till Kyotoprotokollet<br />
– är om tidigare ”utvecklingsländer”<br />
på jordens södra hemisfär ska åläggas lika<br />
tuffa <strong>vi</strong>llkor som länderna i väst.<br />
USA och flera andra länder anser att<br />
denna princip ska gälla och accepterar inte<br />
att göra stora egna minskningar om inte<br />
alla länder i världen gör detsamma.<br />
AV l A R S k l I N g S T R Ö M<br />
Länderna i ”syd”, bland annat Kina,<br />
Indien och Indonesien ser frågan ur ett<br />
annat perspektiv. De anser – med rätt – att<br />
de klimatproblem som idag är så påtagliga,<br />
är orsakade av en ohämmad och sekellång<br />
användning av olja och stenkol i västländerna.<br />
De anser därför att väst ska ta ett<br />
större ansvar för de åtgärder som nu är<br />
nödvändiga och att de själva måste ges<br />
möjlighet att – precis som länderna i väst<br />
gjort – få prioritera välståndsutvecklingen.<br />
Det övergripande målet för Köpenhamnsmötet<br />
är att komma överens om åtgärder<br />
som leder till att världens samlade utsläpp<br />
av växthusgaser år 2050 ska ha minskat<br />
till 50 procent av 1990 års nivå.<br />
Carl Bildt klargjorde i början av september<br />
tillsammans med sina kollegor i<br />
Frankrike, Storbritannien, Spanien, Finland<br />
och Danmark på ett ovanligt tydligt<br />
sätt vad det handlar om:<br />
– Från EUs sida måste <strong>vi</strong> arbeta för att<br />
bryta dödläget genom att själva begränsa<br />
utsläppen och stödja utvecklingsländerna<br />
att skapa tillväxt med låga koldioxidutsläpp.<br />
Utan att jätteländer som USA, Kina och<br />
Indien ställer upp på målen så hjälper det<br />
föga att EU når sitt nuvarande mål om 30<br />
procents minskning till 2020 (20 procent<br />
om inte också andra industriländer ställer<br />
upp). I globalt perspektiv motsvarar det en<br />
minskning med bara ett par procent.<br />
Världen har anledning att hålla andan<br />
under två veckor i december. En överenskommelse<br />
skulle vara en hoppingivande<br />
milstolpe i arbetet med att komma tillrätta<br />
med klimatproblemet. Motsatsen innebär<br />
att osäkerheten består – i en situation som<br />
förvärras för varje dag som går.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 9
10<br />
Malin Falkenmark, internationell vattenforskare:<br />
– Vi måste leva på vattnets<br />
<strong>Jorden</strong> blir varmare och experter<br />
varnar för global vattenbrist.<br />
Och <strong>vi</strong>d seklets mitt är <strong>vi</strong> nästan<br />
två miljarder fler människor på jorden.<br />
Men professor Malin Falkenmark på<br />
Stockholm International Water Institute<br />
är ändå optimist.<br />
– Människorna kommer att anpassa<br />
sig och hitta lösningar.<br />
Något val har <strong>vi</strong> ju inte.<br />
AV ANDERS THORéN<br />
V<br />
attnet tar aldrig slut.<br />
Dess kretslopp med<br />
nederbörd, avdunstning<br />
och ny nederbörd är e<strong>vi</strong>gt. Så<br />
länge solen skiner kommer processen<br />
att fortgå.<br />
Men något har gått väldigt fel. I TV och tidningar<br />
möter <strong>vi</strong> bilder på uttorkade flodbäddar och människor<br />
som t<strong>vi</strong>ngas gå mil för en kruka drickbart<br />
vatten. Eller t<strong>vi</strong>ngas dricka otjänligt vatten.<br />
Experternas rapporter är lika nedslående. Idag<br />
saknar mer än en miljard människor rent dricksvatten.<br />
Ytterligare 1,4 miljarder lever i områden<br />
där stora vattendrag är på väg att torrläggas. FN:s<br />
prognoser <strong>vi</strong>sar att om 40 år kommer mer än tre<br />
miljarder människor att lida av permanent vattenbrist.<br />
Både FN och Världsbanken varnar för att en<br />
global vattenkris är att vänta. Huvudorsaken är att<br />
befolkningen är så ojämnt fördelad i förhållande<br />
till jordens vattenresurser. Där det finns många<br />
människor är det ofta ont om vatten, och <strong>vi</strong>ce<br />
versa.<br />
Befolkningstillväxten gör obalansen ännu allvarligare.<br />
År 2050 kommer <strong>vi</strong> att vara nio miljarder<br />
människor på jorden – och tillväxten sker till allra<br />
största del i de vattenfattiga länderna. Att odla mat<br />
till alla dessa människor kommer att kräva enorma<br />
mängder vatten.<br />
klimatförändringen är den andra kritiska faktorn.<br />
Även en ”måttlig” ökning av jordens medeltemperatur,<br />
på 1,5 till 2 grader, får oerhörda konsekvenser.<br />
I många torra länder kommer skördarna att<br />
halveras. På andra håll blir det översvämningar då<br />
havsvattnet tränger in och förstör sötvattenresurserna.<br />
Och detta kan hända om bara 40–50 år om<br />
inte den globala uppvärmningen hejdas.<br />
En forskare som länge varnat för att miljöförstörelse<br />
och överexploatering är på väg att föröda<br />
den jord <strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong> är professor Malin Falkenmark.<br />
Vi träffar henne på SIWI, Stockholm International<br />
Water Institute, där hon är vetenskaplig rådgivare.<br />
Malin Falkenmark är en världsauktoritet vad gäller<br />
de globala vattenresurserna. Men trots den skrämmande<br />
verklighetsbilden är det en lisa för själen<br />
att träffa Malin Falkenmark. Med fem (!) decen<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
niers forskningsarbete i ryggen tvekar hon inte att<br />
rikta kritik mot mycket – mot trångsynthet, mot<br />
okunskap och mot politikers ointresse för tredje<br />
världens försörjningsproblem.<br />
Men framförallt är Malin Falkenmark optimist<br />
och inspiratör. Hon är övertygad om att <strong>vi</strong> kommer<br />
att hitta någon form av hållbar balans mellan<br />
människan och ekosystemen. Hennes nyckelord är<br />
”anpassning”.<br />
– Vi lever ju på vattenkretsloppets <strong>vi</strong>llkor. Och<br />
då måste <strong>vi</strong> anpassa oss. På ett eller annat sätt.<br />
Att få beslutsfattarna att se helheten är en stor<br />
utmaning. Politikerna måste förstå sambanden<br />
mellan klimatproblemen, vattenbristen, befolkningsutvecklingen,<br />
fattigdomen, skogsförstörelsen<br />
och utarmningen av biologiska mångfalden. Dessvärre<br />
är debatten oftast inriktad på ett problem åt
<strong>vi</strong>llkor<br />
gången. Eller som Malin Falkenmark uttrycker saken:<br />
– Det är bekymmersamt att man diskuterar problemen<br />
separat, som om de inte hängde ihop. Man<br />
inser heller inte att vattnet är en gemensam nämnare.<br />
Som exempel tar hon livsmedelsförsörjningen.<br />
Redan idag är nästan en miljard människor undernärda<br />
eller saknar trygg livsmedelsförsörjning.<br />
Om ett fåtal år kommer <strong>vi</strong> att ha ytterligare nästan<br />
två miljarder munnar att mätta. Kraven på jord<br />
Vattenbristen breder ut sig<br />
I de ljust oranga områdena är avdunstningen<br />
större än nederbörden<br />
– i de mörkt oranga mycket större.<br />
Här är vattenbristen som störst. Den<br />
globala uppvärmningen och snabbt<br />
ökande befolkningsmängder förvärrar<br />
situationen. År 2025 väntas mer än två<br />
miljarder människor – en fjärdedel av<br />
jordens befolkning – leva i områden<br />
med permanent vattenbrist.<br />
I de blå områdena är den årliga nederbörden<br />
större än avdunstningen och<br />
här finns det gott om vatten.<br />
Källa: SIWI.<br />
bruket blir enorma – och därmed också på hanteringen<br />
av vattnet. Bevattning av jordbruksmark<br />
står nämligen redan nu för mer än 70 procent av<br />
den globala vattenförbrukningen. Frågorna om<br />
livsmedelsförsörjning och fattigdomsbekämpning<br />
är alltså i hög grad vattenfrågor.<br />
Men mest bekymmersam är den ”vattenblindhet”<br />
som präglar klimatdiskussionerna, menar Malin<br />
Falkenmark.<br />
– Man tycks inte klara av att hantera de två olika<br />
perspektiven: att motarbeta klimatförändringen och<br />
att anpassa sig till den. Att motarbeta klimatförändringen<br />
handlar om gaser. Klimatanpassning handlar<br />
om vatten.<br />
Att anpassa sig till klimatförändringen är det<br />
mest akuta i de fattiga länderna. Även om det är<br />
fundamentalt att <strong>vi</strong> i Ivärlden diskuterar hur <strong>vi</strong> ska<br />
motarbeta utsläppen av växthusgaser, är det för de<br />
fattigaste länderna mer angeläget att kunna anpassa<br />
sig till – och överleva – den klimatförändring som<br />
<strong>vi</strong> i de rika länderna ställt till med.<br />
Och då handlar det alltså om vatten. Det handlar<br />
om hur människor ska kunna hantera mångårig<br />
torka, försämrad vattenkvalitet, stigande salthalt<br />
i jordarna och ökat tryck på krympande vatten<br />
resurser. Det handlar också om att anpassa sam<br />
hället till stigande havsnivåer, smältande glaciärer,<br />
översvämningar och nya oväntade vattenflöden.<br />
Vad världens rika länder kan göra är att upphöra<br />
med att förvärra klimatförändringen och att bistå<br />
de fattiga länderna med pengar och kunskap för att<br />
klara vattensäkerheten. Det gäller åtgärder i hela<br />
samhället, för hushåll, industri, matproduktion,<br />
energiproduktion och i ekosystemen.<br />
– Kostnaderna blir förstås enorma och hur den<br />
frågan ska lösas borde diskuteras betydligt mer i<br />
klimatförhandlingarna, säger Malin Falkenmark.<br />
Många menar att bristen på vatten blir nästa<br />
stora konfliktkälla. Människor i internationella<br />
flodområden är beroende av samma vattenresurser.<br />
Om man uppströms tar ut mer vatten ur en flod<br />
drabbar det människorna nedströms. Sänker man<br />
grundvattennivån i ett område torrläggs åkrarna<br />
i grannregionen.<br />
Men Malin Falkenmark <strong>vi</strong>ll hellre se vårt<br />
gemensamma beroende av vattnet som en källa<br />
Water Footprint<br />
på frammarsch<br />
På samma sätt som Carbon Footprint bli<strong>vi</strong>t ett etablerat mått på hur stora<br />
utsläpp av växthusgaser som olika produkter genererar har ”Water Footprint”<br />
kommit i fokus. Water Footprint är ett mått på hur mycket vatten som används<br />
<strong>vi</strong>d framställningen av en produkt om man tar hänsyn till hela förädlingskedjan.<br />
Bara maten för en dag kräver över 3 000 liter. Till exempel har uppgifter om att<br />
tillverkningen av ett par jeans kräver 10 000 liter vattnen och en hamburgare<br />
2 400 liter vatten väckt uppmärksamhet i media. Men även inom industrin –<br />
inte minst skogsindustrin – ökar intresset för både Water Footprint och Carbon<br />
Footprint. Miljödebatten och trycket från marknaden driver på.<br />
till samarbete och solidaritet. Hennes tankar om<br />
”hydrosolidaritet” har inspirerat många. Bland<br />
andra har Jan Eliasson, med sina erfarenheter<br />
från Darfurkonflikten, tagit till sig Malin Falkenmarks<br />
budskap och fört dem <strong>vi</strong>dare.<br />
– Det finns naturligt<strong>vi</strong>s inga enkla lösningar,<br />
men mina gamla tankar om solidaritet och om<br />
balans mellan människor, vatten och ekologi är<br />
nog mer aktuella just nu än någonsin, säger<br />
Malin Falkenmark.<br />
Malin Falkenmark<br />
– en världsauktoritet<br />
Professor Malin Falkenmark, 83 år, är ”the grand<br />
old lady” och en obestridd auktoritet bland världens<br />
hydrologer. I 30 år har hon varit exekutiv sekreterare<br />
i Svenska nationalkommittén för Unescos internationella<br />
hydrologiprogram, och har bland annat<br />
publicerat mer än 400 vetenskapliga artiklar.<br />
Idag är Malin Falkenmark både vetenskaplig<br />
rådgivare <strong>vi</strong>d SIWI (Stockholm International Water<br />
Institute) och verksam <strong>vi</strong>d Stockholm Resilience<br />
center. Att hon inte, med ålderns rätt, dragit sig<br />
tillbaka från vetenskapen förklarar hon så här:<br />
– Mitt arbete är en så fin del av livet. Man sitter<br />
ju på toppen av ett berg, har en fantastisk utblick<br />
och känner alla. Och helt plötsligt har ju mitt<br />
övergripande tänkande till slut bli<strong>vi</strong>t högaktuellt.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 11
12<br />
Människorna<br />
i världen<br />
mår trots allt<br />
bara bättre<br />
Hans Roslings pedagogiska webbsida<br />
Gapminder är en kunskapsförmedlare<br />
som har bli<strong>vi</strong>t en världssuccé. Det är<br />
egentligen ett dataprogram, utvecklat som ett stöd<br />
i läkarutbildningen. Hans är själv läkare och har<br />
under många år under<strong>vi</strong>sat läkarstudenter i global<br />
medicin. Med tiden blev han allt mer irriterad på<br />
deras bristande kunskaper om världen.<br />
– I studenternas hjärnor fanns bara två världar<br />
– de rika Iländerna och de fattiga Uländerna.<br />
Däremellan ingenting. Studenterna – liksom<br />
stora delar av svenska folket – hade helt missat<br />
den oerhört snabba utveckling som skett i många<br />
länder de senaste fyrtio åren. Medellivslängden<br />
har till exempel ökat dramatiskt i världens<br />
medelinkomstländer.<br />
Studenternas okunskap retade honom. Det<br />
är svårt att orientera sig i världen om man har<br />
en felaktig karta, som han säger. Det som retade<br />
honom mest var att studenterna hade en under<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
Hans Rosling förändrar din världsbild<br />
De flesta människor på vår jord får allt bättre hälsa. Barnadödligheten<br />
sjunker dramatiskt och livslängden ökar snabbt i många länder.<br />
Det är de positiva huvudbudskapen när Skog&Virke träffar Hans<br />
Rosling, Sveriges nyaste världskändis. Och han är inte filmstjärna<br />
eller rock<strong>vi</strong>deoproducent – utan något så stenålders som folkbildare.<br />
AV cARl HENRIk PAlMéR<br />
liggande bild av att de som lever i fattiga länder<br />
skulle vara underlägsna oss. Ingenting kan vara<br />
mer felaktigt. I många av de här länderna går nu<br />
utvecklingen oändligt mycket snabbare än den<br />
gjort för oss.<br />
Men hur skulle man få studenterna att förstå<br />
det? Efterhand väcktes tanken på att bygga<br />
ett pedagogiskt dataprogram som <strong>vi</strong>sade hur<br />
folkhälsan utvecklas över tiden i olika länder.<br />
Tillsammans med sonen Ola och hustrun Anna<br />
utvecklade han det rörliga bubbeldiagram som<br />
i dag heter Gapminder World. Målet var att<br />
förvandla tråkiga siffror till rolig, intuitivt<br />
begriplig grafik.<br />
I gapminder World kan man till exempel se hur<br />
Sveriges barnadödlighet utvecklats från början<br />
av 1800talet till i dag. Det är en riktig feelgoodstory.<br />
År 1800 får 200 av 1000 levande födda<br />
barn inte uppleva sin ettårsdag. 100 år senare<br />
är barnadödligheten nere i 100 på tusen födda.<br />
Utvecklingen i flera före detta U-länder går idag<br />
jättesnabbt, mycket snabbare än den en gång<br />
gjorde för oss i väst, säger Hans Rosling.<br />
Ytterligare 50 år senare, 1950, är det 20 och idag<br />
är <strong>vi</strong> nere på 3,2 – det är tillsammans med Japan<br />
lägst i världen.<br />
– På 200 år har <strong>vi</strong> gjort en fantastisk resa,<br />
främst på grund av att <strong>vi</strong> fick bukt med smittsamma<br />
sjukdomar som smittkoppor, kolera och<br />
syfilis, säger Hans. Sedan förbättrade <strong>vi</strong> mödravården<br />
