Blå hallens mjuka färgskala. Ett fragment av en drälldukfrån Dylta Bruk blev utgångspunkten. Servetterna måsteockså dämpas i tonen till milt gulvitt.Blå hallen kräver stora och tydliga gester och, KarinBjörquist föreslog kraftiga guldinslag i servisen och klarafärger, ivrigt påhejad av Gunnar Cyrén som svarade uppmed det rika guldet i glasen. Varje del av servisen blev enindivid med soppskålens granatäpple och dessertskålensblomma som framträdande storheter.Saltkar inspirerat av snäckaEn detalj var saltkaret. Jag älskar saltkar. Saltet står inte iförsta hand på bordet som krydda, utan för att visa gästfrihetoch generositet med det en gång så dyrbara saltet, somkom ur havet likt Venus. Därför är saltkaret ofta formatsom en snäcka. Det inspirerade Karin till en liten nautiluspokalmed förgylld fot. I glasservisen med förgyllda benavvek vitvinsglaset och avecglaset med ett grönt respektiveblått “storkben” som hommage à Simon Gate, Orreforsberömde formgivare under början av 1900-talet.Att få fram ett nytt bestick var en stor svårighet, dåingen längre kunde göra nysilverbestick i Sverige av såhög kvalitet som fordrades. Äkta silver var inte att tänkapå – tyvärr! Även besticket skulle begränsas till så fådelar som möjligt. Med förebild i Karl Johans magnifikauppsättning på slottet fick nobelbesticket 7 delar:sked, kniv och gaffel för mat, detsamma men förgyllt fördesserten för syrans skull, samt en fiskkniv. Det tillverkadesi Japan i rostfritt försilvrat, respektive förgyllt, stål.Fiskkniven fick bli en lustighet, en bordsskulptur i formav en förgylld fisk med ett grönt öga, inspirerad av enfiskspade från 1700-talet.För att kunna presentera det ovanliga förslaget krävdesexakt utförda provexemplar, ett mödosamt och kostsamtarbete. I början av juni kunde vi duka upp fyra kuvert påduktyget, nervösare än inför en tentamen. Styrelsen med LarsGyllensten i spetsen uppenbarade sig och började lyfta etteller annat föremål litet planlöst. Stämningen var avmätt ochtyst. Då gjorde den försenade Peter Wallenberg stor entré ochutropade “Vad härligt det ser ut”.Stämningen lättade och ett konstruktivtsamtal kom i gång.Kuverten såldes slutEtt sommaruppehåll stodför dörren. Klässbol ochjapanska Yamasaki hadegett klartecken för tillverkningenmedan Orrefors ochGustafsbergs finska ägare vartveksamma. För att förstärka finansieringenhade jag föreslagit attman efter middagen skulle sälja dukningen.Trots ett från början ljumtintresse blev det så. Dagen efter festen såldes 1 200 kuvertmed alla delar av porslin, glas och bestick för 10 000 kronorstyck slut på ett par timmar. Honnörsbordets hundra kuvertbehöll Nobelstiftelsen.Tillverkningen kom i gång i rasande fart. Första veckani december började leveranserna komma. Mängden varegentligen ofattbar: 6 500 glas och 13 000 porslinsdelarmed reserver. Därtill askfat, soppkannor och vattenkannorsamt alla dukar och 1 300 servietter. De stora lådornafick ställas i arkaderna, och trädgården vaktades avSecuritas. Allt måste diskas, vilket ingen hade tänkt på.Stadshusets husmor gjorde en hjälteinsats med en i hastinkallad extra personal.Ätbar NobelmedaljEn lustig sak att nämna är konfekten – Nobelmedaljen.Etagärerna i den brännförgyllda bronsuppsatsen skulle juanvändas till konfekt, självklart chokladpengar i form avmedaljen. Dessa ströddes också ut över borden för att någotbryta stelheten. Något för gästerna att ta med hem till barnoch barnbarn. Succén blev pyramidal och har sedan dessblivit konvention.Banketten 1991 blev en stor framgång. Stig Ramel strålade,och vid middagens slut reste han sig och gick framtill mig där jag stod i arkadernas skugga och gav mig enstor kram. Kritiken blev över lag mycket positiv. Vissainvändningar kom dock mot «överdådet». Allvarligast varkritiken att vi inte hade använt unga konstnärer från våregen tid. Det fanns dock ingen möjlighet till det. Det varen förutsättning att likt Karin Björquist, Ingrid Dessauoch Gunnar Cyrén ha stor erfarenhet av den gamla konstindustrinpå femtiotalet.Framgången underströks av Föreningen Svensk Formsstora designpris till projektet, och året därpå inbjödsNobelprojektet till Frankfurtmässsan på «Ehrenplatz»,något av det förnämsta inom designvärlden.Från början var meningen att Nobelstiftelsen endastskulle ställa Nobelbanketten till förfogande för att lanseraen ny servis och dukning. Året därpå skulle man återgåtill det vanliga konceptet. Men succén blev så stor atttanken på en återgång blev omöjlig. Hundra kuvert hadeNobelstiftelsen köpt in till honnörsbordet men allt det övrigavar utsålt. Det blev om möjligt ännusvårare att få fram de 1 200 kuvert sombehövdes till Nobelfesten 1992. Detlyckades dock, och då hade vi tänktpå både uppackning och diskning.åke livstedt är konst-, kultur- ochmåltidshistoriker. Han undervisarvid de flesta svenska högskolor medinriktning på konst och design, skriverregelbundet artiklar och har haft en storbetydelse för svenskt konsthantverk.30 företagsminnen 2011:5
