You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Ingrid Holm<strong>J<strong>en</strong>ny</strong>
Kapitel 1Nu är glada jul<strong>en</strong> slut, slut, slut. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> nynnade lite förströttpå d<strong>en</strong> gamla julvisan medan hon plockade undan sina fåjulprydnader. Tomtefamilj<strong>en</strong> från Göbels somstått vid sidan om <strong>en</strong> stor koppargryta fylld med granochtallris. Och i fönstret hade d<strong>en</strong> stora adv<strong>en</strong>tsstjärnanspridit sitt milda ljus över d<strong>en</strong> gamla kära julkrubban, ettminne från barndom<strong>en</strong>. Allt var snart nerpackat i sina lådoroch några nästan nerbrunna blockljus i rött och guld somstått på soffbordet hamnade bland soporna med de torraresterna av granriset. I köksfönstret stod som vanligt d<strong>en</strong>gamla adv<strong>en</strong>tsljusstak<strong>en</strong>, också ett barndomsminne och påbordet låg <strong>en</strong> stor röd virkad duk som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s mamma gjort.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> suckade lite trött när hon satte sig med <strong>en</strong> kopp kaffevid köksbordet. Jul<strong>en</strong> hade varit fin. Som vanligt hade honvarit <strong>en</strong>sam alla juldagarna, m<strong>en</strong> hon tyckte om lugnet ochkravlöshet<strong>en</strong>. Att bara vara, inga tider att passa, ing<strong>en</strong> attföreställa sig för. M<strong>en</strong> andra hade svårt att tro att hon faktisktville vara <strong>en</strong>sam. De föreslog alla möjliga och omöjligasaker hon skulle göra, eller så bjöd hem h<strong>en</strong>ne. Och i århade Roger förstås tyckt att det var lämpligt att hon firadejul<strong>en</strong> med honom och hans föräldrar och syskon. Till sisthade hon sagt att hon skulle tillbringa helg<strong>en</strong> hos sin faster
och sina kusiner i Värnamo. Det var det bästa sättet att fåtyst på alla välm<strong>en</strong>ande råd och inbjudningar.Hon hade vaknat tidigt på julaftonsmorgon m<strong>en</strong> legat kvari säng<strong>en</strong> och njutit av att slippa stiga upp. Efter kaffet hadehon gått <strong>en</strong> snabb prom<strong>en</strong>ad ner mot d<strong>en</strong> lilla skogdung<strong>en</strong>och sedan köpt ett par lussekatter med sig hem. Efter d<strong>en</strong>råa kylan ute hade hon fyllt jacuzzibadkaret med varmtvatt<strong>en</strong> och tänt <strong>en</strong> massa ljus. Det var underbart härligt ja,nästan magiskt att ligga där i värm<strong>en</strong>, smutta på ett glassherry och lyssna på <strong>en</strong> skiva med Christmas Carols.Efter det långa badet klädde hon sig i <strong>en</strong> mjuk hemmadressi grå fleece, kammade ut håret m<strong>en</strong> lade ing<strong>en</strong> makeup.Utanför var det grått och dystert, det skulle inte bli någonjulsnö. M<strong>en</strong> de strålande ljus<strong>en</strong> och stjärnorna i alla fönstergav <strong>en</strong> känsla av glädje och förväntan inför kväll<strong>en</strong>, äv<strong>en</strong>för d<strong>en</strong> som var <strong>en</strong>sam. Det äldre grannparet hade gäster,<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade sett när de kommit med kassar fyllda avfärgglada paket. M<strong>en</strong> h<strong>en</strong>nes andre granne här nere varnog inte hemma. Undrar om p<strong>en</strong>sionär<strong>en</strong> ett par trapporupp också är <strong>en</strong>sam ikväll, funderade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> vidare. D<strong>en</strong>fina dam<strong>en</strong> <strong>en</strong> trappa upp, hade rest bort. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade setth<strong>en</strong>ne kliva in i <strong>en</strong> taxi med ett par resväskor för någonvecka sedan. Och barnfamilj<strong>en</strong> däruppe hade fyllt bil<strong>en</strong>med barn, paket och kryckor till d<strong>en</strong> <strong>en</strong>a pojk<strong>en</strong>. Enläg<strong>en</strong>het stod tom, m<strong>en</strong> d<strong>en</strong> långe rödhårige grabb<strong>en</strong> och
hans lilla mörka fru hade visst gäster. Alla firade jul, varoch<strong>en</strong> på sitt vis.Till lunch tog <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fram ägg, sill, bröd, öl och dukade fintvid köksbordet. Och i stearinljus<strong>en</strong>s sk<strong>en</strong> njöt hon sin <strong>en</strong>klamåltid med öl och <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> snaps. Sedan lyssnade hon påradion <strong>en</strong> stund medan hon dukade av och gjorde snyggt iköket ig<strong>en</strong>. Om ett par timmar var det dags för Kalle Ankaoch hans vänner. Då började jul<strong>en</strong> på riktigt med glögg,lussekatter och pepparkakor. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> mindes andra jular,<strong>en</strong>sam med pappa. Pappa som inte ville, inte orkade firajul sedan mamma dött. De hade vark<strong>en</strong> julgran eller julmat,m<strong>en</strong> de brukade se Kalle Anka tillsammans. Och någraköpelussekattor och pepparkakor hade de också haft. EfterKalle bytte de julklappar sedan var jul<strong>en</strong> i stort sett över.M<strong>en</strong> de hade suttit kvar framför tev<strong>en</strong> och kanske hade deockså haft några julgotter att mumsa på, <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> mindes interiktigt.Som vux<strong>en</strong> köpte hon färdig julmat och hon ville ha liteav allt som hörde julbordet till som skinka, köttbullar,prinskorv, kål och potatis och Janssons och gröt somavslutning. Nöjd och mätt satt hon sedan i sitt vackra rumsom doftade av granris och hyacinter. Alla julljus<strong>en</strong> vartända och tev<strong>en</strong> visade <strong>en</strong> julkonsert. Det var rofyllt ochtrivsamt och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kunde inte förstå att folk hade för sigatt det var så förfärligt att fira jul <strong>en</strong>sam. En stund innan
läggdags slog hon upp ett glas dessertvin och åt fikon,dadlar och choklad. Det skulle väl bli några kilo efter jul,m<strong>en</strong> ett par extra timmar på gymmet brukade återställavikt<strong>en</strong>.Nyårsafton hade hon och Roger varit bjudna på bal på <strong>en</strong>herrgård som <strong>en</strong> av hans arbetskamrater ägde. Visst var<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> van vid fina bjudningar och fester numera, m<strong>en</strong> <strong>en</strong>herrgårdsbal var ändå något extra. Och hon visste att honvar fin i sin långa svarta glittrande klänning som framhävdeh<strong>en</strong>nes slanka välformade kropp. Och håret var långt, raktoch glänsande efter ett par timmar hos frisör<strong>en</strong>. Och Rogervar <strong>en</strong> sann tiopoängare, klädd i midnattsblå smoking ochbländvit skjorta. Hans mörkblonda hår var nyklippt ochsnyggt, m<strong>en</strong> <strong>en</strong> ostyrig hårlock föll som vanligt fram ipannan. Det var <strong>en</strong> del av hans charm. Och hans mörkbrunaögon glittrade av glädje och förväntan. De hade haft sällskapnågra månader och han hade börjat bli lite tjatig om att deskulle flytta ihop, bli ett par på riktigt som han sade.Marschaller och eldar hade lyst upp hela väg<strong>en</strong> tillgård<strong>en</strong> när de kom fram och i d<strong>en</strong> stora hall<strong>en</strong> möttes de avvärdfolket och bjöds på champagne och kaviarsnittar. Sedankom de in i <strong>en</strong> matsal med strålande kristallkronor ochgustavianska möbler, m<strong>en</strong> bordet var modernt dukat i svartoch silver. Och stearinljus i höga silverkandelabrar och vitablomsterarrangemang. Inte <strong>en</strong> tomte någonstans. Mat<strong>en</strong> var
givetvis utsökt liksom vinerna. Efter mat<strong>en</strong> serverades kaffemed tillbehör i ett bibliotek, med bekväma soffor ochfåtöljer. Sedan blev det dans och <strong>en</strong> bar öppnades i <strong>en</strong>ahalvan av d<strong>en</strong> stora sal<strong>en</strong>. En riktig orkester spelade ochstämning<strong>en</strong> var hög. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fann sig väl tillrätta. Det varsåhär hon ville leva, dansa, vara fri, ha roligt. Och det hadeblivit många danser med Roger och hon var kär i honom,kär m<strong>en</strong> inte mer. Inte kärlek och hon hade absolut ing<strong>en</strong>önskan om <strong>en</strong> gem<strong>en</strong>sam framtid.Vid tolvslaget gick alla ut i d<strong>en</strong> stora park<strong>en</strong> där ettjättefyrverkeri hade ordnats. Det var förtrollande vackertoch <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> stod tätt intill Roger kände värm<strong>en</strong> och glädj<strong>en</strong>över att finnas till, att vara just där just då. Efteråt fortsattedans<strong>en</strong> och det var långt efter midnatt när de gick till sittrum. Upprymda, lite berusade älskade de i febrig lycka.Efteråt låg de tysta, utmattade och trötta. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> had<strong>en</strong>ästan somnat när Roger frågade när de skulle gifta sig,eller åtminstone flytta ihop. Han ville inte vänta, viskadehan. M<strong>en</strong> <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> ville inte, för h<strong>en</strong>ne var frihet<strong>en</strong> mer värdän allt annat. Så hon sa nej och då gjorde han slut. M<strong>en</strong>hon var inte särskilt leds<strong>en</strong>, det fanns andra och hon villeha lättsamma sorglösa vänner, inget mer. Några dagar s<strong>en</strong>areskulle hon åka till London på tjänsteresa. Hon älskade attresa, att se nya saker och träffa nya människor. Äkt<strong>en</strong>skap,barn, kärnfamilj bara tank<strong>en</strong> var löjlig. Synd att Roger varså gammeldags och fånig att han inte kunde fatta att
äkt<strong>en</strong>skap bara ledde till <strong>en</strong> massa krångel, särskilt om manhar barn. Nej <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade valt <strong>en</strong>samhet och frihet och honvisste att hon valt rätt.
Kapitel 2<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade bott på Bergsjöväg<strong>en</strong> i snart fem år. Sominköpschef på Old English, fick hon resa mycket, oftasttill England och övriga Europa, m<strong>en</strong> äv<strong>en</strong> till Kina, USAoch Mexico. H<strong>en</strong>nes stora läg<strong>en</strong>het var möblerad medexklusiva möbler, konst och konsthantverk från hela värld<strong>en</strong>.Allt vittnade om utsökt smak. H<strong>en</strong>nes <strong>bok</strong>hyllor varfulla med böcker, cd-skivor och vackra saker. M<strong>en</strong> det vardöda ting, föremål utan liv, <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade inte <strong>en</strong>s <strong>en</strong> levandekrukväxt. H<strong>en</strong>nes hem var <strong>en</strong> gyllne bur för <strong>en</strong> konstgjordfågel, tänkte hon ibland. Opersonligt och stramt m<strong>en</strong>vackert. M<strong>en</strong> i ett skåp hade hon gömt gamla skolkatalogeroch klassfoton, allt hade hon sparat. Foton med utstucknaögon, g<strong>en</strong>omborrade kroppar, <strong>en</strong> del var helt söndertrasade,medan andra kunde anas g<strong>en</strong>om perforeringarna. Alltförmånga <strong>en</strong>samma kvällar hade hon suttit med bilderna känthatet och uttalat förbannelser över sina plågoandar. Honvisste att hon borde slänga alltsamman, m<strong>en</strong> hon förmåddeinte. Hat och vrede hade blivit h<strong>en</strong>nes följeslagare, honkunde inte glömma och inte förlåta, m<strong>en</strong> hon hade blivitstark och osårbar.Utåt var <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> glad och humoristisk och hon behärskade
de sociala koderna perfekt. Hon hade väninnor att gå ochshoppa med och hon gick gärna ut med arbetskamraternaefter jobbet, för att äta <strong>en</strong> bit, ta <strong>en</strong> öl eller ett glas vin.Hon älskade att titta på människor och uppleva det sjudandelivet i krogmiljön. Glada människor, lite berusade. Självdrack hon aldrig för mycket. Att bli full skulle vara attförlora kontroll<strong>en</strong> och det fick aldrig ske. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade funnitett sätt att leva som passade h<strong>en</strong>ne, som hon var nöjd med.Sin självständighet skulle hon aldrig ge upp och hon hatadebarn.En blåsig aprildag var det dags för <strong>en</strong> ny Londonresa ochvisning av det s<strong>en</strong>aste hos <strong>en</strong> av tillverkarna av Old Englishmöblerna. Och <strong>en</strong> vecka s<strong>en</strong>are kom hon hem fullastadmed väskor och paket som hon med <strong>en</strong> lättad suck satte pågolvet innan hon tog upp post<strong>en</strong>. Bland räkningar ochreklam låg ett vanligt brev utan avsändare. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> vändeoch vred på det, lite förvånad över att få privatbrev. Honöppnade det tveksamt, utan förväntan.Inbjudan till klassträff d<strong>en</strong> 1 augusti klockan 18.00He <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>!I år är det 20 år sedan vi slutade högstadiet iÖsterbacka. Vi har lyckats att få tag på nästan alla somgick i klass 9 d, och hoppas att alla ställer upp och firarvår klass. Vi börjar med ett besök på vår gamla skola
därefter åker vi till Folkets hus, där vi har hyrt <strong>en</strong> sal. Vibeställer något gott att äta, dricka tar vi med oss själv.Sedan pratar vi gamla minn<strong>en</strong> och berättar hur vi har detidag. En helkväll alltså!Anmäl att du kommer s<strong>en</strong>ast d<strong>en</strong> 15 juni, till Eva-Britteller Pia.Tfn 083-114 008 eller 08-510 211.Hälsningar Eva-Britt och Pia<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kände hur kallsvett<strong>en</strong> bröt fram i pannan och medostadiga händer skrynklade hon ihop brevet och kastadedet i papperskorg<strong>en</strong>. Som om hon någonsin skulle viljaträffa de där pestvarelserna ig<strong>en</strong>. Och minnas tid<strong>en</strong> då varjedag var <strong>en</strong> plåga! Då när hon ständigt var mobbad, utfrus<strong>en</strong>och utanför. Det hade börjat redan i första klass och blevvärre och värre för varje år. Inte <strong>en</strong> <strong>en</strong>da dag under helaskoltid<strong>en</strong> hade hon fått vara med. När det var som bästnonchalerade kamraterna h<strong>en</strong>ne, m<strong>en</strong> ofta, ofta slog deh<strong>en</strong>ne, drog in h<strong>en</strong>ne i dusch<strong>en</strong> med kläderna på, ellerslängde ut h<strong>en</strong>nes skolväska på väg<strong>en</strong>. Många gånger fickhon gå hem med g<strong>en</strong>omblöta kläder sedan de knuffat h<strong>en</strong>nei vatt<strong>en</strong>pölar. Med hat och ilska mindes <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hur de brukadeslänga in h<strong>en</strong>nes skolböcker bland taggbuskarna. Ochom hon fick ihop böckerna för fort blev hon själv inknuffadi buskarna och när hon full av blödande småsår kom framstod djävlarna i ring och skrattade. Hon fick aldrig någon
hjälp och ing<strong>en</strong> ville vara med h<strong>en</strong>ne. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kunde fortfarandehöra flickornas viskande bak rygg<strong>en</strong>, “Mjällfia, såäcklig hon är, bläh hon stinker”! Så där höll de alltid på,till slut tyckte hon själv att det var sant, att det var hon somvar fel.Ing<strong>en</strong> lärare såg vad klasskamraterna gjorde, m<strong>en</strong> de sågatt <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s böcker var trasiga och att hon aldrig räckte upphand<strong>en</strong> för att svara på frågor. De sade att hon var slarvigoch hon fick ofta anmärkningar.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> såg tankfullt ut g<strong>en</strong>om det halvöppna fönstret,det var <strong>en</strong> varm solig dag och några ungar skrek pålekplats<strong>en</strong>. Jävla förbannade ungjävlar, tänkte hon bittert.Bara <strong>en</strong> <strong>en</strong>da gång hade hon exploderat i ett okontrolleratraseri och kastat <strong>en</strong> st<strong>en</strong> mot plågoandarna som stod närmastoch just då råkade <strong>en</strong> lärare komma förbi. Naturligtvis blev<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> inkallad till rektorn för att förklara sig. M<strong>en</strong> honsatt tyst och butter och vägrade att svara, så hon fick gåhem med ännu <strong>en</strong> anmärkning att visa för pappa. Som skrevpå utan att fråga. Nej, <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> förstod snart att hon inte dög.Hon hade ing<strong>en</strong> vux<strong>en</strong> att prata med, h<strong>en</strong>nes mamma varalltid sjuk och dog när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> gick i andra klass. Pappahade inte orkat bry sig, han märkte aldrig hur det var.Långt borta i sina tankar kände <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> <strong>en</strong> iskyla g<strong>en</strong>omströmmakropp<strong>en</strong>. Hon tog upp brevet ig<strong>en</strong> och slätade utdet. Jaså, ni har fått tag på nästan alla djävlarna som var
med. Eftertänksamt bläddrade hon i sin gamla skolkatalog.Tänk om hon skulle hon gå ändå. De ju kunde inte längrekalla h<strong>en</strong>ne ful eller säga att hon luktade illa. Tveksamtställde hon sig framför d<strong>en</strong> stora spegeln i hall<strong>en</strong>, nej fulvar hon inte! H<strong>en</strong>nes guldbruna hår glänste i <strong>en</strong> <strong>en</strong>kelpagefrisyr, de grå ögon<strong>en</strong> var skuggade av långa, mörkaögonfransar, läpparna var perfekt målade i <strong>en</strong> varm rödfärg. D<strong>en</strong> dyrbara byxdress<strong>en</strong> framhävde h<strong>en</strong>nes slankafigur. Numera handlade hon bara i exklusiva boutiquer,och allt var av högsta kvalitet. Hon skötte sitt utse<strong>en</strong>deperfekt.På gymnasiet hade hon börjat i <strong>en</strong> ny skola och fått nyaklasskamrater och mobbning<strong>en</strong> tog slut. Hon hade blivitaccepterad, ja till och med omtyckt och populär särskiltbland killarna, m<strong>en</strong> <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skojade alltid bort det. År<strong>en</strong> igrundskolan hade lärt h<strong>en</strong>ne att inte lita på någon. Nu fickhon vara med och hon var nöjd med det, ing<strong>en</strong> anade h<strong>en</strong>nesinre kaos. Och studierna gick bra, hon tyckte om att läsaoch fick femmor i alla ämn<strong>en</strong>. Tankfullt letade hon blandnågra gamla skolböcker efter sin uppsats om GustavFröding. Hon mindes ännu efter alla år hur hans dikt EnGhasel hade gripet och överväldigat h<strong>en</strong>ne. Hans ord hadekunnat vara h<strong>en</strong>nes och hon kunde fortfarande recitera d<strong>en</strong>.