och nu på slutet har <strong>vi</strong> bli<strong>vi</strong>t allt bättre<br />
på att ta hand om tidigt födda barn.<br />
Foto: F4tH
Det är inte utvecklingen i Sverige som är Hans<br />
Roslings poäng, utan att många andra länder nu<br />
gör samma resa – men betydligt snabbare.<br />
Ser man på barnadödlighet och medellivslängd,<br />
så är <strong>vi</strong> idag ungefär en miljard människor som<br />
har det som <strong>vi</strong> har det i Sverige, säger han. Vi finns<br />
framförallt i Västeuropa och våra ”kolonier” i<br />
Nordamerika och Australien.<br />
Tre miljarder människor lever som svenskarna<br />
gjorde på 1900talet. Här finns Kina, Indien,<br />
Arabländerna, stora delar av Sydostasien och<br />
Latinamerika. I de här länderna förbättras folkhälsan<br />
i rasande takt.<br />
För oss i Västerlandet var det en effekt av ökat<br />
ekonomiskt välstånd. För dem som nu spurtar ifatt<br />
oss gäller ofta det omvända: de lär av våra erfarenheter<br />
och satsar på ökad hälsa och utbildning<br />
– sedan kommer välståndsökningen. Han exemplifierar<br />
med Vietnam. De har idag samma hälsotal<br />
som USA hade 1975, det år när de t<strong>vi</strong>ngades lämna<br />
Vietnam. Hälsomässigt ligger Vietnam alltså bara<br />
en generation efter – men i BNP per invånare är<br />
man fortfarande fyra generationer efter.<br />
– Men allt är inte bra, understryker Hans Rosling.<br />
En miljard människor lever hälsomässigt kvar på<br />
svenskt 1800tal och ytterligare en halv miljard har<br />
inte ens lämnat 1700talet. De här människorna<br />
finns framförallt i Afrika söder om Sahara. Men<br />
även här är skillnaderna stora, understryker han<br />
med skärpa – han avskyr generaliseringar.<br />
– Det finns afrikanska länder med relativt låg<br />
barnadödlighet, som Ghana och Senegal, de har<br />
på fyrtio år halverat sin barnadödlighet och ligger<br />
idag runt 60 per tusen födda. Men här finns också<br />
länder som Angola, Liberia, Sierra Leone och<br />
Demokratiska Republiken Kongo. Här ligger<br />
barnadödligheten på förfärande 150 per tusen<br />
födda, det är som Sverige på 1850talet.<br />
För den som har tillgång till dator och är road<br />
av fakta och samband är Gapminder World en<br />
ständigt växande källa till kunskap. Förutom bar<br />
nadödlighet, medellivslängd och BNP per invånare<br />
finns det nu ett hundratal andra variabler som man<br />
kan analysera och jämföra med varandra genom<br />
att låta färgglada landbubblor glida över skärmen.<br />
Här finns data om cancersjukdomar, utbredning av<br />
HIV, antal jordbävningar, åkerareal, skolgång och<br />
inkomstfördelning för att ta bara några exempel.<br />
Allt kommer från officiell statistik.<br />
– Vi <strong>vi</strong>ll vara ett öppet museum för världens<br />
offentliga statistik, säger Hans. Med gratis inträde.<br />
Så det är nog ingen händelse att programmet<br />
Gapminder World i dag ägs av världens största<br />
gratissajt, Google.<br />
Att avliva myter är lite av en passion för Hans<br />
Rosling. Osökt kommer han in på det han kallar<br />
”regnskogsmyten”.<br />
– Bland studenterna stöter jag ofta på uppfattningen<br />
att indianerna i regnskogen lever i<br />
en perfekt harmoni med sin omgivning. Det är<br />
nonsens. Regnskogarna är en av världens tuffaste<br />
miljöer. Barnadödligheten är skyhög – den högsta<br />
<strong>vi</strong> överhuvudtaget känner till idag. Det finns nästan<br />
ingenting att leva på i regnskogen – det är därför<br />
det inte bor fler än en människa per kvadratkilometer<br />
i Amazonas.<br />
Frågar man dem som bor i regnskogen, så <strong>vi</strong>ll<br />
de modernisera sina liv. De <strong>vi</strong>ll ha rent vatten och<br />
elektricitet. Sedan är det tyvärr så att människor<br />
som bor i glest befolkade områden nästan alltid<br />
blir förlorare när deras samhällen moderniseras.<br />
Det gäller i regnskogar, det gäller i Arktis och<br />
det gäller i bergsområden. När en indianstam<br />
i Amazonas kommer i kontakt med omvärlden<br />
brukar i princip en tredjedel dö i sjukdomar och<br />
en tredjedel slås ihjäl av nybyggare som <strong>vi</strong>ll åt<br />
deras mark och andra resurser. Men för den<br />
tredjedel som överlever sjunker barnadödligheten<br />
dramatiskt, och efter ett antal år är man fler än<br />
man var i utgångsläget. Men tyvärr lever man då<br />
ofta i misär med alkohol och andra droger.<br />
Hans Rosling har på bara några år<br />
bli<strong>vi</strong>t en efterfrågad föreläsare med<br />
hela världen som arbetsfält. Hans<br />
oerhört slagkraftiga presentationer<br />
av ”torr statistik” vänder upp och<br />
ner på de flestas uppfattningar om<br />
tillståndet i världen.<br />
Se en<br />
statistik-<br />
ek<strong>vi</strong>librist<br />
i aktion<br />
Ingen skriven artikel kan<br />
göra Hans Rosling och<br />
Gapminder rätt<strong>vi</strong>sa. Skippa<br />
TV-nyheterna en kväll gå in<br />
på www.gapminder.org<br />
istället. Garanterat blir du en<br />
såväl kunnigare och klokare<br />
som gladare person.<br />
Börja gärna med att leta upp hans<br />
föredrag <strong>vi</strong>d Svenska Läkarsällskapets<br />
200årsjubileum (gå till ”Videos”, därefter<br />
till ”Swedish”). Där får du en sammanfattning<br />
av Sveriges – och världens<br />
– utveckling de senaste 200 åren. På 11<br />
minuter lär du dig garanterat mer om<br />
världens verkliga tillstånd än på hundra<br />
Aktuelltsändningar.<br />
När man ser det föredraget förstår<br />
man också varför Hans Rosling på<br />
bara några år utvecklats till en globalt<br />
efterfrågad föredragshållare. Hans<br />
bubbelgrafpresentationer håller samma<br />
engagemang och klass som en annan<br />
global föreläsare – förre presidentkandidaten<br />
och klimatprofeten Al Gore.<br />
Det finns fler <strong>vi</strong>deoföredrag med Hans<br />
Rosling på Gapminders hemsida. Här<br />
kan du till exempel ta del av hans förklaring<br />
till varför Västvärlden drabbas<br />
av klamydia och Afrika av AIDS. Varför<br />
andelen HIVsmittade är konstant i riktigt<br />
fattiga länder, men ökar i rikare afrikanska<br />
länder. Varför det borde skrivas<br />
mer om TBC i massmedia, och betydligt<br />
mindre om s<strong>vi</strong>ninfluensan, som bara<br />
drabbat en bråkdel av alla dem som är<br />
smittade med TBC. Varför så många får<br />
prostatacancer i USA. Kortföredragen är<br />
femtio minuter långa och med normal<br />
skolengelska är det inget problem att<br />
följa dem.<br />
När du har sett ett par, tre <strong>vi</strong>deoföredrag<br />
är du mogen att själv ”leka” med<br />
programmet Gapminder World. Grattis.<br />
För sällan har väl fakta varit så roliga.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 13
14<br />
Dick berättar<br />
Sveriges historia<br />
på ett nytt sätt<br />
Intresset för historia i Sverige är idag större än någonsin.<br />
Marknaden översvämmas av historiska tidskrifter, släktforskning<br />
har bli<strong>vi</strong>t en folkrörelse och i TV samlar Antikrundan miljonpublik.<br />
– Jag är inte förundrad säger historieprofessorn och folkbildaren<br />
Dick Harrison, som i dagarna kommer ut med de första delarna<br />
i det största historieverket på ett halvt sekel.<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
Dick Harrison har under loppet av bara ett<br />
fåtal år själv starkt bidragit till det stora<br />
intresset för historia. Han är en berättare<br />
av rang och blev känd av en bredare publik efter<br />
att ha deltagit i På spåret för några år sedan.<br />
– Jag <strong>vi</strong>ll verkligen tona ner min egen roll<br />
för den utveckling som ägt rum, säger han när<br />
Skog&Virke träffar honom i hans anspråkslösa<br />
rum på Historiska Institutionen, belägen <strong>vi</strong>d en<br />
<strong>vi</strong>ndlande gränd i centrala Lund.<br />
– Nej, det finns andra orsaker, och jag är som<br />
sagt inte förvånad. Vad som nu skett är att <strong>vi</strong><br />
också i Sverige fått samma intresse för historia<br />
som sedan länge funnits i de flesta andra länder.<br />
Dick Harrison anger en huvudorsak till varför<br />
svensken tidigare inte brytt sig särskilt mycket<br />
om sitt lands historia: Till skillnad från så gott<br />
som alla andra länder har Sverige inte varit i krig<br />
på mycket länge. Det var i somras exakt 200 år<br />
sedan den sista striden utkämpades på svensk<br />
mark. Slaget <strong>vi</strong>d Sävar i Västerbotten blev finalen<br />
på Finska kriget som resulterade i att Sverige<br />
förlorade Finland till Ryssland.<br />
– Efter så lång tid har såren läkt, <strong>vi</strong> har inget<br />
nationellt trauma att bearbeta. Och så gott som<br />
hela 1900talet var en enda svensk framgångssaga.<br />
I synnerhet efter andra världskriget trodde<br />
<strong>vi</strong> att utvecklingen bara kunde gå åt ett håll –<br />
uppåt. I den övertygelsen var <strong>vi</strong> föga intresserade<br />
av det förflutna och blickade bara framåt – tills<br />
något hände <strong>vi</strong>d åren runt 1990.<br />
Dick Harrison pekar på börskraschen, finansbubblan<br />
som sprack och invandringen som då<br />
nått så höga nivåer att de nya svenskarna bli<strong>vi</strong>t<br />
ett påtagligt inslag i samhället. Arbetslösheten<br />
sköt samtidigt i höjden och staten kunde inte som<br />
tidigare dirigera utvecklingen. Grad<strong>vi</strong>s började<br />
det svenska folket inse att den rosa bubbla man<br />
levt i sedan 1940talet varit en chimär.<br />
– Det finns gott fog att se detta uppvaknande<br />
som något av ett nationellt trauma – och därmed<br />
orsaken till att också intresset för historia började<br />
vakna. Historiska böcker, som i stort sett bara<br />
lästs av andra historiker tidigare, såldes plötsligt i<br />
jätteupplagor. Specialtidningar om historia föddes<br />
och i TV kördes det ena historieprogrammet efter<br />
det andra.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
Den historia som idag förmedlas till svenska<br />
folket skiljer sig från den historia som alla<br />
fyrtioåringar och äldre tog del av under sin<br />
skoltid. Då var svensk historia detsamma som<br />
kungar och krig – <strong>vi</strong>lket förmodligen bidrog till<br />
det svala intresset. Den ”nya” historian tar ett<br />
helhetsgrepp på de tider som flytt och lyfter fram<br />
både vardag och vanliga människor. Till detta har<br />
utan tvekan Dick Harrison själv bidragit. Och<br />
han tar nu ytterligare steg i den riktningen med<br />
det nya jätteverket Sveriges historia, vars första<br />
två delar (av åtta) kom ut i mitten av september.<br />
Dick Harrison är huvudredaktör, men har också<br />
engagerat en god del av den svenska historiska<br />
eliten i författandet.<br />
– Det finns flera skäl till att ge ut ett nytt<br />
historiskt verk av den här klassen. Det har gått<br />
fyrtio år sedan det förra stora verket kom ut och<br />
det finns alltså i princip ett halvt sekel av forskning<br />
som väntar på att publiceras. Samtidigt har<br />
kraven på hur fakta presenteras skärpts och det<br />
finns numera helt andra möjligheter att levandegöra<br />
komplicerade skeenden. Men framförallt<br />
har <strong>vi</strong> idag ett helt annat perspektiv på vad som<br />
är historia.<br />
Med detta menar Dick Harrison att det inte<br />
längre bara handlar om kungar och krig, utan att<br />
man nu lyfter fram både vardagen och enskilda<br />
människor. Inte minst också att för första gången<br />
k<strong>vi</strong>nnorna får lysa i de historiska skeendena.<br />
– Historien <strong>vi</strong>mlar av k<strong>vi</strong>nnor. Tidigare har<br />
svensken i princip bara lärt sig tre av dem; Den<br />
heliga Birgitta samt drottningarna Margareta och<br />
Kristina. Det är ofattbart att alla andra k<strong>vi</strong>nnor<br />
fått en så undanskymd, för att inte säga obefintlig<br />
roll i den svenska historieskrivningen. Adelsmän,<br />
kungar och alla andra män som haft något att<br />
säga till om när historien formats har valt bort<br />
k<strong>vi</strong>nnorna.<br />
Dick Harrison lyfter fram några exempel: Först<br />
Filippa. Hon var född i England och kom tolv år<br />
gammal till Sverige 1406 för att gifta sig med den<br />
svenske kungen, Erik av Pommern. Hon nämns<br />
bara i förbigående i de flesta historiska verk, men<br />
Dick Harrison har i sin forskning funnit att hon<br />
under lång tid var Sveriges verklige regent.<br />
– Filippa var en klok och kraftfull k<strong>vi</strong>nna.<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
Hon var ordförande i riksrådet och imponerade<br />
med sina diplomatiska talanger. Till allt annat än<br />
namnet var hon ”kung” och fungerade som sådan<br />
under många år eftersom hennes make hellre<br />
reste runt i Europa än ägnade sig åt att regera.<br />
Om man flyttar sig ytterligare fyrahundra år<br />
tillbaka i tiden, till 1000talet, så levde i Uppland<br />
en annan stark k<strong>vi</strong>nna, Estrid. Innan Dick<br />
Harrison ”hittade” henne var hon totalt okänd.<br />
Nu har han kunnat rekonstruera hela hennes liv.<br />
Släkt, vänner, söner, förmögenhet, kontakter med<br />
kungar, ja det mesta. Hennes första man dog i<br />
Grekland och hon var därefter en mycket mäktig<br />
k<strong>vi</strong>nna i sin hembygd.<br />
Men hur kan man kartlägga en människa som<br />
levde för tusen år sedan, det kan ju knappast finnas<br />
någon dokumentation värd namnet bevarad?<br />
– Konsten är inte att hitta dokumentation,<br />
konsten är att veta vad man ska leta efter. Vet<br />
man det hittar man nästan alltid svaren – och<br />
även k<strong>vi</strong>nnorna.<br />
– Arkeologkollegan Kristina Svensson och jag<br />
bestämde oss för att skriva en bok om personer
som levde på <strong>vi</strong>kingatiden. Vi skrev vartannat<br />
kapitel var. Vartannat skulle handla om en man<br />
och vartannat om en k<strong>vi</strong>nna. Vi <strong>vi</strong>lle se om det<br />
överhuvudtaget var möjligt och om manskapitlen<br />
skulle bli fler och längre. Så var inte fallet. Det var<br />
inga problem att hitta k<strong>vi</strong>nnor och <strong>vi</strong> fick sålla<br />
bort mass<strong>vi</strong>s för att det skulle bli en hanterlig<br />
bok.<br />
I Estrids fall ledde ett mynt som hittades i hennes<br />
grav Dick Harrison att ställa frågor om henne<br />
i Schweiz. Och där dök hon upp. Han hittade till<br />
och med skrivna dokument i klostret i Reichenau,<br />
där hon och sonen Östen hade tillbringat en tid<br />
under en av sina pilgrimsresor.<br />
– En kuriös detalj är att hon skriver sig på typiskt<br />
roslagsmål, med ett h framför de inledande<br />
vokalerna i sitt förnamn, alltså står där Hestrid.<br />
Hur långt tillbaka kan man då hitta enskilda<br />
personer på detta sätt?<br />
– Till 800talet. Men där är det förstås svårare,<br />
eftersom det <strong>vi</strong>d denna tid bara finns få runstenar.<br />
Men på 1000talet kan man rekonstruera hela<br />
släkter med hjälp av inskriptionerna på runstenar<br />
na och fynden i de arkeologiska utgrävningarna.<br />
Senare finns ”hur mycket som helst” och betydligt<br />