En saga av realiteterKlässbols Linneväveri är numera riksbekant. Nobelmiddagar ochkungataffel borgar för det. Det har förstås inte alltid varit så.Länge var väveriet några Johanssöners kneg i en undanskymd bylängs med en bäck i västra Värmland. | sven smedbergdet är försommar 1979. Det ringer. Det är frånStockholm. Man vill komma på besök. Tre personer. Detgår bra. Bara tre. Inget besvär alls. Välkomna.På Klässbols Linneväveri är man van vid besökare. Sedan50-talet har man tagit emot ett ökande antal busslaster. Tillen början ofta syföreningar. Redan långt före besöksnäringenstid. Då när folk ännu reste eller kanske turistade utanatt bli registrerade som övernattningar eller portioner.Celebert besökDet här besöket blir speciellt. Bara det att man har ringt iförväg och anmält sin ankomst. Sven-Olof finner anledningatt möta med bil vid stationen i Arvika, och Dickguidar de tre på stan. En vördnadsbjudande dam i svartoch två herrar. Befälsordningen är något osäker, men herrarnaförefaller vara damens adjutanter. En av dem köperen träspade i en av stadens antikvitetsbutiker och tågarmed den på axeln. Dick bjuder sällskapet på lokal pizza.Herrn med spaden visar sig senare vara krögare och sannoliktvan vid exklusivare spis.Ute på väveriet i det lilla samhället Klässbol, ett par milsöder om Arvika, vandrar de tre länge omkring i maskinhallens110 decibel. Något förundrade. Imponerade. Finnsdetta? Som om man har upptäckt något man trodde varförlorat. Inte bara väl vävda linnetyger. Rentav ett systemav värden. Något som handlar om kvalitet och respekt fören tradition. Och så doften av lin. Och en glänsande färg.De tre som förundras är Märta Österdahl med konstgallerii Gamla stan och hennes entourage, den unge krögarenCarl-Jan Granquist och konstskribenten på SvenskaDagbladet Åke Livstedt. Innan de anträder återfärden harKlässbols Linneväveri fått en inbjudan att ställa ut sinaalster på Märta Österdahls galleri. Det ska ske i adventstidom två år.En milstolpe i Gamla stanUtställningen LIN öppnar den första advent 1981 somutlovats, och dagen efter vernissagen, då ”alla” har varitdär och nypt i det oblekta hellinnet, rubricerar ÅkeLivstedt sin artikel i SvD ”Väverikultur”. Och KlässbolsLinneväveri går från en lantlig tillvaro i kulissen ut irampljuset. Man börjar klättringen från en jumboplats isvensk textilindustri upp mot tätklungan.Man talar på Klässbols Linneväveri om tiden före ochefter Märta Österdahl. Om utställningen som en milstolpe.Och sträckan fram till den hade varit lång ochinte sällan mycket mödosam. Det börjar 1920 då HjalmarJohansson ställer upp en första vävstol i köket i Nystugaovan Sörtjärn i Klässbol, inte långt från älven där småindustrierav allehanda slag har avlöst varandra ända sedan1600-talet, kvarnar, snickerier, smedjor, vadmalsstampar,väverier ... Där börjar han väva några traditionella s.k.drällmönster med lingarn som traktens husmödrar förserhonom med. Mönstrade dukar, men även lakan ochörngott och handdukar. Vävstolen får snart sällskap av enstörre i järn och en jacquard som är så hög att hål måstesågas i taket, varför barnen däruppe var kväll söves avrassel och dunk. Från 1924 driver han verksamheten medflera vävstolar på närbelägna Bostället, ett före detta soldattorp,lågt och litet.En sjuttonåring tar vidÅr 1928 går Hjalmar hastigt och oförmodat bort och efterlämnarhustru Augusta och åtta barn. Augusta och sonenVitalis, den gången blott sjutton år, beslutar att fortsätta vävandet.De mönster han har ärvt efter fadern, Schackrutan,Stafnäsrutan, Citron, Vinrankan, Fiskmåsen och några till,fortsätter Vitalis att väva under de närmaste årtiondenamed avbrott för kriget då Försvaret lade beslag på linet.Vintern 1950–51 uppför Vitalis Johansson en ny fabriksbyggnadvid Gärdet några stenkast från Nystuga.Vävstolarna blir fler, ofta begagnade som inhandlas hosnedlagda textilfabriker, på skrotupplag eller hos fabrikersom har lagt om sin produktion – vi passerar nu den tid dåkonstfibern hissar nylonskjortan och drar härjande framgenom tekobranschen. Till de traditionella mönstren – deär fortfarande desamma – läggs en stor produktion avhanddukar med beställarens firmanamn i bården: SvenskaRayon, Billeruds bruk, Lövbergs, Scania-Vabis, Bolidenoch Gunnebo. Snart vaknar intresset även hos statligaföretagsminnen 2011:531