Förgäves skall jag böja, skall jag ristadet gamla obevekligt hårda gallretdet vill ej tänja sig, det vill ej brista,ty i mig själv är smitt och nitat gallret,och först när jag själv krossas, krossas gallret.EN GHASEL GUSTAV FRÖDINGGustav Fröding hade satt ord på h<strong>en</strong>nes eg<strong>en</strong> känsla avutanförskap och <strong>en</strong>samhet. Hon ville vara som andra m<strong>en</strong>kunde inte och till sist hade hon accepterat sitt galler, sinmur. Känt sig trygg där. Nu var hon snart trettiofem år,omgiv<strong>en</strong> av vänner och kollegor, m<strong>en</strong> ändå <strong>en</strong>sam. Honhade aldrig haft något längre fast förhållande, inte någranära vänner. Och det gick inte <strong>en</strong> dag utan att hon tänktepå sin skoltid och sina plågoandar. Hon kunde inte glömmaoch gå vidare, djupt inom sig bar hon på ett destruktivt hatsom omöjliggjorde andra känslor.Efter gymnasiet hade hon läst vidare på högskola ochuniversitet och fått ett bra jobb där hon snabbt avancerade.M<strong>en</strong> känslan av skam, hat och utanförskap kom hon aldrigifrån. Och mur<strong>en</strong> hon byggt förblev stark och ointaglig.En timme i SjöbHur skulle det vara att se dem ig<strong>en</strong>,plågoandarna, djäv-larna? Pia och Eva-Britt hade varitvärst, nu var de kanske halvfeta kärringar, frånskilda ocharbetslösa! <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> smålog lite åt tank<strong>en</strong>. Under långa<strong>en</strong>samma nätter hade hon haft tid att tänka, tid att planerat
hur hon skulle hämnas. Då hade det bara varit <strong>en</strong> lek medtankar m<strong>en</strong> nu, helt oväntat, hade hon kanske möjlighet attgöra det. Antaglig<strong>en</strong> skulle hon hamna i fängelse eller påpsyket, m<strong>en</strong> vad spelade det för roll. Hon hade i självaverket ändå aldrig haft något liv, bara existerat. Efteråtskulle hon kanske få tillbaka det människovärde som detog ifrån h<strong>en</strong>ne för länge sedan. Under några ögonblickvar <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> frestad att gå på klass-träff<strong>en</strong> för att få sin hämnd.Döda dem. M<strong>en</strong> med <strong>en</strong> djup suck insåg hon att det varbäst att stanna hemma. Långsamt brände hon brevet ochmedan lågorna sakta slukade pappret bad <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> innerligttill <strong>en</strong> Gud hon inte trodde på, att Pia och Eva-Britt skullebrinna i helvetet i evighet.
Kapitel 3En försommardag när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kom hem lade hon märke tillatt ungarna klottrat ovanligt mycket på gångar och i trappan.Hon stannade och tittade och såg att allt var riktatmot p<strong>en</strong>sionär<strong>en</strong> där uppe, Evert Olsson. Hemska anklagelserom att han var <strong>en</strong> äcklig gubbe, pedofil och sådant.När <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> såg vad ungarna skrivit blev hon så himla arg.Arg på barn<strong>en</strong>, arg på föräldrarna, och arg på struntpratoch skitsnack. Vad hon visste hade d<strong>en</strong> där mann<strong>en</strong> barasuttit på bänk<strong>en</strong> vid lekplats<strong>en</strong> och pratat med barn<strong>en</strong>. Detskulle finnas fler människor som tog sig tid, som bryddesig, då kanske vi inte haft det helvete vi har idag. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>visste bättre än de flesta hur det är att vara utstött och honönskade att hon haft tid att stanna och ruska om de därungjävlarna. M<strong>en</strong> som vanligt var hon på väg någonstans.Hon hade aldrig tidEn solig junidag kom Marie, <strong>en</strong> mammaledig arbetskamrattill jobbet för att hälsa på och visa upp sin lilla baby. Honkom nästan samtidigt som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och snart satt de tvåväninnorna vid bordet i lunchrummet och beundrade Marieslilla underverk. Elin hette hon och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> tyckte att hon var
söt, som <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> sprattlande docka låg hon Maries famnoch tittade storögt på <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>. Strax därpå kom <strong>en</strong> annan tjejin, hon hade precis börjat jobba efter sin korta mammaledighet.– M<strong>en</strong> hej Rebecka är du redan tillbaka, sa Marieöverraskat. Hon hade tagit med sig <strong>en</strong> nybakad sockerkakaoch som hon skar upp medan <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> höll Elin. Flickornapratade och skämtade och jämförde sina barn.– Oh ja, jag höll på att bli tokig när jag gick hemma,tycker inte du att det är skittradigt att gå hemma och mögla?frågade Rebecka.– Nej inte alls, sa Marie förvånat, jag skulle gärna stannahemma ett par, tre år om det gick för sig! Jag har inte skaffatElin för att lämna bort h<strong>en</strong>ne.– Nej, m<strong>en</strong> hon ska väl se andra människor än dig? Dukan väl inte ge h<strong>en</strong>ne allt hon behöver? Hur ska hon klarasig i livet om hon bara varit hemma med dig?– Är du dum eller… Marie log lite, hon ska naturligtvisinte bara vara med mig, hon träffar ju er nu till exempel!Och vi har fler vänner och våra föräldrar och syskon. Varförtyckte du det var så hemskt att vara mammaledig?– M<strong>en</strong> man har ju inget att göra! Jag bor i <strong>en</strong> 3-a, det tartyp <strong>en</strong> timme att städa rubbet, sedan sitter jag där och glorpå väggarna.– M<strong>en</strong> det finns väl annat än städning, när Wilma ärvak<strong>en</strong> har du väl h<strong>en</strong>ne att syssla med, se h<strong>en</strong>ne utvecklas,
alla små saker som händer hela tid<strong>en</strong>. Gå ut med h<strong>en</strong>ne ivagn<strong>en</strong>, slippa stressa.– M<strong>en</strong> hallå, det händer väl inte såå mycket! Hon kryperlite, jollrar och är jättegullig, m<strong>en</strong> det är inga stora nyheterprecis. Dag<strong>en</strong>s äv<strong>en</strong>tyr är när vi tar hiss<strong>en</strong> ner till tvättstugan,där plockar jag med tvätt<strong>en</strong> och Wilma tittar på. Jättekul,eller hur…– Jag som <strong>en</strong>samstå<strong>en</strong>de och barnlös utan planer pånågon förändring ska väl inte blanda mig i, m<strong>en</strong> jag antaratt OM jag skulle skaffa barn så skulle jag vara hemmanågra år. M<strong>en</strong> givetvis fortsätta jobba s<strong>en</strong> ig<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> somsagt jag ska aldrig ha barn. Jag ser ständigt vilka bekymmerdet leder till… Förrest<strong>en</strong> om du är sysslolös så varför intebaka och laga mat, insköt <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>.– Visst jag skulle baka <strong>en</strong> gång, skorpan blev st<strong>en</strong>hårdoch inuti fanns <strong>en</strong> stor degklump. Helt oätlig! Samma närjag skulle koka ärtsoppa, de stod på i timmar, m<strong>en</strong> var ändåst<strong>en</strong>hårda. Så nej, jag tror inte på vare sig långkok ellerhembakt. Jag sitter i reception<strong>en</strong> och där vill jag stanna.Eller ännu hellre, utvecklas och avancera. Hemma blir jagbara <strong>en</strong> grinig tråkig mamma! Barn behöver dessutomuppleva nya saker, träffa andra inte bara hålla mor i kjol<strong>en</strong>!– Jag tycker att barn<strong>en</strong> först och främst ska lära kännasina föräldrar och sitt hem, sa Marie stridslystet. De skaveta att mamma och pappa inte är bara några i mängd<strong>en</strong>som byter blöjor och matar. Barn behöver trygghet och
närhet. Någon att knyta an till, på riktigt. Och jag tyckeratt de ska slippa släpas upp i ottan för att lämnas på ettfullt och stökigt dagis. Vet du inte att ungarna blirhörselskadade och får tinnitus innan de <strong>en</strong>s börjat skolan?– M<strong>en</strong> så är det ju inte, de får lära sig jättemycket ochumgås med andra vuxna och andra barn. För övrigt är detinte dagis, det är förskola med utbildad personal. Destackarna som blir hemma och håller mor i kjol<strong>en</strong>, blirlillgamla och får svårt att samarbeta. Det finns undersökningarsom visar det. Så det så! sa Rebecka skrattande.– Jag skiter i vad det kallas, jag tycker att föräldrarnaär bättre än all värld<strong>en</strong>s utbildade lärare. Om du ska börjajobba klockan sju eller åtta så har du kanske dagis på andrahållet mot ditt jobb, då ska ni ta er dit först, alltså får nistiga upp klockan fem. Och hemresan tar lika lång tid, mångasmå barn får vara på dagis i upp till tolv timmar. Skulle dusjälv vilja jobba så länge?– Alltså dagis är inget jobb, de äter, sover och lekeroch är ute på olika utflykter, det är inte som att vara på ettjobb. M<strong>en</strong> jag kan hålla med om att det är för tidigt attstiga upp klockan fem. m<strong>en</strong> det gör inte Wilma heller, Matteär hemma på förmiddag<strong>en</strong>, sedan kommer hans mamma,sedan kommer lilla jag! Så har vi löst det fru Marie!Rebecka skrattade, m<strong>en</strong> hördes lite irriterad.– Ja, ja ni ja, just nu i alla fall! Wilma är väl knappt fyramånader. M<strong>en</strong> jag talar eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> om tr<strong>en</strong>d<strong>en</strong> med
kollektiv barnuppfostran, eller brist på fostran. När skabarn<strong>en</strong> träffa sina föräldrar? På kväll<strong>en</strong> när alla är skittrötta?Då får de sitta <strong>en</strong>samma framför tev<strong>en</strong> medan mat<strong>en</strong> lagas,sedan blir det kanske <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> stund över. Kanske, för mångahar annat att göra på kvällarna. Hur ska dessa stackars ungarfå <strong>en</strong> chans att lära känna sina föräldrar, att veta att de ärviktigast i värld<strong>en</strong> för mamma och pappa? Kan de förståatt deras föräldrar älskar dem. Nej, det är inte konstigt attvärld<strong>en</strong> ser ut som d<strong>en</strong> gör.– Jag tycker du ser så jävla <strong>en</strong>ögt på det. Det finns noginte många som är på dagis så länge som du säger, framförallt inte de allra minsta. Och jobbar man så länge så gårman naturligtvis inte ut på kväll<strong>en</strong>.– M<strong>en</strong> ska man nu tvunget ha barn så får man väl anpassasitt liv efter dem, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> som tyckte att diskussion<strong>en</strong> vartröttsam.– Jag är mamma, sa Marie lite surt. Och jag vill inteslänga iväg ung<strong>en</strong> och säga, nej nu ska jag göra någotroligare.– Alltså jag snackar inte om att slänga ut någon! M<strong>en</strong> deallra flesta kvinnor har <strong>en</strong> utbildning, många har studerat iflera år och har studieskulder upp över öron<strong>en</strong>, ska de baraskita i alltihop och stanna hemma? Nej du Marie vi leverinte på 1800-talet! M<strong>en</strong> du tycker kanske att vi ska slutautbilda oss och stanna hemma och bli mann<strong>en</strong>s lilla– Nej givetvis inte. Och vad då mann<strong>en</strong>s lilla? Jag pratar
om att ta hand om sina barn! Se hur det ser ut i dag? Marielutade sig ivrigt fram. Tycker ni verklig<strong>en</strong> att det är bra.Inte <strong>en</strong>s små barn verkar glada trots att de får allt de pekarpå. De behöver aldrig längta efter något. De får allt utomsina föräldrars tid. Tänk förr när första skoldag<strong>en</strong> var någotstort och frök<strong>en</strong> blev barn<strong>en</strong>s stora idol. Och de förstaläxorna var roliga, de små ettorna var så stolta när de gjortsin läxa! Och de visade respekt för vuxna och var åtminstoneganska artiga.Elin började gnälla sedan satte hon igång att skrika högtoch ilsket. Marie tittade till h<strong>en</strong>ne och tog jollrande upph<strong>en</strong>ne.– Oj mammas lilla älskling har gjort på sig, och du ärsäkert hungrig. Marie bytte snabbt blöjan och satte sig neroch ammade. Snart hördes Elins lugna sugande och samtaletkom igång ig<strong>en</strong>.– Jaha, och när gick du i skolan? Rebecka log spefullt,jag tyckte inte det var något särskilt att börja skolan, jagkunde läsa och skriva innan. Skolan var pest tyckte jag!Och varför ska barn vara rädda för vuxna?– Nej inte rädda, det m<strong>en</strong>ar jag inte, m<strong>en</strong> de ska välinte få bära sig åt hur som helst, de ska väl kunna uppförasig. Och jag tycker att föräldrarna ska lära dem det. Barnverkar så hänsynslösa idag och ing<strong>en</strong> bryr sig. Det sättsinga några gränser, inga normer, ing<strong>en</strong>ting! Bara gulla ochkrama och köpa grejer. För att freda det dåliga samvetet
eller… Det finns till och med barn som begår mord! Vet nidet? Tror ni det är friska normala barn som gör sådant?– Ah, m<strong>en</strong> nu får du ge dig Marie. Du tror väl intebarn<strong>en</strong> blir mördare för att de är på dagis? Rebecka stirradetvivlande på Marie och s<strong>en</strong> på <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>.– Du vill missförstå, det är inte för att de är på dagis,utan för att de aldrig har känt att de hör hemma någonstans.Marie såg irriterad och samtidigt uppgiv<strong>en</strong> ut. De har intefått någon hemkänsla, ing<strong>en</strong> trygghet, de har aldrig käntatt de behövs och hör ihop med någon. Att föräldrarna ochsamhället behöver dem! Nej, ing<strong>en</strong> behöver dem, de ärjobbiga och man måste stoppa undan dem. Marie hämtadeandan innan hon fortsatte.– Som jag sa, prylar och grejor kan de få hur mycketsom helst. M<strong>en</strong> normer, värderingar och gränser får desöka på eg<strong>en</strong> hand. Det blir i dagisgrupp<strong>en</strong>, förskolegrupp<strong>en</strong>och skolan. Där är det de starka och tuffa som styr, de sätternorm<strong>en</strong>. Och då är det inte att vara snäll och hjälpsam somgäller, nej det gäller att ta för sig. Tänk på dig själv, ing<strong>en</strong>annan gör det. Och föräldrarna märker inget för de harinte tid! Hur många barn får inte höra sina föräldrardiskutera vem som ska offra sig nästa gång barnet blir sjuktoch inte kan vara på dagis, förlåt förskolan, ett par dagar.Och vilka föräldrar tar sig tid att vara med sina barn,verklig<strong>en</strong> vara tillsammans m<strong>en</strong>ar jag då, inte sätta demframför teve eller dataspel, medan de själv gör något
viktigare. Och när de är på väg till eller från dagis medbarn<strong>en</strong>, pratar de i sina mobiltelefoner, inte med barn<strong>en</strong>!Och… nej jag orkar inte dra upp mer. M<strong>en</strong> se er omkringsjälv!– Ja det var ord och inga visor Marie, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och log.Och er diskussion gör mig bergis på att aldrig skaffa barn,inte man heller! Fast man kan säkert vara <strong>en</strong> bra förälderäv<strong>en</strong> om man jobbar. Liksom att alla föräldrar som ärhemma inte är bra för sina barn. Se på alla arbetslösa, detär väl problem i de familjerna med?– Ja, det är ju i grund<strong>en</strong> samma problem, barn somaldrig känt att de behövs, d<strong>en</strong> som känner samhörighet medfamilj och samhälle förstör inte. M<strong>en</strong> hur ska det bli medföräldrar som prioriterar jobbet och sina egna intress<strong>en</strong>framför barn<strong>en</strong>s? Att vara hemma några år med sina barnverkar vara som att få Svarte Petter.– Nu blir jag snart förbannad, fräste Rebecka när viäntlig<strong>en</strong> börjar komma <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> bit på väg mot jämställdhetså kommer du och skuldbelägger kvinnorna. Bara kvinnorna!För de tar inte hand om sina barn, så på grund av <strong>en</strong>modern och vettig jämställdhet blir barn monster somfostrar sig själv till destruktiva varelser. Nej fy faan! Dukan inte m<strong>en</strong>a det? Eller hur?– Sorry om du blir arg Rebecka, m<strong>en</strong> jag har alltid retatmig på de där feministiska idéerna. Det är ju nästan krigmellan män och kvinnor. Kvinnor måste göra karriär.