mer än <strong>vi</strong> hittills varit medvetna om.<br />
Det nya historieverket heter Sveriges historia,<br />
men Dick Harrison är noga med att påpeka att<br />
landet Sverige i egentlig mening inte fanns förrän<br />
på 1300talet. Det var först då som namnet<br />
Sverige börjar användas och det finns en kung<br />
gemensam för alla de tidigare självstyrande bygderna.<br />
Nu hade också det politiska systemet med<br />
adel, präster, borgare och bönder börjat ta form.<br />
– I tidigare historieverk flyttade man i någon<br />
slags nationell nit tillbaka det svenska till det<br />
geografiska område som nuvarande Sverige omfattar.<br />
Denna fälla har <strong>vi</strong> und<strong>vi</strong>kit och jag ser det<br />
som <strong>vi</strong>ktigt att förmedla en sannare bild av det<br />
historiska skeendet.<br />
Dick Harrison medger att arbetet med det nya<br />
jätteverket varit tungt.<br />
– Men jag har sett det framför mig ända sedan<br />
mitten av 1990talet och det är en gång i livet<br />
man får en sån här chans. Då är det bara att ta<br />
den. Och totalt sett har det var roligt att se det<br />
växa fram – jätteroligt.<br />
Dick Harrison<br />
Vad: Professor <strong>vi</strong>d Lunds universitet,<br />
författare.<br />
Ålder: 43 år<br />
Familj: Sambon Katarina Lindbergh.<br />
Bor: Åkarp i Skåne.<br />
Har skri<strong>vi</strong>t: Ett trettiotal böcker, såväl<br />
akademiska avhandlingar som populärhistoriska<br />
skildringar och skönlitteratur.<br />
Medverkar: Regelbundet i tidskriften<br />
Populär historia.<br />
Har medverkat i: TV-programmet<br />
På spåret (Mycket kul upplevelse).<br />
Förekommer: Regelbundet i radio,<br />
TV och andra media.<br />
Skriver: På fritid. ”Mina böcker kommer<br />
till på tåg och flygplatser .”<br />
Föreläser (utanför universitetet): Ofta<br />
Historieverket Sveriges historia: Hans<br />
egen idé som efter flera års manglande<br />
nu förverkligas på Norstedts förlag. Han<br />
skriver själv flera delar och är huvudredaktör<br />
för hela verket. De båda första<br />
delarna kom ut i september och del åtta<br />
ges ut under 2011.<br />
TV-serie: Sveriges historia blir också<br />
en serie program som börjar sändas i<br />
TV4 efter jul. ciceron och programledare<br />
blir Dick Harrison beledsagad av Martin<br />
Timell.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 15
16<br />
Skogen – en resurs<br />
i klimatarbetet<br />
Det har sagts många gånger, men förtjänar att sägas igen:<br />
Skogen är en <strong>vi</strong>ktig bricka i spelet om klimatet på jorden. I en tid<br />
där hushållning, förnybarhet och hållbarhet har bli<strong>vi</strong>t ledord för<br />
samhällsutvecklingen har skogen en nyckelroll.<br />
Irask takt är mänskligheten idag på väg<br />
att fasa ut den klimatskadliga oljan. Omställningen<br />
till biologiska energislag och<br />
förnybara produkter pågår för fullt. Skogen<br />
kan ge bådadera.<br />
Men likväl är debatten het om skogens roll<br />
för klimatet. En del miljöorganisationer hävdar<br />
med stor emfas att skogen gör bättre klimatnytta<br />
om den lämnas orörd istället för att brukas.<br />
Att det verkligen skulle vara på det sättet är<br />
dock svårt att leda i be<strong>vi</strong>s. Däremot finns betryggande<br />
forskning om motsatsen. Därmed inte<br />
sagt att en gammal, mogen skog skulle sakna<br />
värde ur klimatsynpunkt. Den lagrar för<strong>vi</strong>sso<br />
kol och förmodligen sker där också ett <strong>vi</strong>sst<br />
nettoupptag av koldioxid. Men otvetydigt<br />
läcker den också koldioxid när döda och<br />
döende träd och träddelar sakta förmultnar.<br />
Den stora invändningen mot resonemanget<br />
om att det är bättre att avstå från skogsbruk ur<br />
klimatsynpunkt, är att man då helt går miste<br />
om den så kallade substitutionseffekten. Alltså<br />
klimatnyttan med att använda biobränsle istället<br />
för olja, och trä istället för stål, betong och plast.<br />
Biobränsle tillför inte några nya kvantiteter<br />
koldioxid till atmosfären. Den mängd som<br />
frigörs ingår ju redan i kolets kretslopp och<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
AV lARS klINgSTRÖM<br />
har helt nyligen ”andats in” av träden. Detta<br />
till skillnad från förbränningen av olja och<br />
kol som frigör koldioxid som legat inlåst som<br />
kol i jordskorpan i miljoner år.<br />
Byggnadsmaterialen stål och betong orsakar<br />
stora utsläpp av fossil koldioxid då de tillverkas.<br />
Vill man göra något för klimatet ska man istället<br />
använda så mycket trä som möjligt då man<br />
bygger hus.* Det ger en direkt och bestående<br />
minskning av utsläppen av koldioxid. Dessutom<br />
låses det kol som finns i byggnads<strong>vi</strong>rket in under<br />
mycket lång tid – så länge som byggnaden finns<br />
kvar. När den till slut rivs kan <strong>vi</strong>rket användas<br />
som bränsle och ersätta olja. Denna så kallade<br />
substitutionseffekt är i själva verket skogens<br />
allra <strong>vi</strong>ktigaste roll för klimatet.<br />
Till och från har det under åren också talats<br />
om att skogen och dess produkter är en ”kolsänka”,<br />
d v s att de lagrar kol som annars skulle<br />
sväva fritt i atmosfären som koldioxid. Detta<br />
är sant, men begreppet måste användas med<br />
eftertanke. För<strong>vi</strong>sso binder såväl skog som trä<br />
och papper kol – men bara under en begränsad<br />
tid. Förr eller senare dör träden, uttjänta trähus<br />
och cellulosafibrer eldas upp. Och då frigörs<br />
den koldioxid de tidigare tagit upp.<br />
Avskogningen<br />
i tropiska länder<br />
måste stoppas<br />
Avskogningen i tropiska länder bidrar<br />
starkt till klimatförändringen. Effekten är<br />
dubbel: Dels frigörs det kol som binds i<br />
skogen, dels minskar skogarnas samlade<br />
förmåga att ta upp kol.<br />
För varje år minskar arealen skog i<br />
världen med uppemot tio miljoner hektar<br />
– nästan hälften av Sveriges produktiva<br />
skogsareal. cirka en femtedel av världens<br />
samlade utsläpp av växthusgaser kommer<br />
från avskogningen.<br />
Den utan tvekan största orsaken till<br />
avskogningen är fattiga människors jakt<br />
på mark för att kunna försörja sig. Stora<br />
arealer förvandlas också till plantager för<br />
energigrödor som ger råvara till etanol.<br />
Ur klimatsynpunkt är detta kontraproduktivt.<br />
Etanolens positiva klimateffekter<br />
uppväger inte på långa vägar de negativa<br />
klimateffekterna av omställningen.<br />
FNs klimatpanel IPcc anger att det<br />
mest kostnadseffektiva sättet att bromsa<br />
klimatförändringen är att skydda världens<br />
återstående regnskogar.<br />
Om man ska tala om en verklig kolsänka<br />
så handlar det om att varaktigt öka mängden<br />
levande skog på jorden – eller i ett land. Eller<br />
att man likaledes varaktigt ökar andelen hus<br />
som byggs av trä.<br />
* Källa: Det svenska och Mistrafinansierade<br />
forskningsprogrammet Lustra 2007.
Skogens tre<br />
<strong>vi</strong>ktiga roller<br />
för klimatet<br />
1. Upptag av koldioxid<br />
Växande skogar tar upp mer<br />
koldioxid än de avger. Denna koldioxid<br />
förvandlar träden till kol i<br />
sin biomassa. Ju mer skogen växer<br />
desto mer kol tar den upp. Och<br />
desto bättre den växer, desto mer<br />
<strong>vi</strong>rke och bioenergi ger den.<br />
2. Bygga hus av trä istället<br />
för av stål och betong<br />
Trä är ett alternativ till stål och<br />
betong i de flesta typer av byggnader.<br />
Båda dessa material orsakar<br />
stora utsläpp av fossil koldioxid<br />
när de tillverkas. Uttjänta trähus<br />
är ett utmärkt biobränsle.<br />
3. Använda bioenergi<br />
istället för olja och stenkol<br />
Biobränsle – grenar, toppar,<br />
stubbar samt rivnings<strong>vi</strong>rke och<br />
uttjänta cellulosafibrer – orsakar<br />
inte negativa effekter på klimatet.<br />
Titta lite extra på kartan här ovan. Den är ett utsnitt av <strong>Holmen</strong>s marker i Västernorrland<br />
och ger en bra bild av hur det överlag ser ut i certifierade svenska skogar<br />
idag. Skyddade områden bildar ett nätverk i den brukade skogen. Tillsammans<br />
med skogklädda impediment och det som det som lämnas <strong>vi</strong>d avverkning innebär<br />
det att cirka en femtedel av skogsmarken undantas brukande.<br />
Denna mosaik av brukade, skyddade och ej brukade, lågproduktiva<br />
skogar är resultatet av både samhällets och <strong>Holmen</strong>s<br />
naturvårdsambitioner. Staten har löst in biologiskt värdefulla<br />
skogar och förvandlat dem till naturreservat. <strong>Holmen</strong> undantar<br />
i sin tur fem procent av den produktiva skogsmarksarealen<br />
inom ramen för sina certifieringar enligt PEFC och FSC. Därtill<br />
finns de lågproduktiva skogarna, de skogklädda impedimenten.<br />
– Min personliga reflektion är att alla dessa avsättningar tillsammans<br />
med den så kallade vardagshänsynen utgör ett mycket<br />
kraftfullt nätverk för bevarande av biologisk mångfald, säger<br />
<strong>Holmen</strong>s skogsvårdschef Erik Normark.<br />
– Redan nu vet <strong>vi</strong> genom riksskogstaxeringen att många<br />
skogliga strukturer som understödjer biologisk mångfald ökar,<br />
Skogens ålder styr upptaget av koldioxid<br />
Skogens förmåga att ta upp koldioxid<br />
står i relation till trädens ålder, hur<br />
skogen sköts, var i landet den ligger,<br />
klimat, markens näringsinnehåll och<br />
mängden nederbörd.<br />
Plant- och ungskog, ca 1 till<br />
25 år. Skogsmarken avger koldioxid<br />
på grund av att barr och grenar för-<br />
multnar. Den ökade solinstrålningen<br />
höjer marktemperaturen <strong>vi</strong>lket på-<br />
skyndar förmultningen. Träden är<br />
ännu för små för att kompensera<br />
denna avgång.<br />
Yngre och medelålders skog,<br />
ca 25 till 90 år. Träden växer till<br />
som allra snabbast under denna<br />
period och tar då upp betydligt mer<br />
koldioxid än vad marken avger.<br />
<strong>Holmen</strong>s skogar Impediment <strong>Holmen</strong>reservat Statliga reservat Natura 2000-områden<br />
En ny syn på<br />
naturvård växer fram<br />
Kolavgång<br />
Plantskog Ungskog<br />
Kolupptag<br />
Mogen skog<br />
År 0<br />
20 40 60 80<br />
De angivna åldersintervallen är ungefärliga och varierar för olika delar av landet.<br />
sannolikt som en effekt av skogsbrukets omställning<br />
under 1990talet. Men samtidigt kan trycket<br />
på den biologiska mångfalden komma att öka genom<br />
intensivare skogsbruk och ett varmare klimat.<br />
Erik Normark menar att det för att möta en<br />
sådan situation handlar om att <strong>vi</strong>dareförädla de<br />
biologiska kvaliteterna och göra dem mer värdefulla<br />
i skogslandskapet.<br />
– Det handlar inte bara om att lämna de mest<br />
exklusiva områdena för fri utveckling, utan också<br />
om att medvetet sköta avsatta arealer med sikte på<br />
ökad biologisk mångfald. En sådan syn kan leda<br />
naturvårdsarbetet in i en ny era och förutom att<br />
gynna naturen också ge positiva samhällseffekter.<br />
Äldre skog, ca 90 år och uppåt. Trädens tillväxt börjar grad<strong>vi</strong>s att avta när de passerat 90-årsåldern. Också deras<br />
upptag av koldioxid minskar. Samtidigt börjar en del träd dö, grenar faller till marken och börjar förmultna <strong>vi</strong>lket gör<br />
att avgången av koldioxid ökar.<br />
Avverkning<br />
Umeå<br />
Se avsättningarna<br />
på Internet<br />
<strong>Holmen</strong> Skog har lagt ut<br />
en digital karta med alla<br />
naturvårds avsättningar<br />
på hemsidan:<br />
www.holmenskog.com<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 17
18<br />
Nybyggare i<br />
sjätte generationen<br />
I slutet av 1700-talet började drängen Lars Larsson från Burträsk bryta<br />
mark i den då alldeles ”nya” byn <strong>vi</strong>d Hornmyran, några mil söder om<br />
Lycksele. Idag brukar hans sonsons sonsons son, Torgny Lindberg<br />
med sin fru Birgitta, den gård som Lars skapade.<br />
Hornmyr ligger på det <strong>vi</strong>dsträckta Stöttingfjället.<br />
Sitt namn till trots är detta<br />
inte något riktigt fjäll. Mer är det ett<br />
böljande högland mellan Umeälven och Ångermanälven.<br />
Som mest höjer sig Stöttingfjället till<br />
700 meter och är täckt av granskog och väldiga<br />
myrkomplex.<br />
Liksom de flesta byar i Västerbottens inland<br />
blev Hornmyr en by först i ganska sen tid.<br />
Den som var först på platsen var drängen Olof<br />
Andersson som med sin hustru Sophia Samuelsdotter<br />
slog sig ner här sommaren 1764. Trettio<br />
år senare kom Torgnys anfader Lars.<br />
– Det är svårt att idag tänka sig hur människor<br />
överhuvudtaget kunde hitta hit, säger<br />
Torgny. Och att de med bara yxa, hacka och<br />
spett bröt marken, fällde skogen och byggde<br />
sig gedigna hus, varav många står kvar än idag.<br />
Avstånden är ju långa och några vägar fanns det<br />
inte. Man färdades förstås på <strong>vi</strong>ntern, men att<br />
hitta lämpligt land att odla upp måste man ju<br />
göra på sommaren.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
Torgny och Birgitta bor i en vacker och mycket<br />
typisk västerbottensgård. Den är tillbyggd och<br />
ombyggd i omgångar. Merparten av huset är<br />
helt modernt men dess västra del är bevarad i<br />
ursprungligt skick. Här är de grova stockarna<br />
i väggarna ännu synliga och här finns den<br />
gigantiska murstocken med sin öppna häll och<br />
bakugn. Med stor sannolikhet är denna del av<br />
huset ett verk av nybyggaren Lars Larsson.<br />
– Vi tycker det är roligt att bevara något av<br />
det ursprungliga, säger Birgitta. Därför ska den<br />
här delen av huset få förbli som den är, den hör<br />
ju till husets och gårdens historia.<br />
gården har ärvts i rakt nedstigande led ända<br />
sedan början för mer än tvåhundra år sedan. Att<br />
Torgny inte heter Larsson utan istället Lindberg<br />
kan han tacka sin farfars far för.<br />
– Jag vet inte varför Johan Augustinus,<br />
som han hette, tog sig namnet Lindberg, säger<br />
Torgny. Kanske var det så enkelt att han tyckte<br />
det fanns för många Larsson i byn.<br />
Som för så många andra gårdar i den här<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
delen av landet så hör ett rejält stycke land till<br />
den, totalt 270 hektar, varav 242 är produktiv<br />
skogsmark.<br />
– Vid den tid lantmätarna mätte in nybyggarnas<br />
gårdar hade skogen inget värde i pengar.<br />
inget värde i pengar. Men för bönderna var den<br />
ändå <strong>vi</strong>ktig. Där hämtade de timmer till sina hus<br />
och förstås brännved. Och så släppte man korna<br />
på skogsbete under sommaren. Därför följde det<br />
ofta med rejäla skogsskiften till de nya gårdarna.<br />
Från början var Torgnys och Birgittas gård<br />
ännu något hundratal hektar större än vad den<br />
är idag.<br />
– Men det var lite trassligt med Augustinus<br />
barn i andra giftet nån gång <strong>vi</strong>d slutet av<br />
1800talet, säger Torgny. Hur det nu var så sålde<br />
man av ett skifte – som sedermera kom i Mo<br />
och Domsjös ägo. Jag brukar snegla på det när<br />
jag far förbi, det är fin skogsmark.<br />
Redan som liten grabb fick Torgny vara med<br />
sin far i skogen. Det hörde till årscykeln att bönderna<br />
i byn varje <strong>vi</strong>nter avverkade skog på något
Torgny och Birgitta älskar sin gård – och livet<br />
i Hornmyr.<br />
– Vi har en fantastisk sammanhållning här i byn,<br />
det är värt mycket.<br />
skifte. Timret drogs sedan med häst ner till Sör<br />
bäcken där man hade byggt flera dammar. På våren<br />
tömdes dammarna en efter en på det hopsamlade<br />
timret. Sedan flottades det <strong>vi</strong>dare på samma sätt i<br />
den större Vänjaurbäcken och så småningom till<br />
Öre älv och kusten.<br />
– Jag gjorde väl inte så mycket nytta i skogen de<br />
första åren, men jag fick lära mig av pappa <strong>vi</strong>lken<br />
glädje man har av en välvässad timmersvans. Han<br />
var otroligt duktig på att fila sågar och det hade jag<br />
nytta av när jag kämpade på för att hänga med i de<br />
äldres tempo.<br />
Sedan Torgny gjort lumpen och träffat piteåflickan<br />
Birgitta bosatte de sig i Piteå.<br />
– Men sedan pappa gått bort, stod <strong>vi</strong> 1981 inför<br />
valet att antingen flytta hit till Hornmyr och ta över<br />
gården eller att sälja den. Det senare var förstås<br />
otänkbart så då flyttade <strong>vi</strong> hit. Det är bara drygt tre<br />
mil in till Lycksele så <strong>vi</strong> blev jobbpendlare. Jag till en<br />
industri och Birgitta till skolan.<br />
– För mig var det förstås störst omställning att<br />
flytta hit, säger Birgitta. Piteå är ingen stor stad, men<br />
det är ju ändå en stad. Hornmyr en samling ganska<br />
glest utspridda hus. Men det har gått bra – fast jag<br />
saknar havet. Det kommer jag nog alltid att göra.<br />
Insjöar i all ära, men med havet är det något särskilt.<br />
Birgitta har ”gröna fingrar” och har fått<br />
trädgården att prunka med en prakt som<br />
inte är så vanlig i Västerbottens inland.<br />
Sitt ensliga läge till trots är Hornmyr en livskraftig<br />
by. Här finns 40 åretruntboende och flera barnfamiljer.<br />
Torgny räknar efter och kommer fram till<br />
åtminstone ett tiotal barn i skolåldern.<br />
– Vi har också en väldigt fin sammanhållning här,<br />
säger Birgitta. Alla känner förstås alla. Det är också<br />
roligt att se hur barnen hänger ihop – både de större<br />
och de mindre. Och varje påskafton åker hela byn<br />
på skoterutflykt till något trevligt ställe där <strong>vi</strong> fiskar,<br />
grillar och har mysigt. Valborg och midsommar brukar<br />
<strong>vi</strong> också fira tillsammans, plus att <strong>vi</strong> också har ett<br />
gemensamt surströmmingskalas.<br />
Idag är alla jordbruk i Hornmyr nedlagda. Men<br />
markerna hålls nogsamt öppna och tillåts inte slya<br />
igen.<br />
– Det blir mycket gräsklippning och höslagning,<br />
men det är det värt, säger Torgny. Och på en av gårdarna<br />
tar man hand om höet och säljer det knipp<strong>vi</strong>s.<br />
Det är mycket efterfrågat av hästägare. Hästar gillar<br />
inte ensilage.<br />
Både Birgitta och Torgny är pensionärer sedan ett<br />
par år tillbaka. Men liksom de flesta som nått denna<br />
ålder känner de sig inte sysslolösa utan fyller sina<br />
dagar med akti<strong>vi</strong>teter. Torgny i skogen och Birgitta<br />
under sommarhalvåret i trädgården. Den är nog<br />
Hornmyrs grannaste med en blomprakt som i slutet<br />
av augusti när Skog&Virke hälsade på var enorm.<br />
– Jag älskar att påta i trädgården och är engagerad<br />
i en trädgårdsförening för att lära mig mer, säger<br />
Birgitta. Och <strong>vi</strong>ll man ha fint i en trädgård så måste<br />
man vara ute varje dag. Annars tar ogräset över.<br />
Lite grämer det mig att <strong>vi</strong> bor så långt uppe i norr,<br />
det vore lättare i ett lite vänare klimat. Ändå ligger<br />
Hornmyr bättre till än de lägre belägna byarna. Det<br />
kan ibland på <strong>vi</strong>ntrarna skilja tio grader eller mer<br />
mot låglandet.<br />
För Torgnys del handlar akti<strong>vi</strong>teterna oftast om<br />
skogsarbete.<br />
– Jag är nog ute så gott som varje dag året om.<br />
I skogen trivs jag allra bäst. Det är alltid nyttigt<br />
att hålla igång men i synnerhet nu när jag börjar<br />
komma till åren.<br />
Därför nöjer han sig inte med att som många<br />
skogsägare bara plantera och röja utan gallrar också<br />
– Tänk vad tiden rinner undan, säger Torgny.<br />
Det här skiftet var jag med och planterade 1958.<br />
Visst har det bli<strong>vi</strong>t en grann skog.<br />
– i sitt eget tempo – och kör sedan ut <strong>vi</strong>rket med den<br />
egna traktorn.<br />
– Det blir väl inga stora kvantiteter precis. På ett<br />
år kanske jag tar ut 60, 70 kubikmeter. Avlägget har<br />
jag hemma <strong>vi</strong>d ladugården. Mest håller jag på så här<br />
för att jag trivs med att ta i, men också för att det<br />
blir så fint i skogen. Man ser ju verkligen resultatet<br />
av det man gör.<br />
En rundtur bekräftar att Torgnys skog är ytterligt<br />
välskött.<br />
– Titta här, säger han när stannar till <strong>vi</strong>d ett skifte<br />
med rakstammiga tallar av nästan timmerdimension,<br />
den här skogen var jag med och planterade 1958.<br />
– Det är när man ser sådana här bestånd som man<br />
känner att man uträttat något. Och att man också<br />
kan lämna över något värdefullt till dem som kommer<br />
efter oss.<br />
Torgny gläds åt att barnbarnen är mycket intresserade<br />
av att vara ute i naturen.<br />
– Varje <strong>vi</strong>nter måste <strong>vi</strong> åtminstone någon gång<br />
åka upp till en gammal rastkoja <strong>vi</strong> har på ett ställe.<br />
Den är så trång att alla inte får plats inne i värmen<br />
samtidigt – men det är ju så mysigt att fara dit. Och<br />
dom <strong>vi</strong>ll väldigt gärna vara med och plantera, så de<br />
lär nog <strong>vi</strong>lja fortsätta när den dagen kommer. Det<br />
känns bra.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 19
20<br />
Från gårdstunet är utsikten<br />
grann över nejden med sina<br />
åkrar och skogklädda höjder.<br />
– Vi har alltid drömt om att bo<br />
med utsikt och redan <strong>vi</strong>d första<br />
besöket blev <strong>vi</strong> fast. Det säger<br />
nygifta Lisa och Kristofer Wester<br />
som för drygt två år sedan<br />
förverkligade planerna på<br />
att skaffa sig en gård med<br />
tillhörande skog.<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
Den lilla byn Gälven, egentligen bara några<br />
få gårdar, ligger en knapp mil söder om<br />
Örnskölds<strong>vi</strong>k. Några kilometer i väster<br />
finns Höga Kusten med sina djupt inskurna<br />
<strong>vi</strong>kar och skogklädda höjder. Gälven infriar till<br />
fullo sinnebilden av Ångermanland, eller Västernorrland<br />
som man hellre säger här. Det är<br />
bedövande vackert. Gamla E4 stryker <strong>vi</strong>sserligen<br />
förbi byn, men den är numera bara lokalväg och<br />
stör för föga. På knappt hörhåll skymtar den nya<br />
europavägen och ytterligare lite längre bort lyser<br />
skärningarna för Botniabanan.<br />
Kristofer är jägmästare och fyller sina dagar<br />
med <strong>vi</strong>rkeslogistik på Örnfrakt. Lisa är teknisk<br />
kemist. Med en färsk licentiatavhandling bakom<br />
sig arbetar hon på Eurocon Analyzer i Örnskölds<strong>vi</strong>k,<br />
ett företag som förser massaindustrin med<br />
styrutrustning. Ingen av dem har någon bakgrund<br />
på landet. Kristofer är född och uppvuxen i<br />
Stockholm. Lisa inne i Örnskölds<strong>vi</strong>k.<br />
– Ändå hade <strong>vi</strong> båda två en längtan efter något<br />
eget på landet. Utan att <strong>vi</strong> satte ord till det så var<br />
det nog ungefär så här som vår drömgård skulle<br />
se ut, säger Kristofer. Men det var först sedan jag<br />
fått jobb i Ö<strong>vi</strong>k som tanken på allvar slog rot.<br />
– Nästan samtidigt som jag blev klar med mitt<br />
examensarbete dök den här gården upp, säger<br />
Lisa. En annons på Internet, <strong>vi</strong> åkte och tittade<br />
och så var <strong>vi</strong> fast. Så för min del var det att gå<br />
från studier till både ett nytt jobb och en skogsgård<br />
– med massor av saker som väntade på att<br />
tas om hand. Allt var ju inte i tiptopskick.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
Lisa och Kristofer<br />
förverkligade<br />
drömmen om en<br />
egen skogsgård<br />
Lisas och Kristofers gård ligger i Gälven några kilometer söder om Örnskölds<strong>vi</strong>k.<br />
Utsikten från gården är av det charmigare slaget – precis som det ska vara i det böljande Ångermanland.<br />
gården i gälven var den första som Lisa och<br />
Kristofer tittade på.<br />
– Kanske var <strong>vi</strong> lite naiva, <strong>vi</strong> hade ju inget att<br />
jämföra med, som andra lite mer proffsiga husspekulanter<br />
oftast ser till att ha, ler Kristofer. Vi<br />
bara föll för det charmiga läget, för skogen och de<br />
potentialer som <strong>vi</strong> såg finns här.<br />
För en besökare är det lätt att hålla med om<br />
det charmiga läget. En rundvandring bland husen<br />
avslöjar också att här finns mycket att göra.<br />
– Men <strong>vi</strong> har nu ingen brådska, säger Lisa.<br />
Huset är fullt beboeligt – utan att det är precis<br />
som <strong>vi</strong> egentligen <strong>vi</strong>ll ha det.<br />
Det finns två bostadshus på gården. Nya huset<br />
och så det gamla som sedan länge bara använts<br />
som bagarstuga. ”Nya huset” är byggt på 1860<br />
talet och renoverades tyvärr ganska hårdhänt<br />
hundra år senare. Timmerstommen försågs med<br />
en tidstypisk panel av eternitplattor. Invändigt revs<br />
kakelugnar och breda golvtiljor byttes mot modern<br />
parkett och korkmatta. Därtill byttes de gamla<br />
spröjsade enkelfönstren till ”moderna”.<br />
– Naturligt<strong>vi</strong>s funderar <strong>vi</strong> på hur <strong>vi</strong> så småningom<br />
ska kunna återställa huset till något av sitt<br />
ursprungliga utseende, säger Kristofer. Eftersom<br />
<strong>vi</strong> räknar med att byta både fasaden och renovera<br />
invändigt så finns ju chansen att samtidigt då<br />
sätta in mer tidstypiska fönster.<br />
Till fastigheten hör 83 hektar mark, varav 62<br />
hektar är skog som fördelar sig på flera skiften<br />
några kilometer från Gälven.
– Andelen gammal skog är förhållande<strong>vi</strong>s hög, så<br />
på sikt ska <strong>vi</strong> kunna avverka en del och på så sätt<br />
finansiera renoveringarna, säger Kristofer.<br />
Med en gedigen skoglig utbildning i botten är<br />
han naturligt<strong>vi</strong>s mycket nöjd med att nu också vara<br />
skogsägare.<br />
– Det är en alldeles särskild känsla att gå i sin<br />
egen skog. En skog som jag kan påverka och som<br />
hela tiden växer och utvecklas. Vi är båda två<br />
fascinerade av denna känsla och <strong>vi</strong> ser verkligen<br />
fram mot att på allvar ta itu med skogsskötseln så<br />
småningom. Hittills har <strong>vi</strong> bara skrapat på ytan. I<br />
våras budade <strong>vi</strong> ihop ett gäng kompisar och satte ut<br />
16 000 plantor på det hygge <strong>vi</strong> tog upp i samband<br />
med köpet.<br />
lisas och kristofers ambition är att sköta skogen<br />
så att den i framtiden mer kontinuerligt ska kunna<br />
bidra till familjens ekonomi.<br />
– Som på så många andra sådana här skogsfastigheter<br />
så är åldersfördelningen ojämn, säger Kristofer.<br />
Cirka 40 procent av arealen är skog i yngre åldrar<br />
och resten äldre. Andelen medelålders skog är liten.<br />
På sikt ska <strong>vi</strong> försöka rätta till detta, men det är av<br />
naturliga skäl inget man gör över en natt.<br />
– Men det handlar ju inte bara om att sälja <strong>vi</strong>rke.<br />
Skogen ger oss ju också ”gratis” ved. Och behöver<br />
man <strong>vi</strong>rke så är det bara att gå ut och välja några<br />
välväxta träd och låta såga dem till lämpliga dimensioner.<br />
Det tycker jag är livskvalitet.<br />
En titt in i bagarstugan avslöjar att <strong>vi</strong>rke kommer<br />
att behövas. Huset är från början ett bostadshus,<br />
men har inte använts som sådant på mycket länge.<br />
Istället förvandlades det till bakstuga genom att man<br />
byggde en jättelik, vedeldad ugn i bottenvåningens<br />
stora sal. Inte heller ugnen har använts på länge och<br />
hela huset ropar på renovering.<br />
– Husets stomme är i mycket gott skick, och<br />
naturligt<strong>vi</strong>s funderar <strong>vi</strong> på att någon gång kunna<br />
förvandla det till ett gästhus.<br />
En pärla på gården är också ladugården och framförallt<br />
den enorma logen.<br />
– Här höll <strong>vi</strong> bröllopsfesten för några veckor<br />
sedan, säger Lisa. Vi var 110 personer och det var<br />
jättemysigt, verkligen ett minne för livet.<br />
lisa och kristofer känner att de nu verkligen<br />
”landat”, att gården i Gälven är den fasta punkten i<br />
deras liv – inte bara idag utan också för framtiden.<br />
Lisas runda mage avslöjar också att man snart blir<br />
en familj ”på riktigt”.<br />
<strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
– Vi har en hel del att göra med husen innan <strong>vi</strong> får det som <strong>vi</strong> <strong>vi</strong>ll ha det, konstaterar Lisa och Kristofer.<br />
Men <strong>vi</strong> har ingen brådska, det får ta den tid det tar.<br />
– Jo, i slutet av oktober ska <strong>vi</strong> bli en till här, säger<br />
Lisa. Alla säger att det är det mest omvälvande som<br />
händer i människors liv så <strong>vi</strong> längtar verkligen.<br />
Både Lisa och Kristofer arbetar idag i företag som<br />
på olika sätt har anknytning till skogsindustrin.<br />
– Just nu ser det lite knackigt ut för många industrier,<br />
säger Kristofer. Sågverken har haft det jobbigt<br />
ett bra tag nu och även massaindustrierna, som det<br />
företag Lisa jobbar på är beroende av, går igenom en<br />
tuff period. Men <strong>vi</strong> hoppas det är övergående. Alla<br />
prognoser pekar ju på en ljus framtid för de ”gröna”<br />
näringarna.<br />
– Ja, säger Lisa, jag tycker ju till exempel att det<br />
som sker här i Domsjö är jätteintressant. Att kunna<br />
göra helt andra saker än bara bräder och papper av<br />
skogen måste vara något för framtiden. Så <strong>vi</strong> hoppas<br />
kunna fortsätta med det <strong>vi</strong> nu tagit oss för.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 21
22<br />
När Sverige blev ett land av<br />
I princip fanns det inga indi<strong>vi</strong>duella skogsägare i Sverige fram till början av 1800-talet.<br />
Men då inleddes en omvälvande förändringstid och på hundra år ritades skogens<br />
ägarkarta om i grunden. Det är en fascinerande, men ganska okänd process. AV cARl HENRIk PAlMéR<br />
Det som inte har något värde är det inte värt<br />
att bråka om. Så kan man sammanfatta<br />
äldre tiders syn på skogen. Det fanns gott<br />
om skogsmark och det man behövde från skogen<br />
räckte till alla. Nästan all skog var kollektivt ägd –<br />