Barn<strong>en</strong> är inte föräldrarnas glädje och samhällets framtidlängre. Redan innan de är födda måste de ha <strong>en</strong> dagisplats,så att både mamma och pappa kan ägna sig åt sitt eget liv.Och sitt dåliga samvete dövar de g<strong>en</strong>om att ge barn<strong>en</strong> alltde pekar på. Är det så konstigt att samhället ser ut som detgör. Hur ska ungdomarna känna sig ansvariga och delaktiganär ing<strong>en</strong> brytt sig om dem? Marie lyfte upp Elin och läth<strong>en</strong>ne rapa.-–Tjo vad det vad livat i holk<strong>en</strong>, sa Inger som kom in,vad är det som står på?– Ja, nu får ni coola ner er! Marie är här och visar uppsin lilla flicka och vi har eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> trevligt, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> le<strong>en</strong>de.De är bara lite o<strong>en</strong>iga om hur länge man ska vara mammaledig.Jag tycker att ni har rätt bägge två, och jag är jäkligtglad att jag slipper välja. Hur gjorde du när dina var små,Inger?– Ja, jag var hemma i närmare tio år och det var inte såovanligt då! Oh vad hon är söt, din lilla flicka. Får jaghålla h<strong>en</strong>ne?Hon gullade med Elin och fortsatte: Vi fick ju Jimmyförst och när han var närmare tre kom Annette. M<strong>en</strong> de varpå lekskola några timmar i veckan när de var fyra, fem år.Nu har ing<strong>en</strong> vark<strong>en</strong> råd eller lust att vara hemma länge.Kanske man skulle försöka ta upp Alva Myrdals gamla idéom kollektivbo<strong>en</strong>de. Fast det vet ni väl inget om, ni ungdomar?sa Inger le<strong>en</strong>de. Ja, jag vet inte riktigt själv, det
var på 30-talet någon gång. I alla fall så skulle familjernaha tillgång till all service i bostad<strong>en</strong> och dagis skulle finnasi huset. M<strong>en</strong> man hade egna läg<strong>en</strong>heter.- Tyvärr måste jag lämna er och d<strong>en</strong> intressanta diskussion<strong>en</strong>,sa Rebecka le<strong>en</strong>de. Jag måste in och jobba lite!Hon kramade om Marie, vi är väl vänner? frågade honMarie.- Ja, det är klart att vi är! Vi måste snart ses ig<strong>en</strong> ochbråka mer!Inger slog upp kaffe och fortsatte berätta om alternativasätt att ordna barnomsorg<strong>en</strong>.– Jag tror att Alva Myrdals idéer skulle vara ett utmärktalternativ för många familjer idag. Liksom att det bordefinnas dagis i anslutning till jobbet. Man sparar ju tid ochär på samma ställe. Inger suckade lite och fortsatte, m<strong>en</strong>jag tror på valfrihet, de föräldrar som vill, vare sig detmamma eller pappa, tar <strong>en</strong> paus i jobbet. D<strong>en</strong> som inte såkarriärsug<strong>en</strong> kan väl stanna hemma med barn<strong>en</strong> i några år,på hel eller deltid. Med ett bidrag som de kan leva på. Jagtror att alla skulle vinna på det, g<strong>en</strong>om minskad arbetslöshetoch lugnare tryggare barn eftersom barngrupperna på dagisskulle bli mindre. M<strong>en</strong> vi måste ju vara precis lika, tyckaoch tänka likadant och leva likadant. Ing<strong>en</strong> får sticka ut,jag tycker att det är lite synd. Och eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong>, har inte d<strong>en</strong>som fostrat trygga fina barn som växer upp till duktiga
människor gjort karriär? Jag tycker faktiskt att d<strong>en</strong> karriär<strong>en</strong>också är något att vara stolt över. Fast jag m<strong>en</strong>ar verklig<strong>en</strong>inte att barn<strong>en</strong> bara ska vara kvinnans ansvar! M<strong>en</strong> jag kaninte ändra samhället. Förest<strong>en</strong> varför har inte du gift digoch skaffat barn <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>, du som är så snygg kan väl väljaoch vraka bland killarna?– Jag vill vara fri helt <strong>en</strong>kelt. Inte binda mig, bli besvik<strong>en</strong>och få <strong>en</strong> massa elaka barn och bråka om vem som skapassa dem.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> log överslätande och gick mot dörr<strong>en</strong>.– Och nu ska jag också jobba lite. Vi ses!
Kapitel 4Det var snart <strong>en</strong> månad sedan <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fått inbjudan omklassträff<strong>en</strong> och ända sedan dess hade hon känt sig tröttoch förkyld. Hon hade knappt orkat g<strong>en</strong>omföra d<strong>en</strong> s<strong>en</strong>asteresan till New York, de resorna som annars hörde till åretshöjdpunkter. I New York fanns allt, teatrar, butiker och <strong>en</strong>massa krogar. Och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> trivdes med de glada vänligaamerikanarna. Ytliga, ja kanske, m<strong>en</strong> det var hon självockså, hon gillade d<strong>en</strong> amerikanska livsstil<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> d<strong>en</strong> härgång<strong>en</strong> hade hon inte förmått att göra något utöver jobbet.Helt utpumpad och slut försökte hon sitta <strong>en</strong> stund i hotelletsbastu innan hon lade sig och somnade g<strong>en</strong>ast. Hon troddeatt det var <strong>en</strong> influ<strong>en</strong>sa på gång.- Vad är det med dig <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>?frågade Colin, <strong>en</strong> av killarna,jag känner inte ig<strong>en</strong> dig. Du verkar trött och nedstämd,och går alltid direkt till hotellet, inga glada kvällar påkrog<strong>en</strong> mer! Han sa det skämtsamt, m<strong>en</strong> det fanns <strong>en</strong> orobakom.- Jag tycker du ska gå till doktorn, om du känner digdålig, fortsatte han.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> log trött och sa att det var nog bara <strong>en</strong> influ<strong>en</strong>sapå gång. Nästa gång tar vi ig<strong>en</strong> det och går på krog<strong>en</strong> varje
kväll! Sa hon le<strong>en</strong>de och försökte verka som vanligt.M<strong>en</strong> hon blev inte bättre. Hon hade alltid tyckt om attgå ut och äta något gott, dricka vin, umgås och vara glad,m<strong>en</strong> ing<strong>en</strong>ting lockade mer. Hon blev bara tröttare ochtröttare. Så småningom gick hon till läkare och fick sindiagnos. Leukemi, hade doktorn sagt, kanske skulle honbli frisk, m<strong>en</strong> det var <strong>en</strong> massa prover och annat som skulletas. Under tid<strong>en</strong> var det vila om gällde. Hon hade förövrigtinget val. D<strong>en</strong> ständiga trötthet<strong>en</strong> var som ett mörkt, tungttäcke. Hon orkade knappt tvätta sig innan hon gick tillsängs och när hon steg upp var hon lika trött som kväll<strong>en</strong>innan.
Kapitel 5Glad och småvisslande gick Ismet Bavari omkring blandflyttlådor och möbler. Han hade tagit <strong>en</strong> semestervecka ochvisste att det skulle bli fint när han var klar. Han hade fått<strong>en</strong> del dukar och mattor efter sin mormor som nylig<strong>en</strong> gåttur tid<strong>en</strong>. Tillsammans med hans egna möbler och <strong>en</strong> delnytt skulle han få ett trivsamt hem här, det var han säkerpå. Som extra bonus skulle han dessutom få lite närmaretill jobbet som m<strong>en</strong>talvårdare på psykiatriska klinik<strong>en</strong>. Ochläg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> var fin och det kändes bra att äga sin bostad.Plötsligt mindes han sin gamla mormor, konstigt att honlevt ända tills nu. Ismet hade tyckt att hon var urgammalredan för tjugo år sedan när de flyttat ifrån d<strong>en</strong> byn där hanvar född. Lit<strong>en</strong>, torr och tandlös med insjunkna kinder,brukade mormor sitta utanför deras lilla hus. Alltid klädd imörka kläder, h<strong>en</strong>nes ögon var stora och mörka, nästansvarta och huvudet täckt av <strong>en</strong> stor svart sjal. Ismet aldrigsett h<strong>en</strong>nes hår. M<strong>en</strong> mormor var ing<strong>en</strong> kuvad kvinna, eftervad han mindes. Lugn och trygg satt hon alltid på sin platsoch gav order om vad som skulle göras under dag<strong>en</strong>. Tilloch med morfar fick lyda h<strong>en</strong>ne! Ja, d<strong>en</strong> gamle patriark<strong>en</strong>levde ännu, Ismet mindes honom som <strong>en</strong> jätte, han var längre
än alla andra karlar där i hemma. Och stark var han, hankunde bända upp stora st<strong>en</strong>ar från de torra åkrarna ochlägga som kanter på nyodlingarna. Hans hår var kraftigtoch stålgrått. Ismet kände på sitt eget, ja, han hade nogsamma typ av hår. Fast hans var förstås svart ännu! Hantrodde att var han lite lik morfar. Äv<strong>en</strong> om han knapptkom ihåg hur han sett ut.Resan hit hade varit ett stort äv<strong>en</strong>tyr, det hade hänt såmycket hela tid<strong>en</strong>. D<strong>en</strong> lilla bergsbyn och dess innevånarekom snart i glömska, åtminstone för barn<strong>en</strong>. Om han skulleförsöka ta mamma med sig och resa tillbaka nästa sommar?Det skulle vara roligt att återse morfar och släktingar ochse hur det verklig<strong>en</strong> såg ut i byn. Det var ju populärt attsöka sina rötter. Och mamma skulle säkert bli jätteglad,hon hade ofta pratat om det. Ja, nästa sommar skulle hanfaktiskt bjuda h<strong>en</strong>ne på resan, det kunde vara på tid<strong>en</strong>,morfar levde inte i evighet. Fast Ismet skulle aldrig kunnatänka sig att flytta tillbaka för gott. Han hade kommit medsina föräldrar och syskon till Sverige för mer än tjugo årsedan. Mamma ville eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inte flytta, m<strong>en</strong> när fem avh<strong>en</strong>nes nio barn hade dött i späd ålder följde hon sin mantill ett främmande land för att slippa förlora fler barn isjukdomar och slippa d<strong>en</strong> politiska oron, de hoppades attfå leva i frihet och trygghet. M<strong>en</strong> början blev ändå svår,allt var nytt och språket helt obegripligt. Ismet mindes de
<strong>en</strong>orma kontrasterna mot d<strong>en</strong> gamla hembyn. Det var tystoch lugnt här. Och r<strong>en</strong>t. Inga andra djur än hundar i koppelsyntes på gatorna. Till och med läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> var spännande,tre rum och kök, med toalett och badkar. Ismet hade aldrigsett vare sig vatt<strong>en</strong>toalett eller badkar. Och det fannsrinnande varmt och kallt vatt<strong>en</strong>. Och vad kyl<strong>en</strong> och frys<strong>en</strong>skulle användas till hade de inte förstått. M<strong>en</strong> utanförläg<strong>en</strong>hetsdörr<strong>en</strong> fanns d<strong>en</strong> lockande hiss<strong>en</strong>. Ismet åkte uppoch ner och irriterade grannarna.Det var fadern som väntat sig mest, m<strong>en</strong> det var han ficksvårast att anpassa sig. Han tryckte att sv<strong>en</strong>skan var krångligoch omöjlig att lära sig och han fick inget arbete. Fadernsroll som familj<strong>en</strong>s överhuvud blev snart ifrågasatt, kanskeallra mest av honom själv. Han kände sig misslyckad. Hankände sig kluv<strong>en</strong>, utanför och längtade hem, rädd för detnya. Barn<strong>en</strong> lärde sv<strong>en</strong>ska och fick kamrater och mammagick på diverse aktiviteter för invandrare. M<strong>en</strong> pappa satt<strong>en</strong>sam i läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> och blev bitter. Först försökte han atthindra mamma att gå ut, m<strong>en</strong> s<strong>en</strong> gav han liksom upp. Hanville flytta tillbaka, m<strong>en</strong> då han förstod att Sverige varframtid<strong>en</strong> för familj<strong>en</strong> stannade han.Först som vux<strong>en</strong> förstod Ismet riktigt hur olycklig ochusel pappa känt sig i Sverige. Hur mycket han offrat för attfamilj<strong>en</strong> skulle få stanna. Ibland fick pojkarna följa medhonom till arbetsförmedling<strong>en</strong> och socialbyrån och de såg
att fadern skämdes och de sv<strong>en</strong>ska kvinnorna skrämdehonom. I deras hemland var mann<strong>en</strong> familj<strong>en</strong>s överhuvudoch d<strong>en</strong> som tog hand om sin familj, annars var han <strong>en</strong>ynkrygg och till åtlöje och skam för hela släkt<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> iSverige arbetade kvinnor överallt och de försökte alltidstyra och ställa för pappa och säga vad han skulle göra.Fadern tyckte att de var utmanande och oanständigt kläddaoch han kunde aldrig acceptera att dessa kvinnor skullebestämma över honom och hans familj.Nej, livet i Sverige blev aldrig bra för pappa. Han blevsjuk och det var som om han inte ville bli frisk. Efter ettpar år somnade han in lugnt och stilla. Ismet mindessaknad<strong>en</strong> och sorg<strong>en</strong>, pappa var <strong>en</strong> del av dem ochhemlandet. M<strong>en</strong> de visste att han aldrig skulle bli <strong>en</strong> del avderas liv i Sverige. Och nu var Ismet glad att pappa aldrigfått veta d<strong>en</strong> mörka hemlighet han bar på. Ing<strong>en</strong> skull<strong>en</strong>ågonsin få veta.M<strong>en</strong> barn<strong>en</strong> hade anpassat sig bra, Ismet var bara åttaår när familj<strong>en</strong> kom hit och precis som syskon<strong>en</strong> lärde hansig snabbt sv<strong>en</strong>ska. Han var duktig i skolan. Efter gymnasietoch vidareutbildning började han som m<strong>en</strong>talskötare påd<strong>en</strong> klinik där han fortfarande jobbade kvar. Han trivdesbra och funderade på att läsa vidare till psykolog.