eller ägarlös.<br />
Men kanske ska man börja med ett brev som<br />
Gustav Vasa skrev 1542: ”Förty sådana äger, som<br />
obygde liggie, höre Gud, oss och Sweriges Crone<br />
till och ingen annan”.<br />
Det betyder, modernare uttryckt, att skog som<br />
inte hör till någon och som inte ligger i anslutning<br />
till odlingsbygd tillhör staten. Gustav Vasa lär ha<br />
avsett de stora norrländska skogarna, men det kom<br />
också att få betydelse för andra delar av Sverige.<br />
Detta brev har allt sedan Gustavs dagar svävat<br />
över den svenska skogen, mest i norr naturligt<strong>vi</strong>s,<br />
där obygderna var större, men även över obebyggda<br />
gränstrakter i södra Sverige. Överallt har<br />
staten kastat lystna ögon på öde skogar. Ofta med<br />
<strong>vi</strong>ss framgång.<br />
I södra Sverige användes skogen ända fram<br />
till tidigt 1800tal framförallt som betesmark.<br />
Kor, får och getter gick på skogen hela sommaren.<br />
Frampå senhösten kunde de få beta lite på de<br />
nyslagna ängarna in<strong>vi</strong>d byn, men först sedan<br />
<strong>vi</strong>nterns hö var bärgat. Ängarnas hö var livs<strong>vi</strong>k<br />
tigt för djuren – och därmed för människorna.<br />
Utan hö skulle djuren svälta ihjäl under <strong>vi</strong>ntern<br />
– <strong>vi</strong>lket de nu nästan ändå gjorde.<br />
Visst tog bönderna ut en del brännved och byggnads<strong>vi</strong>rke<br />
från skogarna runt byn, men det var<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
inga stora volymer. Och så länge landet var glest<br />
befolkat behövde man överhuvudtaget inte tänka<br />
på vem som ägde skogen.<br />
Men efterhand blev man fler och fler och byarna<br />
började breda ut sig – till slut ”krockade” den ena<br />
byns skog med nästa bys. Då drog man en gräns<br />
mellan byarna, och byns skog blev en avgränsad allmänning<br />
som ägdes gemensamt av byns jordägare.<br />
I de riktigt glest befolkade gränsområdena blev<br />
skogen en gemensam angelägenhet för hela häradets<br />
bönder. En del av dessa utskogar är embryot<br />
till dagens häradsallmänningar – andra lade staten<br />
vantarna på och de blev med tiden kronoskogar.<br />
På 1800talet kom de stora skiftesreformerna<br />
(storskiftet kom redan på 1750talet, men det blev<br />
ingen framgång). Men med enskiftet 1803 och<br />
laga skiftet 1827, förändrades jordbruksbygderna<br />
i grunden och för alltid. Före skiftet var husen<br />
samlade i byar och varje gård hade små tegar med<br />
inägojord på i princip varje åkerlapp i byn. Det<br />
handlade om rätt<strong>vi</strong>sa och riskspridning.<br />
Efter skiftet hade gårdarnas inägomark samlats<br />
i en eller ett par lotter. Dessutom skingrades byn,<br />
många fick flytta ut husen till sin nya mark – eller<br />
bygga nytt. Även om lantmätarna ansträngde sig<br />
för att göra fördelningen så rätt<strong>vi</strong>s som möjligt<br />
blev det ound<strong>vi</strong>kligen <strong>vi</strong>nnare och förlorare i<br />
denna uppdelning.<br />
I samband med skiftet odlades stora arealer<br />
ängsmark upp och blev åker. I början av 1800talet<br />
fanns det ungefär 850 000 hektar åker i Sverige,<br />
i slutet av 1800talet 3,5 miljoner hektar! En stor<br />
del av den nya jordbruksmarken var just tidigare<br />
ängsmark. För folkförsörjningen var det en succé,<br />
men estetiskt och för den biologiska mångfalden<br />
något av en katastrof. Den gamla, väl hävdade<br />
blomsterängen var enligt dåtida <strong>vi</strong>ttnen en skönhetsupplevelse.<br />
Idag finns det bara några små<br />
”museiängar”, spridda här och var i Sverige.<br />
När byn skiftades, så skiftade man också ut<br />
byns och socknens gemensamma skog på de<br />
enskilda fastigheterna. På så sätt blev bönderna för<br />
första gången ägare till stora, sammanhängande<br />
skogsskiften.<br />
I Bergslagen och dess kringbygder har<br />
skogsägandet en lite annan historia. Där började<br />
det bli konflikter om skogstillgångarna redan<br />
under 1600talet. Bergshanteringen krävde enorma<br />
volymer <strong>vi</strong>rke. Det gick åt mycket ved till tillmakningen,<br />
det fanns inga sprängämnen, så man krossade<br />
det malmförande berget genom att elda på det<br />
så att det blev skört.<br />
Men inte nog med det. Man behövde därutöver<br />
stora volymer träkol till masugnarna, där<br />
tackjärnet separerades från gråberget. Och för att<br />
omvandla tackjärnet till smidbart stångjärn var<br />
man tvungen att hetta upp det och hamra bort<br />
kolet i en hammare. Även denna process krävde<br />
massor med träkol. Myndigheterna blev alltmer<br />
bekymrade – skulle skogen räcka till?<br />
Staten <strong>vi</strong>lle på alla sätt uppmuntra bergsbruket<br />
och började i mitten av 1600talet att separera
skogsägare <strong>Jorden</strong><br />
<strong>vi</strong> <strong>ärvde</strong><br />
skatteböndernas skog från kronans. Skattebönderna<br />
fick så mycket skog de ansågs behöva, resten tog staten<br />
hand om och ”hyrde ut” till gruvor och järnverk.<br />
Den avgift man fick betala till staten kallades rekognition<br />
och skogarna kallades följaktligen rekognitionsskogar.<br />
Under 1800talet såldes många av dessa<br />
ut till bruken, och de är, efter många ägarförändringar,<br />
basen för dagens bolagsskogsbruk i Mellansverige<br />
och en bit upp längs Norrlandskusten.<br />
I Norrland var de stora skogarna länge herrelöst<br />
land. Det jordbruk som fanns i älvdalarna byggde på<br />
ett extensivt sommarbete och höbärgning på fäbodar<br />
och myrar.<br />
I början av 1800talet <strong>vi</strong>lle staten reglera<br />
skogsägandet. Syftet var inte att få ut <strong>vi</strong>rke, det hade<br />
fortfarande inget värde i denna del av landet. Statens<br />
primära drivkraft var att kunna erbjuda ny jordbruksmark<br />
till den starkt växande befolkningen. Men<br />
för att få igång den processen var man först tvungen<br />
att avgränsa de skogar som de redan befintliga jordbruken<br />
behövde. Resten skulle då bli statens skogar.<br />
Den här processen kallades av<strong>vi</strong>ttringen.<br />
I samband med de här avgränsningarna tilldelades<br />
de befintliga bönderna ofta mycket stora skogsarealer,<br />
det kunde handla om tusentals hektar. Det kostade<br />
inte staten något att på detta sätt dela ut skogsmark –<br />
den var ju fortfarande så gott som värdelös.<br />
Men ungefär samtidigt som av<strong>vi</strong>ttringen började<br />
ta fart, kom sågverken igång i Norrland. Först i liten<br />
skala och utan några egentliga konflikter. Det var<br />
ju gott om skog och staten bjöd gärna på <strong>vi</strong>rket om<br />
någon bara <strong>vi</strong>lle förädla det. Men med tiden blev sågverken<br />
allt fler och skogarna i deras närhet tömdes<br />
på timmer. Man började då titta på skogarna längre<br />
inåt land, de som alldeles nyligen hade privatiserats.<br />
För att säkra tillgången på <strong>vi</strong>rke började man därför<br />
köpa 50åriga avverkningsrätter av bönderna. De var<br />
först överförtjusta, de fick ju pengar för den skog de<br />
alldeles nyligen fått gratis. Dessutom kunde de fortsätta<br />
med skogsbetet, som ju var det <strong>vi</strong>ktiga. Många<br />
såg det säkert som att få ”pengar för ingenting”.<br />
Men i takt med att sågverksföretagen byggde ut<br />
flottlederna, steg värdet på den stående skogen dramatiskt.<br />
De bönder som då sålde avverkningsrätter<br />
fick mycket mer betalt än de som varit tidigt ute, och<br />
de tidiga kände sig naturligt<strong>vi</strong>s lurade.<br />
Det förekom under den här tiden också en hel del<br />
t<strong>vi</strong>velaktiga affärer. Det var nu som ”baggböleri”<br />
blev ett beryktat begrepp. Ordet kommer från de<br />
rättegångar som mellan 1842 och 1850 hölls mot<br />
en skotsk sågverksägare. Han stod åtalad för att ha<br />
köpt <strong>vi</strong>rke som olovligen avverkats på statens skog<br />
till sin såg i Baggböle utanför Umeå. Han ska dessutom<br />
ha lurat av bönder skog.<br />
Men också staten var missnöjd med de långa avverkningsrätterna.<br />
För nu började skogsvårdstanken<br />
spira och med så långa avverkningsrätter var ingen<br />
intresserad av att sköta skogen. Inte sågverken, de<br />
hade ju ingen glädje av skogen efter 50årsdagen. Och<br />
inte heller bönderna, avkastningen låg alltför långt<br />
fram i tiden. Det blev ett exploaterande skogsbruk där<br />
man i omgångar avverkade de grövsta träden.<br />
Under 1800-talet fick skogen på allvar ett kommersiellt värde.<br />
Det var också då som den än idag gällande fördelningen mellan<br />
statliga, bolagsägda och privata skogar växte fram. Längst till<br />
vänster: Masugnen i Svabensverk i Hälsingland, cirka 1850. Ovan<br />
Östra Örträsk <strong>vi</strong>d 1900-talets början och Rämens masugn 1888.<br />
Foto: Jernkontoret, Västerbottens museum, Östergötlands läns<br />
museum, Skogenbild och <strong>Holmen</strong> Skog.<br />
För att öka ägarnas intresse för skogsvård, stiftade<br />
staten en lag som förbjöd avverkningsrätter som var<br />
längre än 20 år.<br />
Sågverken var inte nöjda med detta – man tyckte<br />
inte längre man hade kontroll på råvaran. Bättre då<br />
att äga skogen själv, tyckte de flesta. Denna insikt<br />
ledde till en intensiv kappjakt på böndernas nyav<strong>vi</strong>ttrade<br />
skogsskiften. Under en kort period – från 1870<br />
till 1906 – köpte sågverken flera miljoner hektar<br />
skogsmark i norra Svealand och Norrland.<br />
Dessa skogar utgör idag basen för två av dagens<br />
svenska megaskogsägare, SCA och norrlandsdelen<br />
av <strong>Holmen</strong> (tidigare Mo och Domsjö). Den tredje<br />
privata megaägaren, Berg<strong>vi</strong>k har däremot sin bas i<br />
gamla friköpta bruksskogar. Precis som <strong>Holmen</strong>s<br />
skogsinnehav i södra Sverige.<br />
Politiskt började bönderna reagera på de omfattande<br />
bolagsköpen. Man blev alltmer oroade över<br />
att deras försörjningsunderlag skulle förs<strong>vi</strong>nna, och<br />
att bolagen skulle ta över helt. Och det var si och så<br />
med jordbruket på de hemman som företagen köpte<br />
upp. Den första lagen som förbjöd bolagen att köpa<br />
enskildas skogsfastigheter antogs 1906 och gällde<br />
Norrland och norra Dalarna. 1921 kom lagen att<br />
omfatta hela Sverige.<br />
Efter 1925 stabiliserades skogsägandet i Sverige.<br />
Privatpersoner ägde då cirka hälften av skogarna,<br />
bolagen en fjärdedel och staten den återstående fjärdedelen.<br />
I huvudsak gäller dessa proportioner också<br />
idag.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 23
24<br />
Pukor och trumpeter<br />
då <strong>Holmen</strong> fyllde 400<br />
<strong>Holmen</strong>s 400-årsfirande fick en värdig final i Norrköping den 18 september. Beridna vaktparaden<br />
gjorde ett av sina ovanliga uppträdanden utanför huvudstaden. Och i kongresscentret Louis De Geer<br />
bjöds såväl seminarium som konsert och middag för ett stort antal inbjudna gäster.<br />
<strong>Holmen</strong> har i år genomfört ett flertal akti<strong>vi</strong>teter<br />
med anledning av jubileet. Skogsdagar<br />
och kundträffar har haft inslag av<br />
<strong>Holmen</strong>s fyrahundra år av så gott som oavbruten<br />
verksamhet. Denna vackra septemberdag utgjorde<br />
finalen för firandet. Och förstås ägde evenemanget<br />
rum på Kvarnholmen i centrala Norrköping,<br />
den holme som gett företaget dess namn.<br />
– Men <strong>vi</strong> har ändå firat på ett ganska avskalat<br />
sätt, säger jubileumsgeneralen Anders lyngenberg.<br />
Fyrahundra år är för<strong>vi</strong>sso något att<br />
uppmärksamma, det är bara en handfull svenska<br />
företag som kan upp<strong>vi</strong>sa något liknande. Men<br />
det ligger inte i tiden att ”dra på”, så som en del<br />
företag gjorde för bara tiotalet år sedan.<br />
– Vi är oerhört stolta över våra fyrahundra år,<br />
sade Fredrik lundberg, som är styrelsens ordförande.<br />
Under så lång tid har företaget förstås<br />
upplevt både med och motgångar. Det intressanta<br />
är att <strong>Holmen</strong> hela tiden anpassat sig till tidens<br />
krav med sina produkter. Förändringsbenägenhet<br />
är ett nyckelord som har präglat <strong>Holmen</strong> under<br />
alla dessa år.<br />
<strong>Holmen</strong> startade som ett vapenfaktori 1609.<br />
Initiativtagare var Gustav Vasas sonson Hertig<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
Johan och hans förtrogne, Wellam De Besche, hitkallad<br />
från Belgien av Hertig Johans farbror Karl<br />
IX. Pistoler, musköter och harnesk tillverkades<br />
av specialister i vad som var den första valloninvandringen<br />
till Sverige. Sedan Louis De Geer tagit<br />
rodret på 1620talet kompletterades tillverkningen<br />
med bland annat mässing, kläde och under en<br />
kort period också papper.<br />
Sedan dess har verksamheten förändrats flera<br />
gånger. Vid mitten av 1800talet utvecklades<br />
en omfattande textilrörelse med både ylle och<br />
bomullstyger. Sedan man lärt sig att tillverka papper<br />
av ved blev <strong>Holmen</strong> samtidigt en av Sveriges<br />
största papperstillverkare, redan från början<br />
inriktat på tryckpapper.<br />
Idag är <strong>Holmen</strong> en av Sveriges största skogskoncerner,<br />
med en tillverkning som också omfattar<br />
kartong och trävaror. Plus en <strong>vi</strong>ktig energiproduktion<br />
och skogar som ger mer än hälften av<br />
råvaran.<br />
Förändrade mediavanor påverkar idag <strong>Holmen</strong>s<br />
tryckpappersrörelse. Dagstidningen är inte längre<br />
det självklara mediet för informationsspridning.<br />
Istället tar Internet och en uppsjö av digitala medier<br />
över allt större del av kommunikationen.<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
– Många hävdar att det förmodligen aldrig<br />
varit tuffare för <strong>Holmen</strong> än nu, sade koncernchefen<br />
Magnus Hall då han öppnade jubileumsdagens<br />
seminarium. Men då <strong>vi</strong>ll jag påminna<br />
om hur det var 1719 då bruket låg i aska efter<br />
ryssarnas härjningar. Det var nog snäppet värre.<br />
Magnus Hall är full av tillförsikt inför framtiden:<br />
– Historien <strong>vi</strong>sar att man hela tiden måste vara<br />
lyhörd och anpassa sig till förändrade tiders krav.<br />
Vi ser idag att tidningspapper tappar terräng.<br />
I gengäld pekar alla prognoser på ett ökat behov<br />
av konstruktions<strong>vi</strong>rke i hela världen. Det är<br />
därför ingen slump att <strong>vi</strong> nu är i full färd med<br />
att bygga vad som kommer att bli Skandina<strong>vi</strong>ens<br />
största sågverk. Samtidigt är <strong>vi</strong> övertygade om<br />
att det kommer att behövas tidningspapper också<br />
i framtiden, men kanske inte lika mycket som<br />
hittills. <strong>Holmen</strong> kommer således även fortsatt<br />
att vara en betydande tillverkare av tryckpapper.<br />
Samtidigt ser <strong>vi</strong> goda utvecklingsmöjligheter för<br />
våra övriga produktområden – kartong, trävaror<br />
och – inte minst – energi.