Kapitel 6Dag<strong>en</strong> var solig och alltför varm. Luft<strong>en</strong> stod nästan stillaoch hettan var tryckande, m<strong>en</strong> djupt inne i skog<strong>en</strong> var detvilsamt och lite svalare. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> satte sig på <strong>en</strong> mjuk gräskläddkulle och lutade rygg<strong>en</strong> mot <strong>en</strong> gammal skrovlig björkstam.H<strong>en</strong>nes ljusa byxor och d<strong>en</strong> tunna vita tröjan skulle kanskefå <strong>en</strong> och annan fläck, m<strong>en</strong> hon brydde sig inte. Träd<strong>en</strong>sgr<strong>en</strong>ar gav skugga och <strong>en</strong> aning svalka. Några höga grässtrånvajade sakta i d<strong>en</strong> lätta sommarbris<strong>en</strong>. Det gulnade gräsetdoftade sött och fullmoget. På avstånd hördes ett svagt brusfrån motorväg<strong>en</strong>. En <strong>en</strong>sam fågel kvittrade i ett träd ochdet var för tystnad<strong>en</strong> och stillhet<strong>en</strong> som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kört hit. Hittill d<strong>en</strong>na plats där hon så ofta gått tillsammans med morfarnär hon var lit<strong>en</strong>.Det var många år sedan, m<strong>en</strong> fortfarande kunde hon höramorfars trygga stämma när han berättade om skog<strong>en</strong>s floraoch fauna. Morfar var inte religiös på så sätt att han gick ikyrkan, m<strong>en</strong> i natur<strong>en</strong> och det ekologiska samspelet såghan <strong>en</strong> skapare. Och han satte aldrig människan högst, utanm<strong>en</strong>ade att allt och alla var <strong>en</strong> del av skapels<strong>en</strong>, av natur<strong>en</strong>.På d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong> trodde <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> att han visste allting. Hanberättade underbara sagor om djur och växter, småberättelser som ofta handlade om att ta ansvar, vara rädd
om livet och göra det bästa av det. Morfar var d<strong>en</strong> <strong>en</strong>desom brytt sig om h<strong>en</strong>ne, m<strong>en</strong> han dog samma år som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>började skolan. Hon kände tårar bränna bakom ögonlock<strong>en</strong>av sorg, saknad och kanske självömkan.D<strong>en</strong> dag<strong>en</strong> när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fått veta att hon var allvarligt sjukhade hon vark<strong>en</strong> känt sorg eller rädsla. Tyst och nästanlikgiltigt hade hon lyssnat på läkar<strong>en</strong>, att hon kanske snartskulle dö gjorde h<strong>en</strong>ne inget. Hon var sista länk<strong>en</strong> i <strong>en</strong>svag, sjukdomsdrabbad släkt. Alla hade dött i förtid ochalltid i cancer på mors sida. Farföräldrarna dog visst ivanliga åldersrelaterade sjukdomar och far föll ner från <strong>en</strong>byggnadsställning för några år sedan. M<strong>en</strong> alla hade dött.Nej, hon skulle inte sakna livet när det var dags att lämnadet… Det skulle bli skönt att få sova, m<strong>en</strong> vad väntadeeg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> där på andra sidan? D<strong>en</strong> frågan var skrämmande.Var det bara slut eller fanns det något, <strong>en</strong> himmel, etthelvete? <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> rös trots värm<strong>en</strong> och slöt ögon<strong>en</strong>.Sakta, nästan omärkligt svävade hon uppåt och <strong>en</strong> mjukbehaglig värme lade sig som ett täcke över h<strong>en</strong>nes tröttakropp. D<strong>en</strong> underbara doft<strong>en</strong> av skog, mylla och fullmog<strong>en</strong>grönska blev starkare ju högre upp hon kom. Det var stillaoch tyst och i tystnad<strong>en</strong> anades de allra svagaste toner, som<strong>en</strong> symfoni av skog<strong>en</strong>s alla örter och växter. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> såg desmala, slingrande stigarna långt där nere. Färgerna varstarka, dallrande, ibland nästan självlysande. Hon kände
sig omslut<strong>en</strong> av frid och harmoni. M<strong>en</strong> när hon plötsligtvarseblev episoder ur sitt liv trodde hon att hon var på vägatt dö. Då ska ju livet passera revy och hon blev inte rädd.H<strong>en</strong>nes bilder kom långsamt och skiftade omärkligt frånd<strong>en</strong> <strong>en</strong>a till andra. Hon såg sig själv som nyfödd i sin mammasfamn. Sedan på väg till skolan, lit<strong>en</strong> och <strong>en</strong>sam traskadehon fram på d<strong>en</strong> välkända väg<strong>en</strong>. Fortfarande var alla färgerklara och starka, det var ofattbart vackert och i tystnad<strong>en</strong>susade skog<strong>en</strong>s eg<strong>en</strong> symfoni.Och ig<strong>en</strong> såg hon sig själv, nu stå<strong>en</strong>de på skolgård<strong>en</strong>omgiv<strong>en</strong> av sina klasskamrater. De skrek och kastadesmåst<strong>en</strong>ar och grus på h<strong>en</strong>ne. Hon stod alldeles stilla ochblev mindre och tunnare. I nästa ögonblick försökte hon tasig upp ur <strong>en</strong> vatt<strong>en</strong>pöl. Det var kallt och regnet öste ner.Så fort hon nästan var uppe knuffade någon h<strong>en</strong>ne tillbaka.Till sist brydde hon sig inte om att försöka komma undan.Apatisk stannade hon kvar i vatt<strong>en</strong>pöl<strong>en</strong>. Flera händelserfrån skoltid<strong>en</strong> spelades upp som <strong>en</strong> film. Förtvivlad såg<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sig själv omgiv<strong>en</strong> av barn som pinade h<strong>en</strong>ne. Honkunde inte hitta sina kläder efter gympan. Mager ocheländig sprang hon runt och letade, insvept i <strong>en</strong> kall smutsigbadhandduk. De andra barn<strong>en</strong> sprang skrattande omkring,de lyste och glänste i skarpa färger, bara <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var grå ochsuddig. Plötsligt syntes ett svart moln som blev större ochstörre och där fann <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> <strong>en</strong> plats där hon kunde finnatrygghet och ro. I molnet var hon osynlig och skyddad från
omvärld<strong>en</strong>. Strax därpå såg hon sig själv som ung kvinnale<strong>en</strong>de, frisk och vacker, m<strong>en</strong> fortfarande kvar i det mörkamolnet. Och med <strong>en</strong>s kom morfar, hans ögon strålade avkärlek och ömhet. Han log mot h<strong>en</strong>ne och såg ut precissom förr, han hade till och med sin gamla bruna basker påsig. Fylld av glädje sprang <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> mot honom. M<strong>en</strong> när honvar nästan framme snubblade hon och föll och i svindladefart fortsatte hon att falla medan hon förtvivlat ropade påmorfar…Hon vaknade, sol<strong>en</strong> brände i ansiktet och det fanns intelängre någon skugga där hon satt. Förbryllad mindes <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>drömm<strong>en</strong> och morfar, det kändes som om hon fått <strong>en</strong> glimtav evighet<strong>en</strong>. D<strong>en</strong> fanns och morfar fanns, lugn och tryggskulle hon lägga sin hand i hans när det var dags, precissom förr. Hon flyttade sig bort i skuggan och satt sedanlänge i djupa tankar, innan hon stillsamt reste sig och gickmot bil<strong>en</strong>.När hon kom hem från utfärd<strong>en</strong> till barndom<strong>en</strong>s underbaraskog, blev hon sittande i bil<strong>en</strong>. Sol<strong>en</strong> brände och det blevsnabbt hett som i <strong>en</strong> bastu, m<strong>en</strong> hon orkade inte sträcka uthand<strong>en</strong> och öppna dörr<strong>en</strong>. Precis när hon höll på att somnaknackade någon på rutan och hon såg <strong>en</strong> skymt av d<strong>en</strong> nyagrann<strong>en</strong> som flyttat in i Olssons läg<strong>en</strong>het. En utlänning vardet visst. Nu tittade han oroligt på <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och insåg att honbehövde hjälp. Han öppnade dörr<strong>en</strong> och fick ut h<strong>en</strong>ne från
d<strong>en</strong> heta bil<strong>en</strong>. Varsamt stödde han h<strong>en</strong>ne till trappan ochnär de kom in i hans läg<strong>en</strong>het satte han h<strong>en</strong>ne i <strong>en</strong> bekvämkorgstol som stod precis innanför dörr<strong>en</strong>. Sedan kom hanmed ett stort glas kallt vatt<strong>en</strong> och lät h<strong>en</strong>ne dricka utanprat och frågor. Han satt bredvid och hjälpte h<strong>en</strong>ne mjuktatt hålla glaset. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kände hur kallsvett<strong>en</strong> bröt fram ipannan och hon ville säga något, förklara, m<strong>en</strong> hon varhelt utmattad. Ismet höll h<strong>en</strong>nes hand och med <strong>en</strong>s försvannall ångest och oro. Det behövdes inga ord. D<strong>en</strong> lillatrivsamma hall<strong>en</strong> med vita korgmöbler och ljusgrönatapeter, var sval och behaglig. Stol<strong>en</strong> var skön att sitta i.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kände att hon snart skulle orka resa sig och gå, m<strong>en</strong>plötsligt kändes <strong>en</strong>samhet<strong>en</strong> skrämmande.– Du, sa Ismet lågt, vill du inte komma in och sätta digi soffan eller orkar du sitta i köket? Jag kan fixa te och <strong>en</strong>macka eller något. Du behöver säkert äta lite. Kom!Och med ett lätt grepp om h<strong>en</strong>nes armbåge hjälpte hanh<strong>en</strong>ne till köksbordet.– Sitt nu och vila dig så kommer jag med något att äta.Vill du ha lite rabarberkräm förrest<strong>en</strong>? Jag kokte ihop literabarber och jordgubbar igår. Det är faktiskt jättegott omjag får säga det själv, sa han småle<strong>en</strong>de.Och visst var det gott! <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> åt utan att må illa ellerkänna av d<strong>en</strong> där obestämda tryckkänslan i mag<strong>en</strong>. Efter<strong>en</strong> stund kände hon sig piggare än hon gjort på länge. Desatt mittemot varandra vid ett stort blått köksbord och <strong>en</strong>
tunn vit gardin fladdrade lätt i det öppna fönstret. På bordetlåg <strong>en</strong> stor vävd duk och på golvet låg färgglada mattor.Det var trivsamt och ombonat.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kände att tårarna var väg. Hon hade blivit sålättrörd numer. Förr hade hon alltid skrattat och skojat, nuvar gråt<strong>en</strong> h<strong>en</strong>nes ständige följeslagare.– Är du trött min vän, vill du gå hem nu? Eller vill duhellre vila på soffan här hos mig?<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> blev alldeles varm när han frågade. Så omtänksamhan var. Som om han förstått utan ord. För hon ville intehem till <strong>en</strong>samhet<strong>en</strong>. För första gång<strong>en</strong> i sitt liv kände honsig trygg med <strong>en</strong> annan människa. Hon ville stanna.– Jag stannar gärna hos dig, svarade hon med ett svagtle<strong>en</strong>de. Hon kom plötsligt på att hon inte sagt vad hon hetteoch hon visste inte hans namn.– Jag heter <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>, berätta lite om dig själv, vad du heter,vad du gör och sånt. Själv är jag sjukskriv<strong>en</strong>, som du kanskeförstår och ska läggas in för behandling snart. M<strong>en</strong> jag villinte tala om min sjukdom nu. Det blir tids nog med det.Och Ismet berättade hur han kom till Sverige med sinfamilj när han var åtta år, och att det var så länge sedan atthan kände sig som sv<strong>en</strong>sk. Och han berättade om sitt jobbsom skötare på psykiatriska klinik<strong>en</strong>, han hade vark<strong>en</strong> statuseller hög lön. M<strong>en</strong> han trivdes och var nöjd. Man kanbara äta sig mätt! Han strävade inte efter titlar och höglön. För då sitter man kanske på ett p<strong>en</strong>gaberg när man är
gammal och frågar sig var livet blev av, sa han småle<strong>en</strong>de.Och han berättade om sin mormor som nylig<strong>en</strong> dött långtdär borta i <strong>en</strong> by i Turkiet. En del av hans mattor ochvävnader kom därifrån. Och några prydnadssaker. Allaföremål hade sin historia, och Ismet berättade livfullt ochroande. Något var kanske lite skavt och slitet, m<strong>en</strong> det varminn<strong>en</strong> från hans barndom långt härifrån. Och hanpåpekade att han hade nya möbler också, köpta i Sverige.Och med saknad och respekt talde han om sin döde pappasom tagit sin stora familj till Sverige, m<strong>en</strong> sedan mestdrabbats av motgångar och besvikelser. M<strong>en</strong> det var längesedan, och mamma levde och syskon<strong>en</strong>. Alla trivdes ochhade fått det bra och Ismet visste att hans pappa hade varitglad om han kunnat se dem. Ismets lugna trygga röst ochhans berättelse fick <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> att känna sig vemodig och leds<strong>en</strong>.H<strong>en</strong>nes eget liv kändes med <strong>en</strong>s tomt och m<strong>en</strong>ingslöst. D<strong>en</strong>öj<strong>en</strong> hon haft hade varit ytliga och o<strong>en</strong>gagerade, det fannsing<strong>en</strong>ting hon saknade nu när hon inte orkade flänga runtmer. Ismet var lugn och trygg, någon man kunde lita på.Dessvärre hade de träffats när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s liv kanske var slut.Hon försökte förklara, säga något m<strong>en</strong> h<strong>en</strong>nes ord blevkonstiga och hon orkade inte söka efter de rätta ord<strong>en</strong>.Lite förvånad hörde hon sig själv säga att hon önskat att deträffats för länge sedan.– Innan jag blev sjuk, började hon. Ismet, jag vet att viprecis har träffats, m<strong>en</strong> min tid är kanske rätt kort. Jag har
inte tid att traggla ig<strong>en</strong>om <strong>en</strong> lång bekantskap, får jag stannahos dig <strong>en</strong> stund. Du förstår, jag tycker du är så fin, precissom <strong>en</strong> riktig vän och det känns som om jag känt dig alltid.Du är så snäll. Hon log och suckade lite och blundade.M<strong>en</strong> sedan fortsatte hon lite förläget. Ja, jag vet inte riktigthur jag ska säga, m<strong>en</strong> jag tycker riktigt mycket om dig.Tills nu har jag har mest brytt mig om mitt jobb, jag fickresa mycket och se och uppleva mycket och jag har <strong>en</strong> bralön. M<strong>en</strong> jag vet inte, om det eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> varit så bra. Förjag var rädd för människor, rädd för närhet. M<strong>en</strong> med digkänns det annorlunda. Jag är bara så trött, jag orkaring<strong>en</strong>ting längre. Bara sova, sova och sova.Hon tystnade lika snabbt som börjat tala m<strong>en</strong> när honslöt ögon<strong>en</strong> förnam hon <strong>en</strong> alldeles ny känsla, som om detfanns <strong>en</strong> strimma av hopp, om hon bara fick vila <strong>en</strong> lit<strong>en</strong>stund.Ismet låg på knä bredvid h<strong>en</strong>ne. Han höll h<strong>en</strong>nes svalahand i sin. Det var <strong>en</strong> känsla av overklighet att ha <strong>en</strong> nästanokänd kvinna här, <strong>en</strong> som bett att få stanna och sagt att honvar allvarligt sjuk. Han hade säkert sett h<strong>en</strong>ne några gångeri trappan m<strong>en</strong> knappt lagt märke till h<strong>en</strong>ne. M<strong>en</strong> när hansåg på h<strong>en</strong>ne nu kände han ett underligt vemod, som omallt var för s<strong>en</strong>t. Hon var så blek, h<strong>en</strong>nes hud verkade gråoch livlös. M<strong>en</strong> ändå tänkte han att han aldrig sett <strong>en</strong>vackrare kvinna. Det långa håret lockade sig mjukt ochläpparna var fylliga och ögonfransarna långa och mörka,
och hon var helt osminkad. Hjälplös och sjuk låg hon här,<strong>en</strong> flicka som han gärna ville lära känna. M<strong>en</strong> hade de någontid på sig, vad var det för sjukdom hon hade? Hon hadeinte sagt något om det. Försiktigt reste han sig och hämtade<strong>en</strong> tunn filt och lade över h<strong>en</strong>ne. Hon fick i alla fall stannatills hon vaknade. Sedan fick de väl prata vidare omframtid<strong>en</strong>. Och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sov. Hon låg nästan orörlig hela natt<strong>en</strong>och nästa morgon var det måndag. Ismet skulle jobba, m<strong>en</strong>han kunde inte bara gå och lämna h<strong>en</strong>ne här. Så han togkompledigt och gjorde sedan i ordning frukost. Han dukadefram vad som fanns hemma, kokte ett par ägg, skar uppbröd och satte fram ost och marmelad. Han hade ing<strong>en</strong>aning om vad hon brukade äta. Och hon hade väl medicinerhemma, trodde han.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> vaknade på soffan och hörde ljud<strong>en</strong> från köket, såtrivsamt det var. Doft<strong>en</strong> av nylagat kaffe och Ismetssmågnolande fick h<strong>en</strong>ne nästan att glömma trötthet<strong>en</strong>. M<strong>en</strong>så insåg hon att hon legat med kläderna på och vark<strong>en</strong> tvättatsig eller borstat tänderna. Hon kände sig skams<strong>en</strong> för atthon ställt till det så för honom, vad skulle han tro om h<strong>en</strong>ne?Tyst gick hon till badrummet för att åtminstone tvätta avsig lite och gnugga tänderna med tandkräm. När hon sattesig vid det dukade köksbordet var båda först tysta och liteg<strong>en</strong>erade, m<strong>en</strong> snart pratade de som om de känt varandralänge. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hämtade sina tabletter och sedan berättade
hon om sjukdom<strong>en</strong>.Efteråt satt de tysta. De kände att de delade sorg<strong>en</strong> ochsmärtan, vetskap<strong>en</strong> om att deras tid tillsammans kanskeskulle bli kort. M<strong>en</strong> just därför måste de ta vara på varjeminut. Det var sant som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sagt igår, de hade inte rådatt slösa bort tid<strong>en</strong>. Så tillsammans gick de ner till <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>släg<strong>en</strong>het och tog med <strong>en</strong> del kläder och toalettgrejor. Ismetdrog fram extrabädd<strong>en</strong> och satte d<strong>en</strong> bredvid sin isovrummet. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skulle förstås ligga i hans säng, själv låghan i gästsäng<strong>en</strong> bredvid och när han bäddat båda sängarnasåg det riktigt fint ut. De kände att närhet<strong>en</strong> och d<strong>en</strong> spirandekärlek<strong>en</strong> skulle ge dem tröst och styrka. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sov tryggtmed Ismet bredvid.
Kapitel 7Medan <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var inlagd på sjukhuset för b<strong>en</strong>märgs-transplantationoch första cellgiftbehandling<strong>en</strong> köpte Ismet nyasängar, sängkläder och ett härligt svart och vitt överkast.Och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> flyttade in hos honom när hon kom hem, fasthon behöll sin läg<strong>en</strong>het och sina möbler. Hon blev snartbättre och prognos<strong>en</strong> var god. Själv trodde hon att honskulle överleva, det fanns så många möjligheter, så mångabehandlingsmetoder. Och nu när hon hade Ismet och älskadehonom ville hon leva. Han hade sett h<strong>en</strong>ne sjuk och hjälpth<strong>en</strong>ne, <strong>en</strong>kelt och kravlöst hade han ställt upp. Han bryddesig inte om h<strong>en</strong>nes dyrbara prylar eller d<strong>en</strong> fina bil<strong>en</strong>. Detvar h<strong>en</strong>ne han brydde sig om. Och hon älskade att krypaihop i hans famn och höra honom berätta om sin uppväxtlångt borta i Turkiet. Och hon undrade om han inte tycktatt det var svårt att lämna sitt land och släktingar och allt.Och ibland undrade hon om han aldrig blev mobbad. Såsom hon blivit, fast det sa hon aldrig.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s sjukdom gick tillbaka, hon tog sin medicin ochförsökte glömma att hon varit nära död<strong>en</strong>. När hon såsmåningom kunde jobba ett par timmar om dag<strong>en</strong> vågadehon tro att sjukdom<strong>en</strong> var borta. Och efter <strong>en</strong> månad med
deltid hoppades <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> att kunna jobba heltid ig<strong>en</strong>. Fasthon ville inte resa. Aldrig mer resa. Hon ville alltid varahos Ismet. Kärlek och närhet var <strong>en</strong> ny skön känsla förh<strong>en</strong>ne som trivts bäst <strong>en</strong>sam. Med Ismet blev livetvärdefullt. Aldrig hade hon trott att hon skulle våga ge sighän och älska någon. M<strong>en</strong> Ismet var så öm och försiktig,han tog i h<strong>en</strong>ne som om hon varit det sköraste porslin ochpå något sätt fick det h<strong>en</strong>ne att våga släppa kontroll<strong>en</strong>, attkänna kärlek, åtrå och lycka utan förbehåll. M<strong>en</strong> de älskadeinte så ofta, för det mesta låg de bara tätt intill varandra.Kärlek och närhet var viktigare än passion och erotik. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>talade ofta om sin morfar, som varit d<strong>en</strong> <strong>en</strong>de som brytt sigom h<strong>en</strong>ne, d<strong>en</strong> <strong>en</strong>de som haft tid. Hon berättade om hurhon och morfar brukade cykla ut till skog<strong>en</strong> och ha matsäckmed sig. Medan de tittade på växter, insekter och fåglarberättade morfar om allt de såg i natur<strong>en</strong>.– Det blev så spännande för han hittade på små sagor,om djur<strong>en</strong> och hur allt i natur<strong>en</strong> hörde ihop. Hans berättelservar ofta till hjälp och tröst sedan när jag fick det svårt iskolan. M<strong>en</strong> han dog alltför tidigt, s<strong>en</strong> dess har jag varit<strong>en</strong>sam. Skoltid<strong>en</strong> blev ett litet helvete, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> bittert.Och ing<strong>en</strong> märkte något.– M<strong>en</strong> fanns det ing<strong>en</strong> lärare som du kunde prata med?– Nej man skvallrade inte, det var något slags hederskodex.Det var bättre att lida i tysthet. M<strong>en</strong> jag klarademig i alla fall. Och i gymnasiet blev det bra, där fick jag
kompisar. Så jag klagar inte, tro inte det. Jag blev faktisktriktigt nöjd med livet.- Det var ju tur att det blev bra till slut, m<strong>en</strong> det måsteha varit hemskt innan. Stackars min lilla älskling. Ismetkysste h<strong>en</strong>ne ömt.- M<strong>en</strong> nu har jag dig och jag är så ofattbart lycklig! Jagälskar dig Ismet.- Ja, och nu blir du aldrig mer <strong>en</strong>sam, jag ska alltid varamed dig, sa Ismet och höll h<strong>en</strong>ne hårt intill sig.Nästa dag strålade sol<strong>en</strong> från molnfri himmel och luft<strong>en</strong>var mild fast klockan bara var strax efter åtta. Ismet sattefram rostat bröd, marmelad, ost, smör och kaffe, innan hanväckte <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>. Hon var så söt när hon lite yrvaket kikadefram under täcket, m<strong>en</strong> snart log hon glatt och de åt frukostoch pratade om allt och inget, snart skulle de iväg till sinajobb. Och medan Ismet cyklade till sjukhuset fick <strong>en</strong> pojkeplötsligt hemlängtan.