Certifierad skördarmätning:<br />
Garanterat<br />
rätt mätt!<br />
Mikael Karlsson är i full färd med<br />
att forma en vacker fröträdsställning<br />
strax utanför Köping i Västmanland.<br />
Hans Timberjack 1270<br />
kan som de flesta nyare skördare<br />
mäta diameter och längd på<br />
stockarna. Och med ett färskt<br />
certifikat vet han att de siffror<br />
maskinen levererar stämmer.<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
Minst en gång per arbetspass får Mikael<br />
Karlsson och hans anställda besked om<br />
att datorn slumpat fram ett provträd.<br />
Signalen kommer först sedan han apterat rot<br />
stocken på det utvalda trädet. Han slutför apteringen,<br />
stannar maskinen och går ut. Där märker<br />
han stocken och mäter sedan dess längd och<br />
diameter med dataklaven enligt ett noga preciserat<br />
schema. Med en knapptryckning för han över sina<br />
mätdata till skördarens dator som nu har två värden<br />
på en och samma stock – skördaraggregatets<br />
egna uppgifter och så Mikaels manuellt uppmätta.<br />
Hela operationen tar ett par minuter.<br />
I Mikaels fall har den försöksverksamhet han<br />
deltagit i nu gått över till att bli skarp. Den dag<br />
Skog&Virke hälsar på har han just bli<strong>vi</strong>t certifierad<br />
av Stefan Ericsson, från <strong>vi</strong>rkesmätningsföretaget<br />
VMF Qbera.<br />
Mikaels entreprenadföretag är först ut i <strong>Holmen</strong><br />
Skog med certifikatet.<br />
– Det har ju pratats om skördarmätning i flera<br />
år nu, men många skogsägare har varit tveksamma,<br />
säger han. De har inte varit övertygade om att<br />
skördarmätningen ger korrekta resultat. Men<br />
sedan jag tagit del av den här metoden hängde<br />
jag på direkt.<br />
– Det här sättet att jobba kommer med stor sannolikhet<br />
att vara standard i alla skördare om några<br />
år, säger Stefan Ericsson. Fördelarna är många –<br />
inte minst för skogsägarna som nu får en säkrare<br />
mätning av sitt <strong>vi</strong>rke. Men också för de övriga<br />
– Det känns bra att <strong>vi</strong> nu kan börja dra full nytta<br />
av den mätutrustning som finns i de flesta nyare<br />
skördare, säger Torbjörn Edman, <strong>Holmen</strong> Skog.<br />
aktörerna i kedjan från skogen till industrin, genom<br />
exaktare volymuppgifter.<br />
Uppgifterna från apteringsdatorn i Mikaels<br />
skördare levereras in till SDC en gång om dagen.<br />
Varannan vecka analyseras sedan de dubbelmätta<br />
uppgifterna – skördaraggregatets och förarens –<br />
med varandra.<br />
– Skulle de av<strong>vi</strong>ka utöver de snäva toleranser <strong>vi</strong><br />
har fastställt så tar <strong>vi</strong> direkt kontakt med föraren,<br />
säger Stefan. Första åtgärden är att han själv försöker<br />
reda ut varför de av<strong>vi</strong>ker. Vid behov åker <strong>vi</strong><br />
ut och gör det tillsammans.<br />
De som certifieras enligt systemet kontrolleras<br />
också ur ytterligare en aspekt: Några gånger per<br />
år besöker VMF Qberas <strong>vi</strong>rkesmätare någon avverkningstrakt<br />
och letar där reda på några av de<br />
utslumpade provstockarna. Virkesmätaren gör en<br />
egen manuell mätning av stockarna och får på så<br />
Entreprenören Mikael Karlsson blev <strong>Holmen</strong> Skogs<br />
första certifierade entreprenadföretag. Den dekal han<br />
nu kan sätta på skördaren <strong>vi</strong>sar att både maskinen<br />
och hans anställda klarar de högt ställda kraven<br />
på exakt skördarmätning. Stefan Ericsson från<br />
<strong>vi</strong>rkesmätningsföretaget VMF Qbera lämnade över<br />
certifikatet.<br />
sätt ett mått på hur väl den certifierade föraren<br />
utför sina mätningar.<br />
– De flesta förare är duktiga med att hantera<br />
klave och måttband enligt systemets krav, men det<br />
är bra att göra den här kontrollen för att eliminera<br />
något som annars skulle kunna ifrågasättas.<br />
genom att skördarens dator slump<strong>vi</strong>s väljer ut de<br />
träd som föraren ska mäta manuellt kan inte valet<br />
av provstockar orsaka diskussioner. Och det är<br />
bara VMF Qberas <strong>vi</strong>rkesmätare som kan se båda<br />
resultaten. Resultatet blir en skördarmätning som<br />
uppfyller mycket högt ställda krav på noggrannhet.<br />
– Toleranserna mot av<strong>vi</strong>kelser är mycket låga,<br />
säger Stefan Ericsson. För femmeters <strong>vi</strong>rke handlar<br />
det om att längden hos merparten av stockarna<br />
måste ligga inom intervallet plus/minus två centimeter.<br />
För diametern gäller en noggrannhet på plus/<br />
minus fyra millimeter.<br />
– Vi tror stenhårt på det här sättet att kvali<br />
tetssäkra skördarmätningen, säger Torbjörn Edman<br />
på <strong>Holmen</strong> Skog i Norrköping. Kraven på exakta<br />
uppgifter skärps hela tiden från såväl skogsägarna<br />
som från industrin. Men det innebär naturligt<strong>vi</strong>s<br />
fördelar också för oss själva att ha korrekta volymuppgifter<br />
i vår planering. Idag handlar det främst<br />
om <strong>vi</strong>rkesmätning men på sikt öppnar det också<br />
för nya köpformer.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 25
26<br />
Skopan i jorden<br />
för nya sågverket<br />
Nu är arbetet med att bygga <strong>Holmen</strong>s nya sågverk <strong>vi</strong>d<br />
Bra<strong>vi</strong>ken utanför Norrköping igång. Första spadtaget togs<br />
den 11 augusti och i mitten av september drog schakt-<br />
maskinerna in på området.<br />
Äntligen startar sågverksbygget in<strong>vi</strong>d<br />
Bra<strong>vi</strong>ken. Det var i juli 2007 som <strong>Holmen</strong>s<br />
planer på att satsa på ett fullstort<br />
gransågverk <strong>vi</strong>d Bra<strong>vi</strong>ken presenterades. Sedan<br />
dess har förberedelsearbetet varit intensivt. Men<br />
byggstarten har ändå skjutits fram två gånger på<br />
grund av den en<strong>vi</strong>sa lågkonjunkturen.<br />
– Vi siktar på att de första trävarorna ska<br />
lämna sågen i januari 2011, säger sågverkets chef<br />
Anders Öquist. Vi bedömer att efterfrågan då<br />
åter har kommit tillbaka till normala nivåer.<br />
<strong>Holmen</strong>s nya sågverk kommer att bli det<br />
största i Skandina<strong>vi</strong>en och kan därmed matcha<br />
de tyska och österrikiska jättarna.<br />
<strong>Holmen</strong>s huvudägare och styrelseordförande,<br />
Fredrik Lundberg, konstaterade då det första<br />
spadtaget togs att det är nödvändigt med anläggningar<br />
av den kalibern för att kunna konkurrera<br />
framgångsrikt på marknaden<br />
– Vårt nya sågverk blir inte bara Skandina<strong>vi</strong>ens<br />
största, det har också förutsättningar att bli<br />
det mest kostnadseffektiva.<br />
För detta talar inte bara storleken utan också<br />
närheten till Bra<strong>vi</strong>kens pappersbruk.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
– Vi ser stora synergieffekter mellan de<br />
båda anläggningarna, berättade <strong>Holmen</strong>s<br />
koncernchef Magnus Hall. Råvaran är den<br />
samma till båda – gran – <strong>vi</strong>lket öppnar för<br />
rationella flöden. Vi ser också möjligheter<br />
att koppla ihop energisystemen plus att<br />
också administrationen del<strong>vi</strong>s kan bli ge<br />
mensam. På sikt kan <strong>vi</strong> också bygga ut<br />
med ytterligare verksamheter med <strong>vi</strong>rke<br />
som råvara – inte minst bioenergi.<br />
Det nya sågverket kommer att tillverka<br />
konstruktions<strong>vi</strong>rke.<br />
– Det är en produkt som har framtiden<br />
för sig, konstaterade Magnus Hall <strong>vi</strong>dare.<br />
Det finns träbyggnadsprogram i så gott<br />
som alla europeiska länder. Som ett led<br />
i ansträngningarna med att komma till<br />
rätta med klimatproblemen är strävan att<br />
öka andelen trä i nybyggnationen. Det har<br />
redan gett avtryck i form av allt fler trähus.<br />
Bara här i Sverige har andelen trähus ökat<br />
till femton procent jämfört med tre för<br />
bara några få år sedan.<br />
Inför ett stort pressuppbåd och inbjudna gäster<br />
togs det första skoptaget för den blivande jättesågen<br />
<strong>vi</strong>d Bra<strong>vi</strong>ken den 11 augusti.<br />
Kommunstyrelsens ordförande i Norrköping, Eva<br />
Andersson, satt <strong>vi</strong>d spakarna i grävmaskinen. En nöjd<br />
Fredrik Lundberg konstaterade att jättebygget nu var<br />
igång på riktigt.
Hannas döda ekar<br />
mums för mångfalden<br />
En förutsättning för att <strong>Holmen</strong> skulle få bygga ett sågverk på Malmölandet –<br />
en halvö längst in i Brå<strong>vi</strong>ken – var att också åta sig omfattande naturvårdsåtgärder.<br />
– De är både spännande och spektakulära, säger Hanna Triumf som tillsammans<br />
med kommunens ekologer ansvarar för åtgärderna. TExT OcH FOTO lARS klINgSTRÖM<br />
Malmölandets natur är värdefull. Här<br />
finns inte bara ovanliga arter, det är<br />
också ett urgammalt odlingslandskap<br />
med höga <strong>vi</strong>suella värden. Flacka, brukade åkermarker<br />
växlar med ekbackar. Det ser ut som ett<br />
skärgårdslandskap – fast utan vatten. Och det är<br />
ju också i princip vad det är. För några tusental<br />
år sedan sträckte sig Brå<strong>vi</strong>ken in över också dessa<br />
rikgivande åkermarker.<br />
Men, nu är det som det är. Malmölandet ligger<br />
i omedelbar närhet av Norrköping. Och Norrköping<br />
expanderar. I närheten finns flera områden<br />
med i princip samma typ av natur. Där har ekarna<br />
och hagarna under det senaste halvseklet fått<br />
maka på sig till förmån för såväl industrier och<br />
värmeverk som en av ostkustens största oljehamnar.<br />
Inte heller Malmölandet är opåverkat. Det<br />
miste sin jungfrulighet redan på 1970talet då<br />
<strong>Holmen</strong> fick tillstånd att bygga sitt nya pappersbruk,<br />
Bra<strong>vi</strong>ken, på dess ostligaste udde. Och nu<br />
är det närheten till pappersbruket som är anledningen<br />
till att den nya sågen byggs där den byggs.<br />
– Det finns inte många eklandskap av den här<br />
kalibern i Sverige, säger Hanna Triumf. Området<br />
här <strong>vi</strong>d inre Brå<strong>vi</strong>ken är ett av de <strong>vi</strong>ktigaste för<br />
eklevande skalbaggar. I Norrköpingstrakten är<br />
det definitivt unikt.<br />
Eken – livets träd<br />
Inget annat träd lockar så många arter till sig som eken.<br />
Nästan 1 500 insekter, vedsvampar och lavar har ekar<br />
som sin främsta livsmiljö. Det beror inte minst på att ekar<br />
blir så gamla – de kan ju bli upp till tusen år gamla i vårt<br />
land. Och under hela denna långa tid förändras de och<br />
attraherar vartefter olika arter som avlöser varandra.<br />
Olika delar av eken hyser olika arter.<br />
Markskiktet. Ett mycket stort antal svamparter är knutna<br />
till ekrötter. Ett hundratal av dem bildar mykorrhiza med<br />
rötterna och bidrar således till ekarnas näringstillförsel.<br />
Inför sågverksbygget har ett par av de ekbevuxna<br />
kullarna måst avverkas. Totalt handlar det<br />
om knappt 300 vuxna ekar, flera av dem minst<br />
ett par hundra år gamla.<br />
– Även om det bara är en mindre del av det totala<br />
antalet ekar på Malmölandet så säger det sig<br />
självt att det kan påverka livsförutsättningarna<br />
för en del av de mycket störningskänsliga arterna<br />
som finns här. Därför arbetar <strong>vi</strong> nu för att bevara<br />
och förstärka de biologiska kvaliteterna i området.<br />
Framförallt handlar det om åtgärder som<br />
gynnar insekter, inte minst den mycket sällsynta<br />
läderbaggen som finns här.<br />
I <strong>Holmen</strong>s åtagande ingår att som kompensation<br />
för de avverkade ekarna plantera 3 000 nya.<br />
De sätts inte ”hur som helst” utan så att de förstärker<br />
och länkar samman befintliga värdekärnor.<br />
Detta görs genom att anlägga ett system av<br />
nya ekdungar i jordbruksmarkerna. Sammanlagt<br />
nyplanteras 14 hektar med ek på detta sätt.<br />
– Läderbaggar är dåliga flygare. Den längsta<br />
sträcka man sett dem flyga är bara 200 meter.<br />
Därför anlägger <strong>vi</strong> dungarna maximalt hundra<br />
meter från varandra, säger Hanna Triumf.<br />
Allt timmer från de ekar som avverkats<br />
används till naturvårdsändamål. Stammar och<br />
grenar har lagts upp i stora travar på ett antal<br />
Utan tvekan mest imponerande i markskiktet är<br />
dock ekoxen – Europas största skalbagge som<br />
kan bli nästan nio centimeter lång. Som larv<br />
livnär den sig under fem år på döda ekrötter.<br />
Därefter stiger den upp, dricker eksav, parar sig<br />
– och dör efter några veckor.<br />
Ekbarken ger livsutrymme för mängder av olika<br />
lavar – var och en med sina speciella krav. En<br />
del behöver hundraåriga ekar, andra månghundraåriga.<br />
En del slår sig ner på solsidan, medan<br />
andra föredrar skugga. En del <strong>vi</strong>ll ha släta ytor,<br />
andra trivs i sprickor.<br />
Ingen av de 300 ekar som avverkats<br />
på Malmölandet inför<br />
sågverksbygget har lämnat<br />
området. Allt är ”naturvård”<br />
och lämnas att sakta förmultna<br />
till fromma för bland annat<br />
ekoxar och läderbaggar.<br />
ställen – både i soliga lägen och i skugga. Där<br />
ska de få multna och ge livsrum för de arter som<br />
behöver död ekved.<br />
Grenar, toppar och flis läggs ut i stackar här<br />
och var för att gynna de arter som behöver sådana<br />
substrat för sin fortlevnad.<br />
Mest iögonfallande är dock de ekstammar som<br />
grävts ned till vad som ser ut som grupper av<br />
högstubbar.<br />
– Jo, <strong>vi</strong>sst ser det lite märkligt ut, medger<br />
Hanna. Metoden är utvecklad i Storbritannien.<br />
Här i Sverige är den ny. Vi hoppas att de nedgrävda<br />
ekstammarna ska ge livsförutsättningar<br />
för ekoxarnas larver som ju lever på död ekved i<br />
marken.<br />
Därutöver kommer också ett antal ”mulmholkar”<br />
att sättas upp lite här och var. De ser ut som<br />
stora knipholkar och fylls med en blandning av<br />
ekspån och löv som får multna på samma sätt<br />
som sker inne i en ihålig ekstam.<br />
– Vi har haft ett mycket bra samarbete med<br />
Norrköpings kommun när <strong>vi</strong> planerat åtgärderna,<br />
säger Hanna Triumf. Kommunekologen Eva<br />
Siljeholm har bidragit med många av idéerna.<br />
Vartefter projektet framskridit har jag bara bli<strong>vi</strong>t<br />
mer och mer övertygad om att <strong>vi</strong> är på rätt väg.<br />
Malmölandets höga naturvärden är utan tvekan<br />
värda extraordinära åtgärder.<br />
grenarna har sin egen flora och fauna. Här finns<br />
både svampar och skalbaggar. Deras krav varierar<br />
på samma sätt som för lavarna på stammen.<br />
kronan. Här lever organismer av de mest skilda<br />
slag på bladen – inte minst olika insektslarver. De<br />
utgör i sin tur värdefull föda för många fågelarter.<br />
Ekens inre. Här finns det verkliga livselexiret –<br />
mulmen. Gamla ekar blir ihåliga och fylls då med<br />
en livgivande blandning av multnande ekved, blad,<br />
svampar, fågelspillning, döda insekter och kadaver<br />
av smådjur. I mulmen lever ett stort antal skalbaggearter<br />
och andra insekter.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 27
28<br />
Den skadeskjutna älgen<br />
som blev björnmat<br />
Att björnen är allätare framgår av<br />
tänderna. De bakre kindtänderna är<br />
trubbknöliga som hos både grisar<br />
och människor. Vegetabilier är<br />
huvudfödan men de äter gärna kött<br />
i form av slaktrester och trafikdödat<br />
<strong>vi</strong>lt. Ibland dödar de en älg eller<br />
ren – kalvar oftare än vuxna djur.<br />
Under hösten hittar man fler björnätna älgkadaver<br />
än annars under barmarksperioden.<br />
Det beror i de flesta fall på att björnarna tar<br />
vara på de älgar som skadeskjutits under älgjakten<br />
och som jägarna inte lyckats återfinna.<br />
Hösten 1994 hade jag själv en mycket intressant<br />
upplevelse som väl speglar hur det kan gå till.<br />
Den tredje oktober var min kamrat Al och jag på<br />
hemväg från en fisketur. De första kilometrarna åkte<br />
<strong>vi</strong> längs en skogsbilväg några mil norr om Jokkmokk.<br />
Det var kväll och mörkt, så helljuset var tänt.<br />
På ett par hundra meters avstånd fick <strong>vi</strong> plötsligt se<br />
ljusreflexer från flera djurögon. Första tanken var<br />
naturligt<strong>vi</strong>s att det var ren, älg eller räv varför <strong>vi</strong><br />
blev ordentligt överraskade när en björnhona med<br />
två ungar klev fram i strålkastarskenet strax framför<br />
bilen. Honan och den ena ungen hoppade genast<br />
av vägen medan den andra ungen sprang ytterligare<br />
en bit framför bilen innan den satte sig på rumpan,<br />
mitt på vägen och tittade in i strålkastarna.<br />
En härlig syn och upplevelse var det innan ungen<br />
försvann efter de andra familjemedlemmarna.<br />
Det var många björnspillningar både på och nära<br />
vägen, så <strong>vi</strong> drog slutsatsen att björnarna hade ett<br />
stort och välsmakande matförråd i närheten. Därför<br />
beslöt jag mig för att göra en grundlig undersökning<br />
nästa dag. Tidigt morgonen därpå var jag tillbaka<br />
med min fru Isa och hunden Elo som spårat björn<br />
förr. Några hundra meter innan <strong>vi</strong> kom till den plats<br />
där björnfamiljen sprungit av vägen, slog jag av bilmotorn<br />
och lät bilen rulla den sista biten. Så ljudlöst<br />
som möjligt öppnade jag sedan bildörren och klev<br />
ut – lyssnande. Det enda ljud jag hörde var kraxandet<br />
och flaxandet från mängder av korpar som<br />
höll till ett par hundra meter från vägen åt samma<br />
håll som björnfamiljen sprungit. Under högljudda<br />
skrän lyfte plötsligt en hel hop och kom på låg höjd<br />
flygande rakt över mig. Eftersom de flög mot mig,<br />
bedömde jag att det var något på matplatsen som<br />
skrämt dem, troligen björnarna.<br />
Vi hade hunden i band när <strong>vi</strong> smygande sökte<br />
oss mot den plats varifrån korpskriken hörts. Det<br />
var lätt att hitta dit. Björnfamiljen hade trampat<br />
upp ett par ordentliga stigar som ledde fram till<br />
matplatsen.<br />
Natten hade varit kall med flera minusgrader<br />
och i rimmet och de tunna isskorporna som bildats<br />
under natten, kunde <strong>vi</strong> utläsa att även björnarna<br />
gått samma väg under morgontimmarna. Spänningen<br />
steg! Det var barrskog med undervegetation<br />
med sly och löv i botten, så sikten var mycket<br />
begränsad. Under sakta avancemang försökte <strong>vi</strong><br />
noggrant avspana alla skrymslen framför oss.<br />
Även hunden var på helspänn.<br />
Det var ett älgkadaver som lockat korparna<br />
och björnarna. När <strong>vi</strong> kom fram till platsen hade<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
Här hade björnungarna haft roligt. Tallen var helt<br />
”sönderklättrad” och toppen bruten.<br />
både björnar och korpar lämnat kadavret, sannolikt<br />
skrämda av mig när jag först klev ur bilen för<br />
att lyssna. Kanske björnarna flydde i panik och då<br />
tog med sig korparna.<br />
Även om tjurens horn inte var av rekordformat,<br />
kunde <strong>vi</strong> ändå se på klövar, ben, kotor och på rosenstocken<br />
att älgtjuren varit ordentligt stor. Men nu<br />
var det inte mycket matnyttigt kvar. Älghuden, skallen<br />
och övriga rester var ordentligt hopsamlade i en<br />
hög, marken kring kadavret var nedtrampad, flera<br />
stigar gick in i skogen åt alla håll. Runt omkring<br />
var det mängder av liggplatser och spillningshögar.<br />
Och så fanns där en klättertall vars like jag aldrig<br />
tidigare sett. Längs hela tallen, på stammen och på<br />
grenarna, var det klorepor – ända upp till toppen<br />
som var avbruten och låg bred<strong>vi</strong>d trädet. Medan jag<br />
förundrat studerade den toppbrutna klättertallen,<br />
framkallade jag i fantasin bilder av björnungarnas<br />
klätterlekar. Hur bröts toppen av? Ramlade ungen/<br />
ungarna i backen med trädtoppen eller lyckades de<br />
klösa sig fast i det som var kvar av trädet.<br />
Även om alla björnar kan klättra i träd, har jag<br />
den bestämda uppfattningen att både lusten och<br />
skickligheten avtar med ökande <strong>vi</strong>kt och ålder.<br />
i naturen<br />
TExT OCh FOTO: EDVIN NIlSSON<br />
Jag <strong>vi</strong>lle behålla hornet som minne. Därför tog<br />
jag loss huvud och horn från skinnet. Men lindrigt<br />
sagt så luktade det pyton av skallen, så jag <strong>vi</strong>lle inte<br />
ta in den i bilen utan gömde den under en tät gran<br />
på andra sidan vägen för att hämta den när värsta<br />
doften avklingat.<br />
När jag ett par dagar senare kom tillbaka för att<br />
eventuellt hämta hem hornet, hade björnarna, trots<br />
människolukten på och omkring hornet, dragit<br />
fram skallen med horn och skinn.<br />
Senare berättades det för mig att älgjaktlaget på<br />
markerna där den döda älgen låg, på långt avstånd<br />
skjutit på en stor älg under septemberjakten. Bom,<br />
bedömde de. Men var det så säkert? Jag tycker<br />
det finns mycket som talar för att det handlar om<br />
samma djur. Älgtjuren påsköts några hundra meter<br />
från den plats där den döda älgen låg. Den hade,<br />
liksom den döda älgen, fejat innan den mötte döden.<br />
Av allt att döma hade älgen varit död ett par/<br />
tre veckor när jag fann den.<br />
Att den döda älgen togs till vara av björnfamiljen<br />
var positivt – men man undrar naturligt<strong>vi</strong>s hur<br />
länge den hade plågats innan döden infann sig.