Kapitel 8Dörrar öppnades, tofflor klapprade och porslin och glasskramlade. Michael låg i kvar i säng<strong>en</strong> och lät ljud<strong>en</strong> saktasjunka in i medvetandet. Han hade fortfarande svårt att tatill sig det som hände omkring honom. M<strong>en</strong> han tyckte omlugnet på sjukhuset, trivdes med dagliga rutinerna. Han villeinte flytta härifrån, äv<strong>en</strong> om han på något sätt förstått attdet var m<strong>en</strong>ing<strong>en</strong>. Här fick han leva i sin eg<strong>en</strong> värld. Härvar han trygg. Plötsligt kom syster Ida in i rummet ochglatt le<strong>en</strong>de drog hon från gardinerna och öppnade fönstret.- Åh, vilk<strong>en</strong> härlig morgon, Michael! Nu får du stigaupp, snart är det frukost. Hon gick fram och rufsade honomlite i håret.- Um, jag ska. Michael pratade tyst.Av alla sköterskorna gillade han syster Ida allra bäst,hon var alltid glad och snäll. Ibland ville Michael försökavara snäll tillbaka, m<strong>en</strong> det var svårt för han visste inte vadsom förväntades av honom. När hon lämnat rummet restehan sig långsamt och tog med sig sina dagkläder tillbadrummet. Och efter <strong>en</strong> stund smög han in i matsal<strong>en</strong>.Några ansikt<strong>en</strong> vändes mot honom när han öppnade dörr<strong>en</strong>,m<strong>en</strong> alla fortsatte att äta. Tyst och försynt gick han fram
till buffén och tittade på mat<strong>en</strong>. Som vanligt tog han bara<strong>en</strong> skorpa med lite smör och <strong>en</strong> kopp te. Stilla och tyst satthan vid sitt bord. Tittade håglöst ut g<strong>en</strong>om det öppnafönstret, såg träd<strong>en</strong>s gr<strong>en</strong>ar sakta vaja i vind<strong>en</strong>. En friskvindil svepte g<strong>en</strong>om rummet och med <strong>en</strong>s kände Michaelatt han var hungrig. Tveksamt valde han bland de olikarätterna. Doft<strong>en</strong> av havregröt väckte ett minne som kändesoväntat bra. Han tog <strong>en</strong> tallrik och fyllde med varm grötoch mjölk. Vid bordet mindes han att han ibland fått gröthemma hos mormor. Fast inte så ofta. Hon sa alltid att dehade syndat att de måste sona allt ont de gjort och då fickhan ing<strong>en</strong> gröt. Då fick han bara skorpor eller hårt bröd.Han förstod aldrig varför de skulle ha det så, m<strong>en</strong>mormor ville inte prata om det. Fast ibland var honannorlunda. Då kunde han få sitta uppe i rummet. Mormorhade så r<strong>en</strong>t och fint i sin stuga, det luktade gott av såpa.Ibland när hon var glad och snäll fick han följa med h<strong>en</strong>neut i skog<strong>en</strong> och plocka blommor som de satte i vaser hemma.Då blev det vackert i rummet. Blommorna lyste upp i d<strong>en</strong><strong>en</strong>kla stugan. M<strong>en</strong> hans eget lilla rum i källar<strong>en</strong> var aldrigtrivsamt och det alltid kallt, fast varma sommardagar vardet skönt. M<strong>en</strong> han fick inte ha något fint därnere. Michaelslevade sakta och tankfullt i sig gröt<strong>en</strong>. Det smakade gott.Det var länge sedan han märkt vad han åt. Efter gröt<strong>en</strong>gick han fram <strong>en</strong> gång till och funderade på om han skulleäta något mer. Det fanns bröd och pålägg, ost och allt
möjligt. Han såg sig tveksamt omkring, han fick kanskeinte äta mer, m<strong>en</strong> syster Ida kom just förbi och såg honom.– Ja, var så god Michael, ta du <strong>en</strong> smörgås, det gör diggott. Hon blev glad och överraskad när hon såg att han åt.M<strong>en</strong> samtidigt var hon rädd att skrämma bort honom.– Tack jag … sa Michael med ett litet försiktigt le<strong>en</strong>de.Ida blev varm inombords, tänk om han äntlig<strong>en</strong> var på väg,tänk om det skulle vända nu. Om han skulle öppna sig och…Hon hade tyckt så fruktansvärt synd om d<strong>en</strong> lille krak<strong>en</strong>när han kommit hit. Det var snart två år sedan m<strong>en</strong> hanhade inte blivit märkbart bättre. Han ville ing<strong>en</strong>ting, trivdesbäst om han fick ligga på sin säng. Ibland läste han litem<strong>en</strong> bara korta stunder. Någon kväll hade de lyckats lockahonom att sitta med i teverummet, m<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> visste vadhan tyckte om programm<strong>en</strong>, han skrattade aldrig eller visad<strong>en</strong>ågra känslor. Han satt där och tittade <strong>en</strong> stund, ursäktadesig sedan och gick och lade sig. Tyst och försynt, likgiltig.Därför kändes det hoppfullt d<strong>en</strong> här morgon<strong>en</strong>.När han kom in på sitt rum lade han sig på säng<strong>en</strong>, m<strong>en</strong><strong>en</strong> ny ovan känsla av livslust fick honom att stiga upp ig<strong>en</strong>.Han ställde sig vid fönstret och tittade ut såg träd<strong>en</strong> ochskog<strong>en</strong> på avstånd. Om han skulle gå ner och sätta sig påbänk<strong>en</strong>. Kanske någon ville gå med honom ut <strong>en</strong> stund sedan.Ing<strong>en</strong> lade märke till honom när han gick mot utgång<strong>en</strong>,alla var upptagna med att plocka undan efter frukost<strong>en</strong>.
Mickael gick ut och satte sig på bänk<strong>en</strong>. På d<strong>en</strong> st<strong>en</strong>sattagång<strong>en</strong> flög de allra första höstlöv<strong>en</strong> omkring. Himl<strong>en</strong> varalldeles klarblå, molnfri och sol<strong>en</strong> sk<strong>en</strong>. Det var något medseptemberluft<strong>en</strong> som väckte <strong>en</strong> längtan eller oro. Han tänktepå mormor, undrade vad hon gjorde nu. Var hon hemma istugan, hon kanske behövde honom. Hon hade blivit såkonstig, ropat på Iris och Gustav, när han frågat vilka detvar hade hon stirrat tomt på honom och sagt att de hadesyndat så svårt att Gud övergett dem alla. M<strong>en</strong> det sadehon ju alltid och om alla, alla människor var syndare, sahon. M<strong>en</strong> sedan hade hon slutat att städa och tvätta sigsjälv... Och hon brydde sig inte längre om vad han gjorde.Tänk om han skulle gå hem och koka gröt till h<strong>en</strong>ne, l<strong>en</strong>god havregröt, sådan som hon brukade ge honom, när hanvarit riktigt snäll och bett länge. Det kan inte vara så långthem, de bor ju där borta i skog<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> han skulle kanskefråga syster Ida, fast hon hade nog inte tid nu. Nej det ärklart att han skulle hitta hem själv. Mormor väntade ochhan måste hjälpa h<strong>en</strong>ne. Utan större tvekan reste han sigoch gick ut g<strong>en</strong>om sjukhusgrindarna, han såg skog<strong>en</strong> <strong>en</strong> bitbort och där skog<strong>en</strong> tog slut fanns huset. Deras fina rödahus. Med bärbuskar och fruktträd, tänk om det fanns någramogna bär då skulle han äta några. Fast mormor skulle välsälja dem förstås. Han brukade få smaka riset om han åt avfrukt<strong>en</strong> och bär<strong>en</strong>, de måste sälja allt. Fast inte alltid, hanmindes att han ibland fick ett äpple eller ett päron och han
kunde få <strong>en</strong> skål bär också om han varit duktig och plockatmånga.Det var skönt i skog<strong>en</strong>. Så tyst, och vad gott det luktade,friskt och annorlunda mot sjukhuset, plötsligt undrade hanvarför han stannat där. Varför hade inte mormor kommitoch hämtat hem honom? Tänk om hon var arg. Han blevplötsligt rädd, mormor kunde vara elak när hon var arg.Hon slog honom och sade att han var ett djävul<strong>en</strong>s barn.Och då sa hon att hon måste piska synd<strong>en</strong> ur honom. Ochatt han måste fasta fyrtio dagar som Jesus. Michael blevplötsligt rädd där han gick på stig<strong>en</strong>. Han kände sig trött,han var inte van att gå, hans b<strong>en</strong> var smala och spinkiga.Han satte sig försiktigt på <strong>en</strong> st<strong>en</strong>. Han satt där och kändesol<strong>en</strong> värma ansiktet. Det kändes skönt. Allt blev liksomrött innanför ögon<strong>en</strong>. Han tänker att det är nog blodet sommormor alltid talde om, blodet som skulle frälsa dem. M<strong>en</strong>då är ju mormor inte arg, inte arg alls! Hon skulle stå idörr<strong>en</strong> och le stillsamt som hon gjorde ibland när han komhem från skolan. M<strong>en</strong> ibland var hon arg när han kom hemoch hon trodde att han tramsat på hemväg<strong>en</strong>, då var hontvung<strong>en</strong> att slå honom. Piska ut det onda som hon sa.Michael rös och grät tyst där på st<strong>en</strong><strong>en</strong>. Han kröp ihop.Det var svårt när mormor var arg. Hon verkade inte sehonom, m<strong>en</strong> ändå träffade vart<strong>en</strong>da piskrapp och sedankunde han inte sova för det sved i sår<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> han kunde
inte säga till i skolan. En gång hade han försökt, m<strong>en</strong> frök<strong>en</strong>hade bara sett lite orolig ut och sagt att han måste varasnäll och lyda sin mormor så skulle det nog bli bra. Annarsfår du komma till mig ig<strong>en</strong> och berätta, hade hon sagt. M<strong>en</strong>Michael hade inte gjort det, hon skulle ändå inte förstå.Hon trodde förstås att det var han som varit dum. Och detvar det väl. Fast ing<strong>en</strong> av de andra barn<strong>en</strong> fick stryk, inteså som han i alla fall. De var glada och busiga och vågadeallt som han aldrig vågade. Ing<strong>en</strong> brydde sig om honom iskolan. Han fick vara ifred. Han gjorde inte sina läxor somde andra, m<strong>en</strong> frök<strong>en</strong> sa att det räckte att han gjorde sittbästa.Inez Gustavsson gick sakta på d<strong>en</strong> smala vindlandeskogstig<strong>en</strong>, det var <strong>en</strong> underbar s<strong>en</strong>sommardag. Träd<strong>en</strong> hadebörjat skifta i rött och guld. Allt blev lugnare när sommar<strong>en</strong>salla måst<strong>en</strong> var borta. Det var <strong>en</strong> vacker dag med klarblåhimmel och träd<strong>en</strong>s guldglänsande blad lyste och skimrade.Och det fanns <strong>en</strong> aning av höst<strong>en</strong>s allra första skärpa i luft<strong>en</strong>.Inez hade alltid tyckt om höst<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> idag såg hon inget avnatur<strong>en</strong>s skönhet, det kunde lika gärna ha regnat eller snöat.Hon ångrade att hon gått ut. Nu ville hon helst lägga sigunder <strong>en</strong> buske och somna för att aldrig mer vakna. Sorg,saknad och <strong>en</strong>samhet gjorde steg<strong>en</strong> tunga.Det var snart <strong>en</strong> vecka sedan h<strong>en</strong>nes hund, Jassar hadefått somna in. Han orkade inte mer, han blev nästan tretton
år och var stel och värkbrut<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> saknad<strong>en</strong> och sorg<strong>en</strong>var outhärdlig. Han skulle bli h<strong>en</strong>nes sista hund, nu varhon snart sextiosex år och att skaffa <strong>en</strong> valp var inte atttänka på. M<strong>en</strong> samtidigt gjorde det smärtan och sorg<strong>en</strong>int<strong>en</strong>sivare. Inez satte sig tungt på <strong>en</strong> stubbe. Trötthet<strong>en</strong>tog överhand, det kändes som om hon inte skulle orka gåett <strong>en</strong>da steg till. Tystnad<strong>en</strong> var bedövande, ing<strong>en</strong> fågelsång,inget sus i träd<strong>en</strong>, bara tomhet, längtan och vemod. Skog<strong>en</strong>var välbekant och allt påminde om Jassar. Hon kändevart<strong>en</strong>da träd, var<strong>en</strong>da stig här och allt fick h<strong>en</strong>ne att minnasalla glada och bekymmersfria prom<strong>en</strong>ader med hund<strong>en</strong>.Hans stora vackra huvud, när han vände sig mot h<strong>en</strong>ne föratt se efter om hon var med. Hans sträva, sköna päls ochtassarna som hon brukade torka när de varit ute i regn.Och på kvällarna när hon såg på teve låg Jassar bredvidh<strong>en</strong>ne i soffan och snusade. Det kändes tryggt och trivsamt,m<strong>en</strong> var det slut och hon <strong>en</strong>sam. Hon kände sorg<strong>en</strong> som <strong>en</strong>fysiskt smärta. Insikt<strong>en</strong> att han inte längre fanns varouthärdlig.Plötsligt hörde Michael ett ljud. Det kom någon på stig<strong>en</strong>han kikade försiktigt fram bakom buskarna. En kvinna imörka kläder. Hon gick sakta och lite böjd och hon liknademormor. Michael reste sig tyst och smög efter h<strong>en</strong>ne. Hongick sakta precis som mormor och hon hade likadana klädersom hon, mörka och jo, håret är likadant. Det måste vara
mormor… M<strong>en</strong> helt säker var han inte så han bestämde sigför att följa efter h<strong>en</strong>ne <strong>en</strong> bit. Eller skulle han ropa påh<strong>en</strong>ne. M<strong>en</strong> nej han ville vara säker först. Hon kanske vändesig om. Och plötsligt stannade hon och liksom lyssnade,precis så brukade mormor också göra. Och när de hadegått i skog<strong>en</strong> hade hon nästan alltid varit snäll och nästanglad. Hon pratade om blommorna som Gud gjort och sa attallt det vackra hade Gud gjort. Ja, Gud hade gjort oss också,sa hon. Tänk så bra att han mött mormor här i skog<strong>en</strong>, närhon var glad, de kunde kanske plocka blommor och ta medhem. Han tittade på mark<strong>en</strong>. Det fanns visst inte så mångablommor, m<strong>en</strong> han såg något blänka till i diket. Han böjdesig och tog upp det, såg att det <strong>en</strong> kniv, <strong>en</strong> snygg och brakniv, med rött skaft och blankt fint blad. Han kunde fångasol<strong>en</strong> i d<strong>en</strong> blanka ytan. Michael tittade fascinerat på kniv<strong>en</strong>lät sol<strong>en</strong> skicka ut reflexer. Han nästan skrattade. Då märktehan att mormor också hade stannat. Hon satt på <strong>en</strong> stubbekanske väntade hon på honom. Han lade kniv<strong>en</strong> i fickan,plötsligt rädd att hon skulle bli arg om hon såg d<strong>en</strong>.Ett oväntat ljud fick Inez att se sig om, m<strong>en</strong> allt var somnyss. Det var väl <strong>en</strong> kanin som skuttat iväg, tänkte hon ochreste sig. Tveksamt blev hon stå<strong>en</strong>de med <strong>en</strong> diffus känslaav att vara iakttag<strong>en</strong>. Fast hon inbillade sig naturligtvis.Det kom nästan aldrig någon här mitt på dag<strong>en</strong>. För övrigtbrydde hon sig inte, hon skulle skynda sig hem och dra förgardinerna och lägga sig. Hon gick några steg m<strong>en</strong> känslan
av att vara iakttag<strong>en</strong> ökade. Det kändes plötsligt kallt ochkusligt fast det var mitt på dag<strong>en</strong> och sol<strong>en</strong> värmde. Honstannade ig<strong>en</strong> och lyssnade. M<strong>en</strong> det var alldeles tyst ochdet var nästan bedövande vackert i skog<strong>en</strong>, i de soligagläntorna doftade jord<strong>en</strong> och rönnbär<strong>en</strong> lyste röda ochmogna. M<strong>en</strong> Inez rös och kände skräck<strong>en</strong> komma krypande.Om ändå Jassar levt, då skulle han ha sprungit omkringoch nosat och studerat allt på stig<strong>en</strong>. Hon var aldrig räddoch <strong>en</strong>sam när han var med. Han var h<strong>en</strong>nes bästa vän,Inez kände tårarna bränna av sorg och saknad. Hon stannadeig<strong>en</strong> och fick <strong>en</strong> vag känsla av att någon stannat bakomh<strong>en</strong>ne. Snabbt vände hon sig om, m<strong>en</strong> kunde inte uppfattanågot.–Hallå, sa hon lite tvekande, är det någon där? H<strong>en</strong>nesröst var svag och osäker, vad skulle hon förest<strong>en</strong> säga omdet var någon? M<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> svarade, det var tyst och itystnad<strong>en</strong> kunde det svaga bruset från motorväg<strong>en</strong> anas.Inez började gå ig<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> hon darrade trots värm<strong>en</strong>. Detvar som någon smög inne i dunklet bland buskarna, någonsom ville h<strong>en</strong>ne illa. Naturligtvis hade hon inte mobil<strong>en</strong>med sig heller. Barn<strong>en</strong> sa alltid att hon skulle ha d<strong>en</strong> med iskog<strong>en</strong> ifall hon skulle ramla eller om Jassar skulle bli sämreoch inte kunde gå hem. Och d<strong>en</strong> sista tid<strong>en</strong> med Jassar komhon nästan alltid ihåg d<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> nu var han var död. Efterytterligare några meter vände hon sig snabbt utan att stannaoch i ögonvrån såg hon någon som liksom hukade bakom
ett träd. Då kom d<strong>en</strong> verkliga skräck<strong>en</strong>. Blickstilla stodhon och försökte se d<strong>en</strong> som gömt sig. Hjärtat bankadeoch hon hade svårt att andas. Var det någon som villeskrämma h<strong>en</strong>ne, eller var det ännu värre.– Kom fram du som smyger där borta! ropade hon med<strong>en</strong> röst som hon försökte göra barsk.Han kikade fram bakom trädstamm<strong>en</strong> m<strong>en</strong> skymtade bara<strong>en</strong> del av del av h<strong>en</strong>nes ansikte. Han bestämde sig för attinte svara g<strong>en</strong>ast. Hon kan vänta hon blir säkert inte argidag. Det luktade så friskt och gott, han såg några hallonpå <strong>en</strong> buske. Försiktigt så inte mormor hörde, nöp han avnågra. Han tog några till, kan kanske bjuda mormor, tänktehan. Nu hade hon stannat ig<strong>en</strong> och hon tittade rakt på honom.Hon såg rädd ut, m<strong>en</strong> sedan skrattade hon och frågade vemhan var. Han kom fram och undrade varför hon inte kändeig<strong>en</strong> honom.– Vad är du för <strong>en</strong> filur? sa hon glatt, du får inte smygaefter gammalt folk så där. Han svarade inte stod baraorörlig med stel glasartad blick. Bara <strong>en</strong> pojke han verkad<strong>en</strong>ästan rädd när han iakttog h<strong>en</strong>ne under d<strong>en</strong> ljusa lugg<strong>en</strong>.Inez var nära att skratta av lättnad.– Hör du, om du gått vilse så är det bara att följa stig<strong>en</strong>rakt fram. Då kommer du till <strong>en</strong> busshållplats och till c<strong>en</strong>trum.Det är bara att gå! Hon försökte låta bestämd, förpojk<strong>en</strong> verkade otäck där han stod och stirrade utan att
svara.– Jag sätter mig här och vilar mina gamla b<strong>en</strong>, du får gåvidare, sa hon och satte sig på <strong>en</strong> st<strong>en</strong>, hon försökte leuppmuntrande och hoppades att han skulle ge sig iväg.- Mormor, sa han tyst, mormor?- Nej, jag är inte din mormor, jag har barnbarn, m<strong>en</strong> debor inte här. Gå du vidare så hittar du nog din mormor.Inez önskade innerligt att någon skulle komma, detkändes kusligt att sitta här med d<strong>en</strong> besynnerlige pojk<strong>en</strong>.Han var lit<strong>en</strong> och mager, m<strong>en</strong> hans stirrande blick skrämdeh<strong>en</strong>ne. Det var som om han inte förstod vad hon sa. Kanskevar det <strong>en</strong> knarkare. En del börjar ju tidigt.- Mormor, sa han ig<strong>en</strong>. Och gick ett steg närmare.- Mormor, ska vi ska gå hem nu?- Nej! Och jag är inte din mormor och vi ska inte gånågonstans, röt Inez. Ge dig iväg!Nu var hon var nästan mer arg än rädd för pojk<strong>en</strong> såg såförskrämd och ynklig ut. Han kunde väl knappast görah<strong>en</strong>ne något, m<strong>en</strong> han ingav ändå ett krypande obehag ochhon ville bli av med honom.– Jag stannar här och vilar, m<strong>en</strong> du ska fortsätta stig<strong>en</strong>rakt fram. Din mormor väntar säkert på dig!Inez hoppades att han äntlig<strong>en</strong> skulle ge sig iväg till sinmormor eller vem som helst, bara hon slapp honom. M<strong>en</strong>då pojk<strong>en</strong> kom närmare bestämde hon sig för att prova attvara vänlig och sa att det kanske var bäst att de gick
tillsammans ändå. Lite stelt reste hon sig och försökte levänligt mot grabb<strong>en</strong>.– Jag har några barnbarn som är i ålder med dig, sa hondet är <strong>en</strong> pojke som heter Gustav och <strong>en</strong> flicka som heterCarina. Fast de bor långt bort.Det var som om pojk<strong>en</strong> blev lugnare när hon pratade,m<strong>en</strong> hon visste inte vad hon skulle prata om, han svaradeju inte. De gick på stig<strong>en</strong>, han kom lite bakom h<strong>en</strong>ne ochåter kände hon ett krypande obehag.– Mormor, sa han varför fick jag aldrig vara med deandra, varför måste Gud alltid straffa oss? Har han intesnart straffat oss färdigt så att vi får komma till himl<strong>en</strong>?Hans röst var gäll och lite pipig.Inez rös, vad var det för <strong>en</strong> pojke, kunde han ha rymtfrån sjukhuset? Aldrig hade hon saknat sin mobil så mycketsom nu, gode Gud, låt det komma någon. M<strong>en</strong> skog<strong>en</strong> varödslig och tom och i skuggan av de stora granarna kändesdet plötsligt kallt. Hon rös…På sjukhuset hade de upptäckt att Michael försvunnit, m<strong>en</strong>det gick inget stort larm, han var ju ofarlig. Det skulle säkertinte dröja länge innan någon hittade honom eller så komhan tillbaks själv. Han brukade inte vilja vara ute. Ett parsköterskor gick ut för att leta i området närmast m<strong>en</strong> hansyntes inte till. De gick till köpc<strong>en</strong>trumet och frågade omnågon sett Michael där, m<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> kände ig<strong>en</strong> honom, och
han hade ju inga p<strong>en</strong>gar så han hade inte kunnat handla.Oron ökade allt eftersom timmarna gick, kanske skulle deändå larma polis<strong>en</strong>. Polis<strong>en</strong> lovade att skicka ut <strong>en</strong> bil,m<strong>en</strong> de tyckte inte heller att det var någon överhängandefara. Det var ju varmt och skulle inte bli mörkt på fleratimmar. Grabb<strong>en</strong> skulle säkert vara tillbaka till kvällsmat<strong>en</strong>!Ida föreslog att de skulle gå bort mot skog<strong>en</strong>, Michael varju uppvux<strong>en</strong> på landet, han kanske längtade från det gråsjukhuset. Så de gav sig i väg och hoppades att snart hittahonom.Inez gick <strong>en</strong> bit under tystnad, kanske skulle pojk<strong>en</strong> ändålämna h<strong>en</strong>ne ifred om hon inte talade med honom. M<strong>en</strong>han fortsatte att gå ömsom bredvid, ömsom bakom h<strong>en</strong>ne.Hon kände hans obehagliga kalla ögon hela tid<strong>en</strong>. Honkunde inte förstå varför han kallade h<strong>en</strong>ne mormor.– Vad heter du? frågade Inez för att ha något att säga,jag heter Inez Gustavsson och jag brukade gå här… Honhade tänkt berätta om Jassar, m<strong>en</strong> kände att hon inte orkade.Obehag och skräck hade fått h<strong>en</strong>ne att glömma sorg<strong>en</strong> för<strong>en</strong> stund, m<strong>en</strong> att prata om sin älskade hund med d<strong>en</strong> härhemske ung<strong>en</strong> vark<strong>en</strong> ville eller kunde hon. Sida vid sidagick de tysta <strong>en</strong> stund då han helt oväntat slet upp <strong>en</strong> knivoch rispade h<strong>en</strong>ne i arm<strong>en</strong>.– Titta mormor, nu kommer du till Gud! G<strong>en</strong>om blod,som du brukar säga.
Det gjorde inte så ont, m<strong>en</strong> bestörtning<strong>en</strong> när hon upptäcktekniv<strong>en</strong> blev för mycket. Hon slog till honom rakt iansiktet och fick tag i <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> gr<strong>en</strong> och fortsatte att slåhonom. Hon slog och slog, han stirrade på h<strong>en</strong>ne med blodetrinnande från <strong>en</strong> skråma i pannan. M<strong>en</strong> med <strong>en</strong>s stack hankniv<strong>en</strong> i h<strong>en</strong>ne, han såg inte var d<strong>en</strong> träffade, han bara stackd<strong>en</strong> i h<strong>en</strong>ne gång på gång. När hon jämrande föll, fortsattehan att sticka tills hon låg alldeles stilla och mark<strong>en</strong> vartäckt av blod.Lika oväntat som han börjat reste han sig m<strong>en</strong> lät kniv<strong>en</strong>sitta kvar i h<strong>en</strong>ne. En stund stod han och tittade på h<strong>en</strong>ne.Han log när han såg allt blodet, såg håret rött och klibbigtoch h<strong>en</strong>nes mörka kläder, trasiga och blodfläckade. Hansåg på sina händer som också var nedsmorda av blod. Hansprang skrattande iväg och ropade- Mormor är död, mormor är död! Hon är räddad avblodet som hon alltid ville!Då mötte syster Ida honom och tog honom i famn<strong>en</strong>. Honhöll d<strong>en</strong> blodige pojk<strong>en</strong> intill sig medan <strong>en</strong> isande skräckspred sig inom h<strong>en</strong>ne. Vad hade han gjort? Just när hontrott at Michael var på väg… vad hade hänt. Hon satt stillamed d<strong>en</strong> le<strong>en</strong>de pojk<strong>en</strong> i famn<strong>en</strong> och kände sig olyckligareän någonsin.Inez låg kvar på d<strong>en</strong> smala skogstig<strong>en</strong>. Några rödaflugsvampar lyste i det torra bruna gräset, det doftade höst
och ljung<strong>en</strong> stod i blom. Hon låg på rygg och såg upp motd<strong>en</strong> azurblå septemberhiml<strong>en</strong>. Blodet sipprade sakta frånett djupt sår, m<strong>en</strong> det gjorde inte ont. Några torra lövprasslade intill h<strong>en</strong>nes öra, hon log och slöt ögon<strong>en</strong>.
Kapitel 9Dag<strong>en</strong> därpå när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var på väg till jobbet hörde hon pånyheterna att <strong>en</strong> kvinna blivet mördad inte långt ifrån därde bodde. När hon sedan gick ut lyste stora tidningsrubrikerom det bestialiska mordet i skog<strong>en</strong>. Mördar<strong>en</strong> var<strong>en</strong> pati<strong>en</strong>t från psykiatriska klinik<strong>en</strong> som hade rymt.Debatt<strong>en</strong> om m<strong>en</strong>talpati<strong>en</strong>ternas frigång och tillsynblossade upp på nytt. Har de svängdörrar på anstalternanumer, frågades det i tidningarna. Och människor skakadeolustigt på sig, det är <strong>en</strong> konstig värld att leva i. Vanligtfolk fick låsa in sig och skydda sig så gott de kunde. Mördaregick lösa.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> förstod att det var någon från Ismets arbetsplatssom rymt och när han kom hem undrade hon om han visstevem mördar<strong>en</strong> var. Och Ismet kände väl till d<strong>en</strong> unge pojk<strong>en</strong>Michael, som mördat kvinnan. Och han hade fått veta attmordoffret varit <strong>en</strong> <strong>en</strong>sam kvinna, som hade viss likhet medMichaels mormor. Michael hade berättat att han tänkt gåhem och hälsa på sin mormor, och när han sedan såg kvinnantrodde han att det var mormodern. Kniv<strong>en</strong> hade han hittatnågonstans, sa han. Och han sa också att mormor var lycklignu när hon fått dö för blodet, för det var vad hon alltid
pratat om. Och med tanke på pojk<strong>en</strong>s bakgrund, så ärförklaring<strong>en</strong> inte så underlig som man först kan tro. Medstöd av Michaels berättelse och vad man sett på brottsplats<strong>en</strong>hade man <strong>en</strong> rätt klar bild av vad som hänt där i skog<strong>en</strong>.Klart var att tragedin hade <strong>en</strong> historia som gick långttillbaka i tid<strong>en</strong>, g<strong>en</strong>om flera g<strong>en</strong>erationer. Och sakta, förstlite tveksamt började Ismet berätta vad de fått fram efterde första förhör<strong>en</strong>. Och med ilska och förfäran lyssnade<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> till Ismets berättelse.– M<strong>en</strong> hur kan något sådant hända, låser ni inte in erafarliga pati<strong>en</strong>ter? frågade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> bestört över slapphet<strong>en</strong>inom vård<strong>en</strong>.– Det är lätt att vara efterklok, m<strong>en</strong> d<strong>en</strong> stackars lillegrabb<strong>en</strong>… Ing<strong>en</strong> kunde tro att han skulle göra någon illa.– Stackars grabb, fräste <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>. M<strong>en</strong> hon som blevmördad då, är det inte synd om h<strong>en</strong>ne?– Jo visst, det är fruktansvärt. Och det ska inte få hända,m<strong>en</strong> om du sett pojk<strong>en</strong>, så hade du förstått. Ing<strong>en</strong> kundetro att han … lit<strong>en</strong> och kl<strong>en</strong>, tyst och rädd för allt. Hankom till oss för några år sedan, undernärd, smutsig, hantalade knappt, bara skrek och låg dessemellan i halvdvala.Hans mormor kom in på samma gång. Och vi fick höra <strong>en</strong>ruskig historia som gick långt, långt tillbaka.Ismet höll om <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> där de satt i soffan. Hon var så söt i sinmjuka rosa mysdress. Som <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> spröd älva satt hon
uppkrup<strong>en</strong> i soffan och såg bekymrad ut. D<strong>en</strong> svalaeftermiddagsvind<strong>en</strong> svepte in i rummet och han reste sigoch stängde fönstret. Sedan drog han h<strong>en</strong>ne åter intill sigoch sade att de hade alla våldsb<strong>en</strong>ägna pati<strong>en</strong>ter inlåstaoch för övrigt var det inte <strong>en</strong> anstalt för förbrytare. Det varpsykiskt sjuka människor som behövde vård. Och d<strong>en</strong> härpojk<strong>en</strong> var speciell. En lit<strong>en</strong> mager grabb, nästan omöjligatt få kontakt med.Hans mormor placerades på avdelning<strong>en</strong> för dem<strong>en</strong>ta.Hon svarade bra på medicinering och blev lugn och stillsam.Hon satt mest i sin stol, ställde inte till besvär. Talade inte,bara log ett stillsamt le<strong>en</strong>de. Ismet såg tankfullt rakt fram.Sedan berättade han om människor i <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> by. Vanligamänniskor som inte ville blanda sig i. Äv<strong>en</strong> om de iblandtyckt att något var lite konstigt, så ville de inte blanda sigi. Nej, det var inte deras sak, det fick myndigheterna sköta.Han trodde inte att något liknande skulle ha kunnat ske ihans hemby, som också var <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> by långt ute på landet.M<strong>en</strong> man levde annorlunda där, man brydde sig omvarandra och höll reda på varandra, på ont och gott förstås.Ismet mindes fortfarande dag<strong>en</strong> då Michael kom, <strong>en</strong> lit<strong>en</strong>spinkig trettonåring, rädd och smutsig. Det hade varit s<strong>en</strong>eftermiddag, och det hade regnat hela dag<strong>en</strong>. Kylan ochdet dystra vädret förstärkte på något vis dramat när pojk<strong>en</strong>sförtvivlade skrik ekade g<strong>en</strong>om sjukhuskorridor<strong>en</strong>.– Nej, mormor nej, snälla mormor lås inte, neej, neej!
Jag är hungrig. M<strong>en</strong> till slut upphörde skrik<strong>en</strong>. Michaelblev tyst och stilla. Han hade bott hos sin mormor ochmänniskorna i d<strong>en</strong> lilla byn anade nog att det inte stod rätttill där. M<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> gjorde något, ing<strong>en</strong> ville ta första steget,det måste väl vara myndigheternas sak eller pojk<strong>en</strong>smamma, eller skolan ja, ursäkterna att inte själv göra någotvar många och så gick tid<strong>en</strong>. Och år<strong>en</strong>, med tid<strong>en</strong> blevmormodern riktigt förvirrad och började knacka på hosgrannarna och fråga efter sin sedan länge döde make, ellerom någon sett Iris. De försökte lugna h<strong>en</strong>ne och följde h<strong>en</strong>nehem, och där satt Michael, vid köksbordet tyst och likgiltigutan att svara på tilltal. När detta hade hänt några gångerinsåg grannarna att det inte kunde fortsätta och då äntlig<strong>en</strong>kom både pojk<strong>en</strong> och hans mormor in på sjukhuset. Ochplötsligt kunde alla berätta och ge bakgrund<strong>en</strong> till d<strong>en</strong>sorgliga histori<strong>en</strong>.– M<strong>en</strong> varför väntade de så länge! <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> såg ilsket påIsmet.– De trodde väl inte det var så farligt. Det var ju vadalla sa sedan. När det var för s<strong>en</strong>t, m<strong>en</strong> de skämdes nogändå.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kröp närmare Ismet, hon anade att hon skulle fåhöra <strong>en</strong> sorglig historia. M<strong>en</strong> hon hoppades att hon på någotsätt skulle kunna förstå d<strong>en</strong> där unge mördar<strong>en</strong>. Som dettydlig<strong>en</strong> var synd om. Ismet lade beskyddande arm<strong>en</strong> omh<strong>en</strong>ne och fortsatte sin berättelse.