Foto: Leif carlsbecker<br />
Höstliga kalvfärsbiffar<br />
med rårakor<br />
Nu är det skördetid och <strong>vi</strong> kan ta för oss av alla de håvor som naturen producerat<br />
under året. Många smaker, mogna smaker, kraftiga smaker. Precis som<br />
i den hösträtt jag denna gång komponerat för Skog&Virkes läsare.<br />
Nästan alla kockar och matskribenter sjunger<br />
höstens lov. Så även jag. Efter sommarens lättare<br />
anslag i köket är det nu dags för det tunga artilleriet<br />
igen. Mustiga grytor, kraftiga buljonger och smakrika<br />
<strong>vi</strong>ner. Man riktigt längtar efter att åter få ”fläska på” med<br />
smaker.<br />
Och det finns ju nu verkligen mycket att utgå ifrån. Inte<br />
minst för den som är lycklig nog att kunna fylla frysen med<br />
egenskjutet <strong>vi</strong>ltkött.<br />
Jag anser att <strong>vi</strong>lt i alla dess former är det yppersta av<br />
kött. Inte minst på grund av att det ur alla avseenden är<br />
”äkta vara” – <strong>vi</strong>lda djur som levt sina liv i naturliga miljöer.<br />
Som inte äter något annat än vad de är programmerade att<br />
äta. Som inte behöver någon antibiotika, eller tillsatsämnen<br />
för att växa snabbare. Och som lever sina liv i naturen tills<br />
dess de faller för en jägares kula. Knappast något av det <strong>vi</strong><br />
sätter fram på borden kan matcha <strong>vi</strong>ltkött i det avseendet.<br />
Dock är inte alla jägare lika händiga med styckkniven<br />
som de är med sina studsare. Många fina bitar som vore<br />
värda ett bättre öde skärs ned till grytbitar – eller mals till<br />
färs. Jag tror mig veta att dessa båda ”styckdelar” är överrepresenterade<br />
i de flesta jägares frysboxar.<br />
Och inget ont i det. Få grytor slår en älggryta tillagad<br />
efter konstens alla regler. Och färsen kan ju varieras i all<br />
oändlighet. Som de färsbiffar jag föreslår den här gången.<br />
Tillhör du nu inte den ovan nämnda kategorin så bör du<br />
ändå försöka få tag på kalvfärs, eller – faktiskt – lammfärs,<br />
som är mycket fin så här års.<br />
Tillagad så här blir färsen festmat – men biffarna är inte<br />
”märkvärdigare” än att de mycket väl går bra som vardagsmiddag<br />
också. Älgkalvfärs är naturligt<strong>vi</strong>s det optimala.<br />
Den är ju i sig mycket mjäll och ger färsbiffarna en lenhet<br />
som gör dem omotståndliga. Till detta bidrar naturligt<strong>vi</strong>s<br />
också den stora mängden grädde. Det blir ju ingen smalmat<br />
precis, men någon gång ibland måste man få tillåta<br />
sig utsvävningar av den här typen.<br />
Den matkunnige vet att en av det svenska kökets<br />
absoluta höjdpunkter – Wallenbergare – också tillagas<br />
med en myckenhet av grädde i smeten. Grädden har i sig<br />
ingen särskild smak, men ”gifter ihop” övriga smaker på<br />
ett mycket förträffligt sätt.<br />
Till detta steker <strong>vi</strong> rårakor som smaksätts med såväl<br />
kantareller som västerbottensost och bacon. Se bara till<br />
att få tag på en mjölig potatissort, allra helst mandelpotatis<br />
men också King Edward fungerar fint.<br />
Servera på klassiskt sätt med rårörda lingon (helst)<br />
eller lingonsylt, brynt smör och gröna ärter. Välj mörkt<br />
öl eller ett <strong>vi</strong>n med karaktär till denna smakrika måltid.<br />
Vill du kosta på lite extra föreslår jag italienska Brolio<br />
(nr 2705) för 115 kronor. När det gäller <strong>vi</strong>lda smaker<br />
är annars portugisiska Periquita Reserva (nr 2560) för<br />
79 kronor som vanligt ett mycket pålitligt val.<br />
Smaklig höstmiddag!<br />
Gör så här:<br />
kalvfärsbiffar<br />
1. Skala och riv äpplena, täck dem med blött hushållspapper<br />
så att de inte missfärgas.<br />
2. Riv palsternackan och slå över kokande vatten,<br />
låt stå några minuter så att den mjuknar. Ta bort<br />
vattnet och kyl sedan ner ordentligt.<br />
3. Blanda alla ingredienser i matberedare. Det är<br />
<strong>vi</strong>ktigt att alla ingredienser är väl kylda. Börja med<br />
färs, ägg och kryddor. Tillsätt sedan grädden, lite<br />
i taget och till slut äpple och palsternacka.<br />
skog och<br />
mat<br />
Stig Holm<br />
Det här behövs för 4 personer:<br />
KalvfärSbIffar<br />
500 g kalvfärs<br />
6 äggulor<br />
3 dl <strong>vi</strong>spgrädde<br />
2 medelstora palsternackor<br />
4 höstäpplen<br />
50 g smör till stekning<br />
Salt, nymalen <strong>vi</strong>tpeppar<br />
1 krm kryddpeppar<br />
råraKor<br />
300 g mandelpotatis<br />
eller annan mjölig sort<br />
100 g kantareller eller trattkantareller<br />
2 ägg<br />
100 g smör<br />
1 dl finhackad schalottenlök<br />
ca 10 skivor bacon, fint strimlade<br />
100 g nyriven västerbottensost<br />
Salt och nymalen <strong>vi</strong>tpeppar<br />
4. Forma till platta, ca två cm tjocka<br />
biffar.<br />
5. Stek gyllenbruna på inte alltför<br />
hög värme, cirka fyra minuter<br />
på varje sida.<br />
Rårakor<br />
1. Rensa och putsa svampen och<br />
hacka den ganska fint.<br />
2. Fräs i brynt smör några minuter<br />
på hög värme och tillsätt sedan<br />
den finhackade löken. Låt svalna.<br />
3. Stek bacon. Låt svalna och skär<br />
skivorna fint.<br />
4. Skala potatis och riv dem grovt.<br />
5. Blanda samman med riven<br />
västerbottensost. Smaka av med<br />
salt och nymalen <strong>vi</strong>tpeppar.<br />
6. Stek i smör i medelvarm panna.<br />
Klicka ut och platta till en tunn<br />
raka. Stek några minuter på varje<br />
sida eller till dess rårakan är<br />
gyllenbrun. Håll varm i ugnen med<br />
öppen lucka till serveringen.<br />
Servering<br />
Servera med rårörda lingon, brynt<br />
smör och små, gröna ärter.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 29
30<br />
Från Per Ström i Sollentuna kommer följande berättelse om hans<br />
släkting Evard och livet i den lilla uppländska bruksorten Strömsberg.<br />
Edvard – en vanlig bruksjobbare<br />
Rubriken till den här sidan är en fråga. Och den är verkligen befogad.<br />
Jag brukar ibland fundera över hur livet gestaltade sig för egentligen<br />
inte så länge sedan, men då livs<strong>vi</strong>llkoren såg helt annorlunda ut.<br />
Vid Strömsbergs bruk nära Tierp, bodde en<br />
släkting till mig, Edvard. Redan i mitten av<br />
1600talet fanns <strong>vi</strong>d det här bruket både<br />
masugn och hammare. Järnhanteringen försörjde<br />
befolkningen ända fram till 1920talet. Malmen<br />
som bearbetades kom från gruvan i Dannemora,<br />
kraften till hammaren och övriga maskiner fick<br />
man från vattenfallen i ån och runt bruket fanns<br />
stora skogar där kolmilorna låg tätt.<br />
Edvard föddes i början av förra seklet. Han<br />
gick väl i skolan tills han blev 12 år och sedan<br />
var det dags att försörja sig själv. Jag vet inte vad<br />
han arbetade med under 20talet men jag minns<br />
att han berättade om AKarbetena under 30talet.<br />
Edvard var med och byggde landsvägar med hjälp<br />
av spade, hacka och skottkärra för några kronor<br />
om dagen.<br />
Så småningom blev det bättre tider. Det gamla<br />
bruket levde efter järnhanteringens slut på lantbruk<br />
och skogsbruk, näringar som höll de talrika<br />
små samhällena <strong>vi</strong>d liv ännu några år. Och det är<br />
här som Edvard kommer in i bilden. Han hade<br />
faktiskt tre olika arbeten under året. På <strong>vi</strong>nterhalvåret<br />
var han skogshuggare. Till sina arbetsplatser<br />
tog Edvard sig på cykel, till fots eller skidor<br />
om det behövdes. Detta var före motorsågarnas<br />
tid och endast handkraft stod till buds. Var det<br />
mycket snö, som under krigsåren, måste han först<br />
skotta sig ner till roten innan träden kunde fällas<br />
med timmersvans. Virket kördes efter k<strong>vi</strong>stning<br />
och kapning fram till landsvägen med hjälp av<br />
häst och timmersläde. Jag minns ännu hur vackert<br />
det lät när hästarnas bjällror sjöng i skogarna<br />
de gånger jag som liten fick följa med Edvard till<br />
hans arbete.<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009<br />
På lördagskvällarna efter någon snaps till<br />
kvällsvarden, hände det att Edvard tog fram sitt<br />
dragspel. Det var inte så många låtar han kunde,<br />
men grannar och vänner fick stampa takten till<br />
Avestaforsens brus, Livet i Finnskogarna och annat<br />
ur Kalle Jularbos repertoar.<br />
När snön smälte och ån blev isfri till våren<br />
skulle stockarna rullas ner i vattnet uppströms sågen.<br />
Edvards uppgift var att stå på tummarbryggan<br />
och sortera stockarna efter grovlek till olika<br />
bassänger. Hjälpmedlen var klave och båtshake.<br />
Stockarna flöt sedan ned mot sågens intag och<br />
spelades därefter upp till ramarna, som drevs<br />
av en ”modern” ångmaskin, där de sågades till<br />
plank, bräder eller reglar beroende på hur grova<br />
de var.<br />
När timret framåt höstkanten var färdigsågat<br />
fick Edvard någon veckas ledighet. Och då handlade<br />
det inte om, att som senare under 1900talet<br />
dra iväg på någon charterresa. Istället for man<br />
till en bekant bonde några mil bort för att delta i<br />
tröskningen för mat och husrum samt en skinka<br />
till jul.<br />
När höstmörkret kom var det så dags med<br />
den tredje av Edvards arbetsuppgifter, nämligen<br />
kolningen. Till kolgården kördes dels kolved från<br />
skogen samt ”ribb” från sågen. Dessa restes upp<br />
och blev till kolmilor och täcktes sedan med kolstybb.<br />
Edvard var sedan den som kolade milorna<br />
på bruket. Han tände en mila i taget och vaktade<br />
den noga i början så att den inte började brinna,<br />
utan bara kolade. Om olyckan ändå var framme,<br />
öste han på mera stybb och slog med stora träklubbor<br />
för att få milan tät. Edvard bodde under<br />
kolningstiden i en liten koja på kolgården för att<br />
Var det<br />
bättre<br />
förr?<br />
ständigt vara på plats om milan plötsligt skulle<br />
börja brinna. Han var till slut så full av sot att<br />
bara ögon<strong>vi</strong>torna syntes. Det var många milor<br />
Edvard skötte så det var säkert skönt att framåt<br />
jul avsluta kolandet, bada och leva som en vanlig<br />
människa.<br />
Det var nu inte bara arbete och slit på bruket.<br />
Där fanns olika föreningar såsom pingstförsamling,<br />
idrottsförening, musikorkester och t o m<br />
en biograf. Till de stora helgerna blev det fart på<br />
bruket. Det tisslades och tasslades. Det sjöngs och<br />
dansades och ett och annat rejält slagsmål gick<br />
säkert av stapeln bakom dansbanan. Man hade<br />
då säkert samlat ihop motböcker och rest till<br />
Uppsala tur och retur för att förhöja stämningen<br />
till midsommardansen, kräftfångsten eller vad det<br />
nu kunde vara.<br />
Man kan fråga sig om det verkligen var bättre<br />
förr. Strömsbergsborna hyrde sina bostäder av<br />
bruket, hade sina egna potatisland och vedbodar<br />
och fick sin mjölk från bruksladugården. Ville<br />
man så kunde man ha några höns och en gris.<br />
Man brydde sig om varandra och hjälptes åt när<br />
det behövdes. Den materiella standarden däremot<br />
lämnade jämfört med dagens mycket att önska<br />
och skulle nog inte accepteras av nutidens människor.<br />
Sjuk och tandvård stod på en lägre nivå<br />
än idag. Så frågan om det verkligen var bättre<br />
förr är inte så lätt att besvara.<br />
Har du minnen från förr?<br />
Skog&Virke välkomnar berättelser och bilder<br />
från livet i skogen förr. ”Var det bättre förr” är<br />
en högt uppskattad sida i tidningen. Publicerade<br />
bidrag honoreras. Sänd ditt bidrag till:<br />
<strong>Holmen</strong> Skog<br />
”Var det bättre förr”<br />
601 88 Norrköping
Marknadsresan<br />
Farbror Henning skulle fylla jämna år och<br />
troligen bli omskriven och ”utbildad” på<br />
Dagblat’s familjesida. Det var Patron som låg<br />
bakom projektet. Han hade en plan och såg möjligheten<br />
att med hjälp av Dagblat’s reporter gratis få<br />
Farbror Hennings formidabla harhund Attilla professionellt<br />
dokumenterad och avfotograferad, så att Fru<br />
Ammeli därefter av kunde införliva Attila i säteriets<br />
tidningsurklippsarkiv.<br />
Det var lite långsökt det hela, men notera, att det<br />
inte var Farbror Hennings högtidsdag som föranledde<br />
Patron att kontakta lokalpressen. Resultatet<br />
blev att Patron en solig sommardag kom farande till<br />
Skrantamålen i sin nya automobil tillsammans med<br />
lokalredaktören för Dagbla’t och den välrenommerade<br />
porträttfotografen Emil S. Gustavsson från<br />
residensstaden.<br />
PATRON gJORDE FRåN FÖRSTA STUND klart att<br />
Attilla nödvändigt<strong>vi</strong>s måste finnas med bred<strong>vi</strong>d<br />
jubilaren på fotografiet. Attilla skulle ligga utsträckt<br />
<strong>vi</strong>d Farbror Hennings fötter, liksom en gång hjältekonungen<br />
Carl XIIs trogne följeslagare ”Pompe”,<br />
<strong>vi</strong>lken sålunda poserar på en bekant målning, <strong>vi</strong>lken<br />
hänger på Lindholmens slott och är utförd av Da<strong>vi</strong>d<br />