Gustav och Gerda var i tjugofemårsåldern när de gifte sigoch tog över Gustavs föräldrahem, ett mindre torp medlite mark. De var duktiga och arbetade hårt med det lillatorpet och snart kunde de utöka. Och precis som så mångaandra arbetade Gustav extra i skog<strong>en</strong> på vintrarna, ochGerda hjälpte till vid bröllop och annat i de stora gårdarna.De var ett vackert par, Gustav var lång och stilig. Rågblondoch hans ögon int<strong>en</strong>sivt blå och han var glad och munter.Han var arbetsglad och stark och aldrig rädd att ta i. Enlättsam och rejäl karl. Gerda var <strong>en</strong> riktig skönhet, långoch slank, med ett ansikte som Greta Garbo, m<strong>en</strong> medSickan Carlssons smittande glada skratt. De var allmäntomtyckta och respekterade. M<strong>en</strong> år<strong>en</strong> gick och några barnblev det inte, folk skojade lite med dem ibland, m<strong>en</strong> snartförstod de att barnlöshet<strong>en</strong> var <strong>en</strong> stor bedrövelse för debåda makarna och då talade ing<strong>en</strong> längre om det.M<strong>en</strong> så <strong>en</strong> dag blev det upp<strong>en</strong>bart att Gerda var gravid,mag<strong>en</strong> blev stor och rund och Gerda var strålande lycklig.Och Gustav gick och småmyste och jobbade ännu hårdare.Han r<strong>en</strong>overade torpet, lade in varmvatt<strong>en</strong>, och gjorde ettriktigt badrum, med vitt kakel och svart och vitt golv. Ochvatt<strong>en</strong>klosett. Nu hade de något att arbeta för. Så kom d<strong>en</strong>stora dag<strong>en</strong> då deras lilla flicka skulle födas, Gerda ochGustav for iväg till lasarettet. Gerda med sina trettioåtta århade inte de bästa förutsättningar som förstagångsföderska,m<strong>en</strong> allt gick bra och flickan var frisk och välskapt. Gustav
var stolt och lycklig när han talade om sin dotter och Gerdavar liksom uppfylld av <strong>en</strong> inre glädje. Det var som ombyborna först då förstått hur högt Gustav och Gerda önskatett barn. Efter flickans födelse gick de i kyrkan minst <strong>en</strong>gång i veckan och ständigt prisade de Gud som hört derasböner. D<strong>en</strong> lilla, som döptes till Iris, var ett lättsamt suntbarn. Hon lärde sig tidigt att gå och prata och Gustav kundealdrig se sig mätt på sin lilla dotter. Han åkte ofta till stad<strong>en</strong>där han köpte han de finaste kläder, skor och leksaker tillh<strong>en</strong>ne. “Min lilla prinsessa ska ha det bästa”, sa han alltidom någon undrade vad hon skulle med alla fina kläder härpå landet.M<strong>en</strong> Gerda blev allvarligare än hon varit förr ochpåminde dem ständigt om att de måste tacka Gud varjedag. För h<strong>en</strong>ne var Iris ing<strong>en</strong> prinsessa utan ett Guds underoch det fick de aldrig glömma. M<strong>en</strong> hon älskade sin lillaflicka och lärde h<strong>en</strong>ne be och tacka Gud för livet hon fått.D<strong>en</strong> lilla familj<strong>en</strong> var lycklig och byborna gladde sig meddem. I början hade de kanske skrattat lite åt “de gamle”som väntade barn och visst tyckte <strong>en</strong> och annan att familj<strong>en</strong>blivit överdrivet kyrksamma. Varje söndag skulle de gå ihögmässa och Gerda ville helst vara med påaftongudstjänst<strong>en</strong> också. Hon m<strong>en</strong>ade att de inte kundetacka Gud för mycket eller för ofta.M<strong>en</strong> <strong>en</strong> dag förändrades allt. Det var <strong>en</strong> kall vintermorgonoch byn låg blåskimrande i det kalla gryningsljuset.
Det var nymåne och stjärnklart. Mörkret, tystnad<strong>en</strong> och<strong>en</strong>samhet<strong>en</strong> skapade <strong>en</strong> känsla av overklighet, det var somatt vara i <strong>en</strong> annan värld, vacker m<strong>en</strong> lite skrämmande. Itystnad<strong>en</strong> hördes <strong>en</strong>dast knarrandet av Gustavs grova pjäxormot d<strong>en</strong> hårda skar<strong>en</strong>. Han måste hinna med mycket idag,han hade sett <strong>en</strong> alldeles särskilt fin docka som han ville geIris i julklapp, hon hade fyllt tre år och behövde <strong>en</strong> riktigdocka. Tank<strong>en</strong> på flickan fick g<strong>en</strong>ast Gustav på glatt humöroch han började så smått tralla lite tyst för sig själv. Snartskulle de andra gubbarna komma och då skulle det blilättsammare.M<strong>en</strong> någon timme s<strong>en</strong>are när de andra skogshuggarnakom var Gustav död. Han hade fått <strong>en</strong> stor rotvälta översig och död<strong>en</strong> hade varit ögonblicklig. Tysta och allvarligaknackade männ<strong>en</strong> som burit hem Gustav, på hos Gerda ochtalade om vad som hänt. Hon stod som förlamad och börjadesedan hysteriskt skrika att det var Guds straff för Gustavhade inte tackat, Gustav hade bara varit glad och tramsat,nu tog Gud honom ifrån dem. Gerda grät och skrek. Honvar otröstlig och glömde bort Iris, som yrvak<strong>en</strong> kom framoch tittade på sin mor och på männ<strong>en</strong>.Snart kom grannkvinnorna och tog hand om Iris ochtröstade och förklarade hur olyckan gått till. Iris blev helttyst, lade sig i säng<strong>en</strong> och drog täcket över sig. Borta frånvärld<strong>en</strong> låg hon där tills <strong>en</strong> doktor kom och såg till attbåde hon och Gerda kom till sjukhuset. De var väl borta
närmare <strong>en</strong> månad, m<strong>en</strong> när de kom hem verkade Iris nästansom förr, <strong>en</strong> pigg och pratsam lit<strong>en</strong> flicka. Hon talade oftaom sin far och hur mycket hon saknade honom, m<strong>en</strong> hanfinns ju himl<strong>en</strong>, sa hon sedan trovisst. M<strong>en</strong> Gerda hadeblivit förändrad, stel och likgiltig gick hon omkring i sinavardagssysslor. Aldrig ett le<strong>en</strong>de eller ett vänligt ord, vark<strong>en</strong>till Iris eller till någon av de grannar som försökte hjälpadem.– Gud övergav oss, därför att vi inte var tacksamma förIris. Han tog Gustav för att han skojade för mycket. Snarttar han kanske Iris också, kunde hon säga ibland med låg<strong>en</strong>tonig röst. Hon sålde nästan all mark, och räknade medatt om de levde <strong>en</strong>kelt och sparsamt skulle de klara sig påp<strong>en</strong>garna hon fick. De var självförsörjande på potatis ochfrukt och grönsaker och hon kunde sälja <strong>en</strong> del. Alla defina kläderna som Gustav köpt kastades bort. Gustav hadeblivit högmodig och glömt Gud det var därför fick hanlämna oss, m<strong>en</strong>ade hon, därför tog det slut. Nu skulle deleva <strong>en</strong>kelt och gudfruktigt, hon och Iris.M<strong>en</strong> om hon nu var så gudlig, kunde väl präst<strong>en</strong> gjortnågot? frågade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> tvivlande.– Präst<strong>en</strong>, liksom alla andra, försökte visst i början, m<strong>en</strong>det gick inte att prata med h<strong>en</strong>ne. Hon trodde bara, ja ing<strong>en</strong>vet väl vad hon trodde…– M<strong>en</strong> fanns det inga myndigheter? M<strong>en</strong> plötsligt mindes<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> h<strong>en</strong>nes eg<strong>en</strong> tid i grundskolan.
– Nej det fanns väl inte så mycket socialvård och såntpå d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong>. Och alla kände varandra. Man fick lov attvara lite originell.Och snart slutade grannarna att besökta Iris och h<strong>en</strong>nesmor. Det kändes m<strong>en</strong>ingslöst och de blev bara nedstämdasjälva. När Iris började skolan hoppades nog byborna attisolering<strong>en</strong> skulle brytas och att Iris i alla fall skulle fånågon kamrat. M<strong>en</strong> så blev det inte. Gerda förbjöd varjekontakt utöver skolan och allt blev vid det gamla. Någonville göra något, m<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> visste inte riktigt vad och sågick tid<strong>en</strong>. Till slut såg alla det som normalt att Iris ochh<strong>en</strong>nes mor var för sig själv, de ansågs som lite egna oching<strong>en</strong> orkade bry sig.– Stackars barn, övergiv<strong>en</strong> av alla, viskade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>förundrat.– Ja, m<strong>en</strong> folk hade väl nog av sitt och Gerda och h<strong>en</strong>nessläkt var ju kända och respekterade. Man trodde eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong>inte att det var så farligt.M<strong>en</strong> när Iris var 13 år och kom det <strong>en</strong> ny flicka till klass<strong>en</strong>,<strong>en</strong> flicka från Malmö. Hon pratade konstigt och klasskamraternaskrattade åt h<strong>en</strong>ne och hon blev snart likautanför som Iris alltid varit. Och det var då som Irisövervann sin blyghet, och gick fram till d<strong>en</strong> nya och börjadeprata med h<strong>en</strong>ne. Visst tyckte Iris också att d<strong>en</strong> nya pratadelite konstigt, m<strong>en</strong> hon ville ändå vara h<strong>en</strong>nes vän. Och snart
lev de båda flickorna bästisar. Agneta hette d<strong>en</strong> nya ochhon skulle bo här hos sin moster tills skolan slutade förh<strong>en</strong>nes far hade fått arbete utomlands och mor hade följtmed. Agneta var <strong>en</strong> helt annan flicka än Iris, tuff, okynnigoch viljestark. Och när Agneta ville ut och träffa pojkar såmåste Iris följa med. Detta var helt nytt för Iris som levthelt underordnad sin mor. M<strong>en</strong> efter några veckor blev Irissom förvandlad. Hon brydde sig inte längre om vad Gerdasa. Hon kom och gick som det passade h<strong>en</strong>ne, hon följdemed Agneta till stad<strong>en</strong> och där de snattade smink och kläderoch träffade pojkar. Det pratades i byn och Gerda fick ettnytt sammanbrott och hamnade på sjukhuset ig<strong>en</strong>. Undertid<strong>en</strong> bodde flickorna <strong>en</strong>samma i huset som blev ett riktigttillhåll för “busarna från stad<strong>en</strong>” som grannarna sa. M<strong>en</strong>när Gerda skulle komma hem packade flickorna och varborta.– Man kan knappt fatta att sånt kan hända i våra dagar,sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> uppgivet.– Nej, det är märkligt. Fast det var ju ändå några årsedan.När Gerda kom hem bar hon g<strong>en</strong>ast ut möbler och mattoroch skurade hela stugan. Alla textiler tvättades och hängdespå tork ute. Sedan tog hon bara in det allra nödvändigaste,säng<strong>en</strong>, ett bord och några stolar. Inga prydnader ellerminnessaker skulle finnas kvar. Hon bad grannarna ta vad
de ville och sedan slänga rest<strong>en</strong>. Och sedan gick Gerda ini sig eg<strong>en</strong> värld där ing<strong>en</strong> kunde nå h<strong>en</strong>ne. Hon satt i stugansom hon höll pedantiskt r<strong>en</strong>, vad hon åt eller gjorde vissteing<strong>en</strong>. Och ing<strong>en</strong> visste heller vad som hänt flickorna. M<strong>en</strong><strong>en</strong> dag stod <strong>en</strong> ung kvinna med ett barn utanför Gerdasdörr. Grannarna kikade försiktigt och undrande bakomgardinerna. Inte kunde det väl vara Iris som kom hem?Med <strong>en</strong> unge, och <strong>en</strong>sam! Nej, det kunde aldrig gå väl!Ryktet spred sig snabbt i byn och alla var nyfikna ochförvånade.Gerda såg tyst på sin dotter och sitt barnbarn.– Jaså du Iris, det passar att komma nu. Var har dumann<strong>en</strong> din, pojk<strong>en</strong>s far? Gerda pratade långsamt och tyst,efter år av <strong>en</strong>samhet och tystnad kändes röst<strong>en</strong> främmande.Och inte hittade hon de rätta ord<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> hon var nog gladatt se sin dotter och d<strong>en</strong> lille. M<strong>en</strong> också orolig, det måsteju finnas <strong>en</strong> far. M<strong>en</strong> Iris var <strong>en</strong>sam med sin pojke, honhade aldrig varit gift och nu ville hon bara be Gerda att tahand om pojk<strong>en</strong> några veckor. Så fort hon fått läg<strong>en</strong>hetoch arbete skulle hon själv ta hand om Michael. Gerda sattvillrådig och tveksam.– Ett oäkta barn. Vad skulle Gud tycka om det? Gerdasatt snyftande i soffan och jämrade sig. Har vi inte redanförtörnat Gud så mycket att han tagit Gustav ifrån oss?Och nu kommer du med <strong>en</strong> pojke och är inte gift.M<strong>en</strong> det blev som Iris ville. Gerda behöll pojk<strong>en</strong> och
Iris åkte iväg. Hon skulle ju snart komma tillbaka, hon hadebåde arbete och bostad på gång...Först verkade det att gå riktigt bra, Gerda blev litevänligare och mjukare, hon tog pojk<strong>en</strong> med till byn ochhandlade och kunde ibland stanna och prata lite med någonbybo. Hon berättade att Iris var änka och nu skulle honsöka arbete innan hon kunde ta hem Michael.Ja, det var kanske bra med pojk<strong>en</strong>, sa man och tänkteatt det skulle göra Gerda gott med ett litet barnbarn, detkunde inte vara bra att sitta <strong>en</strong>sam alltid.– M<strong>en</strong> det gick alltså åt helvete?– Ja, tyvärr så, m<strong>en</strong> hade inte Michael fått lunginflammationoch blivit liggande i hög feber så hade det kanskeinte slutat så illa som det gjorde. M<strong>en</strong> när pojk<strong>en</strong> blev sjuktrodde Gerda att Gud straffade h<strong>en</strong>ne ig<strong>en</strong>. Han hade jutagit Gustav, förändrat Iris och nu skulle han ta Michael.Michael som var avlad i synd och Gerda hade ljugit ochsagt att Iris varit gift. Naturligtvis skulle de straffas, medförnyad styrka skulle Gud slå dem till mark<strong>en</strong>. Natt ochdag satt Gerda vid d<strong>en</strong> febrige pojk<strong>en</strong>s säng, hon bad ochprisade Gud och lovade att göra allt bara pojk<strong>en</strong> fick leva.Och han blev bättre, och efter ett par veckor var han heltfrisk. M<strong>en</strong> mormor Gerda hade gett Gud ett löfte, ett löftesom hon måste uppfylla. Så Michael fick flytta ner i ettkällarrum. Hans säng sattes ner och ett litet bord med <strong>en</strong>stol och byrån för hans kläder. Inga mattor, gardiner eller
något som kunde ge trivsel och värme.– Michael är ett synd<strong>en</strong>s barn, sa Gerda. Han måster<strong>en</strong>as, det hade hon lovat Gud. De skulle de båda r<strong>en</strong>asfrån synd<strong>en</strong> och leva för Gud i <strong>en</strong>kelhet. Kanske skulle dedå få förlåtelse och ett evigt liv.Grannarna var bekymrade och oroliga, m<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> komsig för att ingripa. Och snart tröstade de sig med att Gerdaälskade pojk<strong>en</strong> och både pojk<strong>en</strong> och hans mormor var r<strong>en</strong>aoch propra och det var r<strong>en</strong>t och fint i d<strong>en</strong> lilla prydligastugan.– Man måste ta livet på allvar, sa mormor strängt tillMichael om han frågade varför de inte var som andra. Duoch jag har <strong>en</strong> stor synd att sona, m<strong>en</strong> Jesu blod ska r<strong>en</strong>aoss och sedan får vi vår lön i himl<strong>en</strong>! När hon sade detkunde hon nästan le och ge Michael <strong>en</strong> snabb smekning.Om Michael protesterade blev han inlåst i sitt rum, utanmat i några dagar. Tills han hade bett Gud och Gerda omförlåtelse.Michaels skolgång blev <strong>en</strong> upprepning av Iris barndom ochskoltid. Gerda tillät inga kamrater, inga skolresor ellernågot som kunde vara roligt. Det var bara det att Michaelaldrig fick någon bästa kompis. Han fortsatte att vara <strong>en</strong>sam,han blev inte mobbad, m<strong>en</strong> han blev osynlig. Ing<strong>en</strong> frågad<strong>en</strong>ågonsin efter honom.– Och ett liv som gick till spillo! Det här mordet var
deras fel, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> ilsket.– Kanske, m<strong>en</strong> man ser inte alltid nöd<strong>en</strong> när man är mitti d<strong>en</strong>. Ismet försökte förstå och han ville inte göra <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>upprörd och leds<strong>en</strong>. Och hos sin mormor fick Michael d<strong>en</strong><strong>en</strong>da trygghet och kärlek han visste om. När hon blevomhändertag<strong>en</strong> var han tretton år, <strong>en</strong> lit<strong>en</strong>, förskrämd pojke,som jag sa. Tyst och likgiltig satt han vid bordet. Ing<strong>en</strong>visste när han fått mat s<strong>en</strong>ast och det förr så prydliga hemmethade snabbt förfallet. Gerda irrade omkring och ropade påGustav och Iris, m<strong>en</strong> Michel ville hon inte se. Hon hadeantaglig<strong>en</strong> glömt vem han var. Ing<strong>en</strong> trodde väl att Gerdaskulle bli frisk. Och man började förstå att h<strong>en</strong>nes sjukdomhade börjat redan innan Gustav dog, att hans död blev d<strong>en</strong>utlösande faktorn. En del bybor skämdes och kunde interiktigt förstå att de bara låtit allt fortsätta. Två barn hadekunnat räddas om de bara gjort något. Och kanske Gerdaockså om hon hade fått hjälp i tid. Iris kom inte tillbakaoch det antogs att hon var död.M<strong>en</strong> Michael blev kanske lite bättre. Han hade åtminstoneslutat att skrika, m<strong>en</strong> han hade ing<strong>en</strong> livslust. Han låg helsti sin säng och blundade, svarade inte på någon form avterapi. Hans mage tålde dåligt mat<strong>en</strong> och han blev oroligoch rädd om någon ville att han skulle stiga upp och gå utlite. Någon trodde att han kanske skulle bli bättre om hanfick träffa sin mormor och se att hon levde. Hon såg ju