Klöcker Ehrenstrahl.<br />
När Farbror Henning fick höra vad som planerades,<br />
insisterade han att även hästen skulle finnas med<br />
på fotografiet. Enligt rådande tidsanda och upplägget<br />
för den här typen av arrangerade fotografiska avbildningar,<br />
där mindre lantbrukare före<strong>vi</strong>gas, borde<br />
alltid en häst finnas med på bilden. Hästen var den<br />
tidens statussymbol, <strong>vi</strong>lken gjorde att man tveklöst<br />
kunde skilja en mindre lantbrukare från en vanlig<br />
torpare.<br />
Fotografen suckade och dök in under sitt svarta<br />
skynke så att endast galoscherna syntes nertill.<br />
Men han kom snart ut igen och förklarade att<br />
uppställningen framför kameran saknade<br />
balans på grund av att hästen dominerade<br />
bildfältet.<br />
Fotografen såg sig omkring,<br />
pekade på mig och befallde, att jag<br />
skulle placeras bred<strong>vi</strong>d Attilla längst<br />
fram för att hjälpa upp kompositionen.<br />
Dagbladsredaktör’n protesterade<br />
beskt och frågade om det var<br />
meningen att det skulle bli något<br />
sorts dja gruppfoto, men jag<br />
räddade situationen.<br />
JAg SA BESTÄMT IFRåN FÖR MIN<br />
DEl. Min fader ägde <strong>vi</strong>d den här<br />
tiden en lådkamera, med <strong>vi</strong>lken<br />
han brukade ta bilder av folk<br />
som i framkallat tillstånd endera<br />
saknade ben eller huvuden, så<br />
jag sa, att när det nu för en gångs<br />
skull var en riktig fotograf med i<br />
projektet, så <strong>vi</strong>lle jag stå bred<strong>vi</strong>d och<br />
inte framför fotografen, när bilden togs. Det skulle<br />
för mig vara en mycket större ära än att sitta benlös i<br />
gräset bred<strong>vi</strong>d Attilla.<br />
Patron sa, att för hans del var det skit samma och<br />
sedan fick det bli som jag önskade.<br />
Men när bilden och reportaget kom i Dagbla’t två<br />
dar senare kände jag mig lurad. Jag upptäckte, att<br />
jag helt enkelt inte fanns med på bilden. Jag höll upp<br />
tidningssidan mot solen och tittade på bilden från<br />
baksidan genom papperet, för jag tänkte, att om jag<br />
vände mina ögon åt samma håll som Farbror Henning,<br />
Attilla och hästen hade haft, när bilden togs, så<br />
skulle jag kanske få se mig själv stå bred<strong>vi</strong>d fotografen<br />
under skynket.<br />
I finalen slet dom av allt<br />
dom hade på sig och publiken tjöt<br />
och applåderade och skrek i högan sky.<br />
Men icke! Jag var inte med på fotot från det hållet<br />
heller. Kusin Holger som just då hade kommit cyklande<br />
från Bodafors, fnös ljudligt och suckade och<br />
sa, att jag utan t<strong>vi</strong>vel var den mest korkade person<br />
Småland haft att dras med ända sen Urakajpa inte<br />
klarade av att räkna sina stenyxor.<br />
Det var hårt sagt, men jag fick upprättelse. Det<br />
besannades ännu en gång, det bibelord ur Matteusevangeliet<br />
som förkunnar: (Matt. 3:8.)<br />
”Saliga äro de enfaldiga, ty de skola få tillträde till<br />
Härligheten.”<br />
TVå DAR SENARE kOM PATRON TIllBAkA till Farbror<br />
Henning i sin automobil med kusken som chaufför<br />
och frågade om han kunde få ta<br />
mig med till Värnamo marknad.<br />
Farbror Henning kliade sig i<br />
nacken, eftersom han inte<br />
begrep vad det skulle vara<br />
bra för, men han tänkte<br />
samtidigt, att han inte<br />
heller någonsin skulle få<br />
veta anledningen, om han<br />
inte lät mig åka. Så han svarade,<br />
att det gick för sig.<br />
Patron och jag susade<br />
iväg till Värnamo med kusken<br />
som privatchaufför. Vi<br />
stallade upp automobilen hos<br />
Grosshandlar’n nere <strong>vi</strong>d Järnbanestationen<br />
och kusken fick en<br />
tvåkrona till mat och uppehälle<br />
och sedan gick Patron och jag och<br />
besåg marknaden.<br />
Vi gick från stånd till stånd. Vi tuggade<br />
i oss marmelad, rökt ål och brända mandlar.<br />
Patron drack pilsner av Skrufbolagets berömda klass<br />
II och jag fick läskeblask. Sedan tog <strong>vi</strong> en ny runda<br />
och Patron köpte sig en joddlarhatt och jag fick köpa<br />
ett ärtrör med ammunition på svarta börsen. Det var<br />
ju förbjudet att blåsa ärtor på marknadsdagarna,<br />
men det struntade <strong>vi</strong> i. Patron blåste fler ärtor än jag<br />
och träffade en tant i nacken, men jag fick skulden.<br />
Sedan spelade <strong>vi</strong> på chokladhjul och roulett och<br />
Patron vann en stor tygapa, som <strong>vi</strong> vände tillbaka till<br />
automobilen med och satte bakom ratten. Samtidigt<br />
passade <strong>vi</strong> på att äta småländska kroppkakor med<br />
fett fläsk. Patron drack pilsner och svepte två nubbar<br />
till fläsket och jag fick dricka så mycket läskeblask<br />
som jag kunde tanka i mig.<br />
TExT JAN-ERIc kARlSTRÖM<br />
TEcKNINGAR cHRISTER SÖÖDER<br />
NÄR kVÄllEN kOM gIck VI OcH Såg dagens sista föreställning<br />
på nöjesfältet. Showen var barnförbjuden,<br />
men Patron förhandlade med teaterdirektören och<br />
bjöd honom på konjak och sedan blev <strong>vi</strong> insläppta.<br />
Showen bestod av fyra tjocka tanter som gjorde upp<br />
om Europamästerskapet i gyttjebrottning. Dom slogs<br />
i omgångar två och två och sedan blev det final och<br />
då slet dom av varandra allt dom hade på sig och<br />
folket i publiken – de flesta var lite påtända – tjöt<br />
och tjoade och applåderade och skrek i högan sky,<br />
alla hade roligt och sen blev det slagsmål och då kom<br />
polisen.<br />
Efteråt blev Patron och jag inbjudna till Teaterdirektören.<br />
Herrarna drack punsch och rökte cigarr<br />
och spelade tjugoett och tanterna tog mig med till ett<br />
annat tält där de hade värmt vatten i en bykgryta,<br />
som dom sedan tappade över i en brandspruta och<br />
använde för att spola varandra rena från gyttjan. Jag<br />
fick hålla i slangen och spruta på dom, allteftersom<br />
dom pekade än här än där och ömsom gallhojtade<br />
och ömsom skrattade och stänkte vatten på varandra.<br />
SEDAN VAR DET SlUT OcH VI åkTE HEM. Kusken<br />
körde och jag sov i baksätet med apan som huvudkudde.<br />
När <strong>vi</strong> kom till Skrantamålen satt både<br />
Farbror Henning och Hushållerskan uppe och var<br />
ängsliga och väntade på oss. Jag kom snart i säng<br />
och dåsade genast till medan Hushållerskan kokade<br />
kaffe och Farbror Henning blandade kaffeknorr åt<br />
sig och Patron. När dom knackade med koppen i<br />
bordet, som man alltid gör, när man dricker kaffeknorr<br />
vaknade jag till liv och sedan låg jag blickstilla<br />
och lyssnade.<br />
Patron var lite på snusen och talade förtroligt:<br />
”Ja, Karlsson undrar väl varför jag <strong>vi</strong>lle ta med<br />
mig den lille pojken till marknaden”.<br />
”Jo se, herr Karlsson måste förstå”, fortsatte han,<br />
”jag har det inte så lätt där hemma. Min fru Ammeli<br />
och mina döttrar har bli<strong>vi</strong>t så kultiverade och litterära<br />
och belevade att dom inte vet hur man bär sig<br />
åt, när man <strong>vi</strong>ll ha roligt. Mig hunsar dom med och<br />
säger att jag är dum och enfaldig.<br />
Så när jag då fick se den lille pojken, som prompt<br />
<strong>vi</strong>lle stå bred<strong>vi</strong>d Fotografen när det skulle fotograferas,<br />
så tänkte jag, att det skulle vara roligt, att en<br />
gång i livet få åka på Värnamo marknad tillsammans<br />
med en mänsklig indi<strong>vi</strong>d, som är lika korkad och<br />
intelligensfri som jag själv.”<br />
SKOG & VIRKE NR 3 · 2009 31
kontrollera att adressen är rätt. Om inte, klipp ut denna del av tidningen inklusive adresslappen<br />
och fyll i talongen här in<strong>vi</strong>d med din rätta adress och sänd till: <strong>Holmen</strong> Skog, 60188 Norrköping.<br />
Du kan också meddela ändringar per fax, 011-23 61 70 eller per e-post: info@holmenskog.com<br />
Namn _________________________________________________________________________________<br />
Adress ________________________________________________________________________________<br />
Postnr/ort _____________________________________________________________________________<br />
smått<br />
och kott<br />
Pelletsindustrin<br />
expanderar<br />
Sverige konsumerar mer än 20 procent av<br />
världens träpellets. Efterfrågan ökar nu<br />
inte bara i Sverige, utan också i Tyskland,<br />
Danmark och Storbritannien. Enligt ett<br />
nyhetsbrev från Wood Resource Quarterly<br />
driver EU:s klimatmål om 20 procent<br />
förnybar energi år 2020 på utvecklingen.<br />
I Sverige producerades 2008 1,6 miljoner<br />
ton pellets. Import stod för ytterligare<br />
300 000 ton.<br />
Satsning på klimatsmarta<br />
trähus<br />
Nästan 80 miljoner kronor satsas nu på<br />
att sprida kunskapen om modernt industriellt<br />
och klimatanpassat träbyggande.<br />
Projektet Trästad 2012 är ett samarbete<br />
mellan staten, kommuner, län, regioner<br />
och privata aktörer. Målet är att förnya<br />
tätortsbebyggelsen och <strong>vi</strong>sa på de positiva<br />
miljö, energi och klimateffekter som är<br />
förknippade med att bygga hus av trä.<br />
Tolv kommuner ingår i Trästad 2012:<br />
Eslöv, Borås, Varberg, Växjö, Väster<strong>vi</strong>k,<br />
Haninge, Örebro, Falun, Karlstad, Sundsvall,<br />
Skellefteå och Lycksele.<br />
Älgen marknadsför<br />
Sverige bäst<br />
I en nyligen genomförd Sifoundersökning<br />
framkom att älgen är en <strong>vi</strong>ktig Sverigesymbol.<br />
63 procent anser att älgen är den<br />
symbol eller djur som bäst marknadsför<br />
Sverige. Dalahästen ansåg bara 31 procent<br />
var bäst och vargen fick endast två<br />
procent av rösterna.<br />
Foto: Sven Magnusson<br />
Den felande länken<br />
Det finns nära kopplingar mellan <strong>Holmen</strong> och Finspångs<br />
styckebruk. Båda ägdes på 1600talet av Louis De Geer,<br />
han som brukar benämnas den svenska industrins fader.<br />
Så det var ganska naturligt att årets upplaga av det<br />
traditionella bygdespel som varje år uppförs <strong>vi</strong>d Gruv<br />
stugan i Hällestad hade <strong>Holmen</strong>s 400årsjubileum och<br />
valloninvandringen som tema.<br />
Nybildad akademi<br />
<strong>vi</strong>ll öka intresset<br />
för <strong>vi</strong>ltkött<br />
Det svenska <strong>vi</strong>ltköttet ska uppmärksammas<br />
mer och konsumtionen öka.<br />
Det hoppas den nybildade Svenska<br />
<strong>vi</strong>ltmatakademien. Totalt ger jakten i<br />
Sverige årligen 15 miljoner kilo <strong>vi</strong>ltkött.<br />
En färsk Sifo-undersökning <strong>vi</strong>sar att<br />
59 procent av de tillfrågade gärna äter<br />
mer <strong>vi</strong>ltkött än de gör i dag. Intresset<br />
för att äta ekologiskt och klimatsmart<br />
ökar och <strong>vi</strong>ltköttet är ett livsmedel<br />
som till skillnad mot till exempel växthusodlade<br />
grönsaker kräver mycket<br />
liten energiåtgång, menar man på<br />
svenska <strong>vi</strong>ltmatakademien.<br />
Nytt läromedel<br />
om skogen<br />
Gruvstugan ligger i landets sydligaste bergslag,<br />
som på 1600talet var väl så betydande som de<br />
längre norrut och mer kända bergslagarna.<br />
Spelet Den felande länken förmedlade både<br />
nutid och dåtid i dessa bergsbygder och framfördes<br />
med stor värme och proffsighet av Gruvspels<br />
gruppen och Hällestad hembygdsförening.<br />
e t t f ö r d j u p n i n g S h ä f t e t i l l ” b o k e n o m S k o g e n ”<br />
Skogen och klimatet<br />
Upplevelser och växande kunskap med Skogen i Skolan! Boken om skogen<br />
Skogen i Skolan lanserar<br />
i höst ett nytt läromedel<br />
i fyra delar som har förutsättningar<br />
att bli en<br />
klassiker.<br />
– Vi är mycket stolta<br />
över att ha kunnat producera detta läromedel, säger<br />
Birgitta Wilhelmsson, som är Skogen i Skolans ordförande.<br />
Skolorna har tidigare varit hän<strong>vi</strong>sade till böcker som i de flesta<br />
fall varit föråldrade och därmed förmedlat skeva bilder av skog,<br />
skogsbruk och hur skogen används.<br />
De första delarna; Boken om skogen och Skogen och klimatet<br />
finns nu att beställa <strong>vi</strong>a www.skogeniskolan.se. Kring årsskiftet<br />
kommer ytterligare två delar; Skogen och produkterna och<br />
Skogen i samhället.<br />
Jakten – en del av skogarnas skötsel<br />
Skogen i Skolan<br />
Foto: Lars Klingström<br />
e n l ä r o B o k o m s k o g e n u t g i v e n a v s k o g e n i s k o l a n<br />
Älgjakten startade den 7 september i norra Sverige. I södra Sverige<br />
drar älgjakten igång den 12 oktober. Jakten på älg är den jakt som<br />
anses ha störst jaktvärde av alla. Landets cirka 300 000 jägare ägnar<br />
vardera drygt nio dagar per år till att jaga älg. Förra året fälldes<br />
83 500 älgar.<br />
Jakten i <strong>Holmen</strong> Skog är en del av markens avkastning och av<br />
skogarnas skötsel. Viltstammar i balans med vad naturen och den<br />
växande skogen tål, är huvudmålet för jakten på <strong>Holmen</strong>s marker.<br />
Läs mer om jakt på: www.holmenskog.com