iktigt rar ut nu, hade gått upp i vikt och h<strong>en</strong>nes vita hårvar kortklippt och fint. Hon var söt i sjukhusets ljusa mjukakläder, hon såg precis ut som <strong>en</strong> snäll sagotant! Och lugnoch stillsam var hon, med hjälp av medicin<strong>en</strong>. Så mormorförbereddes på sin avdelning och precis som väntat svaradehon inte, bara log sitt lilla stillsamma le<strong>en</strong>de och nickade.Då var det värre med Michael, han ville inte stiga upp, hanville inte gå ut och han ville inte ta på sig jacka och mössa.Han ville stanna i säng<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> efter mycket lock och pockkom de iväg. Sköterskorna pratade uppmuntrande medhonom och höll honom lugnande i hand<strong>en</strong>.- Vi ska bara visa din mormor hur duktig du blivit, du ärinte alls så mager längre och ditt hår är så fint. Syster Idarufsade lite i hans mjuka, ljusa hår. Ja, du är jättegullig, <strong>en</strong>riktig tonårspojke, snart ska du fortsätta med skolan, duhar hela livet framför dig. Allt ska bli bra ska du se!Ida hade ända sedan Michael kommit in nästan hatat de<strong>en</strong>faldiga byborna som hade offrat både Michael och hansmamma för att de var för inskränkta för att ingripa. Självville hon göra allt för att pojk<strong>en</strong> skulle få <strong>en</strong> bra framtid,m<strong>en</strong> ibland verkade det hopplöst. Han svarade sällan ochreagerade inte.När de kom fram till mormor var de båda sköterskorna liteoroliga, ing<strong>en</strong> visste hur vare sig Michel eller Gerda skullereagera. Fast de trodde nog inte det var någon fara med
Gerda, hon skulle säkert bara sitta och le, utan att fattavem pojk<strong>en</strong> var. M<strong>en</strong> skulle han bli rädd, arg eller likgiltig?Eller kanske r<strong>en</strong>tav lite glad? Det var ju det de hoppades.Michael stod stel innanför dörr<strong>en</strong>, sol<strong>en</strong> sk<strong>en</strong> in det lillarummet. En röd pelargonia lyste på fönsterbrädan ochmormor satt i sin stol vid fönstret. Hon var klädd i sjukhusetsgulrutiga klänning och hade <strong>en</strong> vit kofta över axlarna.H<strong>en</strong>nes vita hår var kort och välkammat. Och hon log m<strong>en</strong>tittade inte på dem. Syster Ida tog lite fastare tag i Michaelshand och sa– Här är mormor, ska vi gå fram och hälsa? M<strong>en</strong> Michaelstod som fastnaglad i golvet och stirrade på Gerda, deundrade om han kände ig<strong>en</strong> h<strong>en</strong>ne. Förr hade hon alltidhaft mörka kläder och håret i <strong>en</strong> knut eller fläta, nu var honljus och r<strong>en</strong> och h<strong>en</strong>nes ansikte var mjukt och vänligt.Plötsligt började Michael skrika och slet sig loss från Ida,han sprang först fram till mormodern, m<strong>en</strong> hejdade sig ochsprang tillbaka mot dörr<strong>en</strong> och ut. Hans höga skrik g<strong>en</strong>ljödi salar och korridorer. Det hade varit svårt att lugna honom.I flera timmar låg han på sin säng och skakade. Hansvarade inte, ville inte äta eller dricka, m<strong>en</strong> så småningomåtergick han till sitt tidigare stillsamma tillstånd. Han åtvad som sattes fram, ibland svarade han, m<strong>en</strong> för det mestatittade han tomt upp i taket. Det var först de s<strong>en</strong>astemånaderna som han visat lite intresse för sin omgivning.Ibland kunde han le ett snabbt, knappt märkbart le<strong>en</strong>de
när Ida kom in till honom. Och han hade börjat äta litebättre. M<strong>en</strong> så hände detta…När Ismet tystnade var <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s ögon fulla av tårar, honvar starkt grip<strong>en</strong> av Michaels öde. Han hade haft det ännuvärre än hon själv, han hade aldrig fått <strong>en</strong> chans och hanskulle kanske aldrig bli frisk. Kanske skulle han få sitta påanstalt hela livet. Åter kände <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hatet blossa upp, hatetmot människor som inte ville se. Människor som baratrampar på i sina invanda spår. Varför vill ing<strong>en</strong> se det ondasom händer. Tysta satt de tillsammans medan skymning<strong>en</strong>tätnade utanför.
Kapitel 10<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kände sig trött och frus<strong>en</strong> när hon kom hem frånjobbet. Utanför fönstret lekte <strong>en</strong> kall oktobervind med någrabruna, vissna löv. Det verkade bli <strong>en</strong> tidig höst, träd ochbuskar stod redan kala och frusna och mark<strong>en</strong>s blommorvar sedan länge vissna. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> tittade på klockan. Jo, honskulle hinna lägga sig <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> stund innan hon lagademiddag. Det var väl det deprimerande vädret som gjordeh<strong>en</strong>ne så trött, tänkte hon när hon drog <strong>en</strong> lätt filt över sig.Rummet var tyst och svalt inga ljud hördes utifrån och honsov drömlöst och hårt i nära två timmar. M<strong>en</strong> middag<strong>en</strong>gick fort att laga till, hon hade några köttbullar i kyl<strong>en</strong> ochtill det stekte hon upp ett paket klyftpotatis. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hadealdrig tyckt om matlagning och var inte alls bra på det.När Ismet var ledig var det han som var kock. Han hademånga idéer och lagde ofta mat efter gamla kurdiska recepti sv<strong>en</strong>sk version. När han kom hem och såg h<strong>en</strong>ne stå därvid spis<strong>en</strong> med röda kinder och lite glansiga ögon tycktehan att hon aldrig varit vackrare. Vilk<strong>en</strong> mat som helst skullevara festlig och utsökt i h<strong>en</strong>nes sällskap. Han kysste h<strong>en</strong>neoch höll h<strong>en</strong>ne intill sig.– Hur har du haft det idag min älskling? frågade hanmed läpparna mot h<strong>en</strong>nes långa mjuka hår.
– Jo, det har varit bra som vanligt. Fast fy vad kallt detär ute. Skönt att du är hemma. Nu äter vi, varsågod och taför er, min herre! skojade hon.– De åt och pratade om vad som hänt under dag<strong>en</strong>.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> undrade hur det var med Michael. Ismet sa att detvar ungefär som innan, m<strong>en</strong> han pratade mer och var uppeoch han hade börjat läsa lite. Fortsatte det så här kundehan kanske snart få riktig skolundervisning. Det verkadeinte helt hopplöst i alla fall.– Så roligt, tänk om han får ett riktigt liv till slut, sa<strong>J<strong>en</strong>ny</strong>.– Ja, det hade varit fantastiskt, m<strong>en</strong> det är hemskt attett <strong>en</strong> oskyldig kvinna skulle behöva dö.– Usch ja, suckade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>. Plötsligt var hon mätt fasthon knappt ätit något. För att inte oroa Ismet försökte honändå äta lite till, m<strong>en</strong> han såg att det var något.– Vad är det <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>, du är så blek, ska du inte äta mer?– Nej jag var så hungrig innan, så jag åt två smörgåsar,ljög hon. Det var förstås dumt för nu är jag alldeles mätt,hon skrattade urskuldande.– Gå du in och lägg dig <strong>en</strong> stund så fixar jag köket. S<strong>en</strong>lagar jag lite örtte till oss.– Tack Ismet, du är så rar. Vad skulle jag göra utan dig?– Du blir aldrig utan mig, så oroa dig inte, sa han ömtoch höll h<strong>en</strong>ne hårt intill sig. M<strong>en</strong> med <strong>en</strong> rysning såg hanut i d<strong>en</strong> kalla mörka oktoberkväll<strong>en</strong>, det kändes som ett
om<strong>en</strong>. Han åt upp sin mat, och dukade sedan snabbt undan.M<strong>en</strong> medan han diskade kom tankarna som han så ofta skötifrån sig. Om hon skulle bli sjuk ig<strong>en</strong>, om hon skulle döifrån honom. D<strong>en</strong> krypande rädslan gjorde honomillamå<strong>en</strong>de. Han satte sig vid bordet och såg tomt framförsig. Ute var det höst och kallt och han kände sig frus<strong>en</strong>inombords. Rädd och frus<strong>en</strong>. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var hans livs <strong>en</strong>da kärlekoch han dyrkade h<strong>en</strong>ne. För honom var hon något heligt,ett vackert sagoväs<strong>en</strong>. Att älska h<strong>en</strong>ne var så annorlunda,så fint och så långt ifrån de förnedrande tillfälliga möt<strong>en</strong>ahan haft ibland. Sex utan kärlek, hårt rått, när det var överfanns bara avsmak och självförakt.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sov när han kom in i rummet och han lät h<strong>en</strong>nesova. Han behövde läsa in några sidor psykologi, införprovet. Han brukade ha högsta betyg på alla skrivningaroch var snart färdig med sin utbildning. Praktik<strong>en</strong> fick hanpå avdelning<strong>en</strong>. Om bara <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fick vara frisk såg framtid<strong>en</strong>ljus ut.När <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> vaknade låg hon <strong>en</strong> stund och såg på Ismetsom satt lutad över sina böcker. I lampans sk<strong>en</strong> glänste hanssvarta hår, det var lite lockigt och strävt och hon älskadeatt smeka det. Och hon älskade hans vackra, kärleksfullaögon, mörkbruna och med svarta ögonfransar och fintvälvda ögonbryn. Och hon älskade hans starka kraftigaarmar med det silkesmjuka håret och händernas styrka. Detvar så tryggt i hans famn, hans kraft liksom smittade över
på h<strong>en</strong>ne och hon blev lugn och glad. Osårbar. Långsamtsträckte hon på sig och reste sig upp.– Förlåt mig Ismet, jag somnade visst. Vill du ha te nueller ska vi vänta?– Jag kan ta <strong>en</strong> paus och laga te nu om du vill, sa hanle<strong>en</strong>de.– Nej läs du, jag gör te. Nu har jag ju sovit och är piggoch utvilad, läs så du blir färdig med din hjärnskrynklareexam<strong>en</strong>!Jag är så stolt över dig min älskling du är såduktig. En snabb puss sedan gick hon till köket för att sättapå tevatt<strong>en</strong>.
Kapitel 11<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hade blivit sämre och nu skulle hon inleda nycytostatikabehandling, och ev<strong>en</strong>tuellt få <strong>en</strong> ny transplantation.Kväll<strong>en</strong> innan hon skulle läggas in på sjukhuset visadehon <strong>en</strong> film från h<strong>en</strong>nes barndom. Det var tyst i det halvmörkarummet, det vara bara det svaga surrandet från videonhördes. Film<strong>en</strong> visade <strong>en</strong> lycklig familj <strong>en</strong> julafton. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>satt i sin mammas knä. Mamman skrattade och höll ett stortpaket som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skulle få. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var bara några månaderd<strong>en</strong> gång<strong>en</strong>. Några bilder av <strong>en</strong> julgran och människor somåt julmat flimrade förbi, sedan blev det <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> paus.– Det är gamla smalfilmer som jag fått överspelade påvideo. Vi hade inte ljud och jag valde bort att ha musik ibakgrund<strong>en</strong>, förklarade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>. Du får säga ifrån när du blirtrött på film<strong>en</strong>. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> log och strök honom över arm<strong>en</strong> somhöll om h<strong>en</strong>ne.– Jag blir aldrig trött på det som handlar om dig minälskling. Och det är roligt att se hur du växte upp och blevd<strong>en</strong> du är.– Det var inte roligt som du vet. Inte sedan när mammablev sjuk, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>. Nästa sekv<strong>en</strong>s visade familj<strong>en</strong> vid ettsoffbord hos <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s morföräldrar. De satt tillsammans ochtittade på tv och bordet var dukat med kaffe, saft och kakor.
– Här är morfar, sa <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> stolt. En tunnhårig medelåldersman satt bredvid <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och såg ömt på h<strong>en</strong>ne.– Han ser snäll ut, jag förstår att du tyckte mycket omhonom.– Ja, han var min <strong>en</strong>da tröst när mamma blev sjuk. Pappablev leds<strong>en</strong> och tvär och orkade inte med mig och minafrågor och mamma var svag efter operationer ochbehandlingar. Jag vet att hon älskade mig, m<strong>en</strong> hon varalltid trött, precis som jag är nu… sa hon tyst. M<strong>en</strong> morfartog hand om mig, som jag redan berättat. Han tog mig tillbibliotek och konstutställningar och vi var ofta i skog<strong>en</strong>.Och ibland gick vi på bio. Mormor var också snäll, honvar d<strong>en</strong> som skötte hemmet när mamma inte kunde. Mormorvar så jordnära och praktisk, hon såg vad som behövdegöras och gjorde det.– Du hade <strong>en</strong> fin familj med människor som älskadedig, m<strong>en</strong> sjukdom<strong>en</strong> kunde ing<strong>en</strong> rå på.– Ibland är jag rädd att jag också ska dö ung, det är som<strong>en</strong> förbannelse över vår släkt. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> såg med stora räddaögon på Ismet.– M<strong>en</strong> min lilla älskade, så får du inte säga. Läkarna ärmycket bättre nu. De kan bota det mesta och jag kommerinte att låta död<strong>en</strong> ta dig ifrån mig. Du betyder allt för mig.Hör du det du måste leva, han skrattade lite, m<strong>en</strong>dödsskräck<strong>en</strong> var ständigt närvarande.– Ja jag tror dig, när jag är med dig känns det som om
ing<strong>en</strong>ting kan hota mig. Din <strong>en</strong>ergi blir min på något sätt.Hon tryckte sig tillitsfullt mot honom.Fler glada familjebilder skymtade förbi. På några bilderfrån <strong>en</strong> badstrand syntes <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s föräldrar friska och glada,de kastade boll och byggde slott i sand<strong>en</strong>. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skrattadestort och tultade glatt omkring. Inga mörka moln kundeännu anas. M<strong>en</strong> på <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s treårsdag var <strong>en</strong> förändringmärkbar. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s mamma var plötsligt så smal och såg leds<strong>en</strong>ut. Familj<strong>en</strong> satt vid ett festligt dukat bord och <strong>en</strong> stor tårtamed tre ljus syntes i förgrund<strong>en</strong>. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> satt i morfars knäoch de skulle blåsa ut ljus<strong>en</strong>.– Ja, det var strax efter att mamma upptäckt knutan ibröstet. Hon var så ung och doktorn sa att det inte var någonfara, man får inte cancer så tidigt. M<strong>en</strong> det var just det honhade. Och så småningom blev hon opererad, de tog helabröstet, m<strong>en</strong> det hade redan spridit sig. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> talade lågt,som till sig själv. M<strong>en</strong> hon fick leva några år ändå. Fast detvar år utan liv och glädje. Hon var alltid trött efter strålbehandlingaroch operationer.– Så fruktansvärt för er alla, och stackars dina föräldrarsom ville så mycket m<strong>en</strong> inte kunde. Cancer är <strong>en</strong> hemsksjukdom, d<strong>en</strong> kommer smygande och liksom äter uppkropp<strong>en</strong> inifrån. M<strong>en</strong> det kommer inte att hända dig <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>!Du har inte d<strong>en</strong> sort<strong>en</strong>s cancer och det finns bot nu. När duär på sjukhuset ska jag komma varje dag. Läkarna ochmedicin<strong>en</strong> gör dig bra, och min och din kärlek gör rest<strong>en</strong>.
Till jul är du hemma hos mig ig<strong>en</strong> och vi ska fira <strong>en</strong> fantastiskjul tillsammans bara du och jag. Med tomte och julklapparoch allt du vill. Ismet försökte förtvivlat intala <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> attdet ska bli bra samtidigt som hans eg<strong>en</strong> rädsla låg som ettjärnband över bröstet och han har svårt att andas. Tätt intillvarandra såg de vidare på film<strong>en</strong>, <strong>en</strong> sekv<strong>en</strong>s visar när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>börjar skolan.– Morfar dog rätt snart efter att jag börjat skolan, m<strong>en</strong>han var med mig d<strong>en</strong> första skoldag<strong>en</strong> och han var så stoltnär jag sade att jag redan kunde läsa och skriva, han hadeju lärt mig. M<strong>en</strong> som tur är så han fick aldrig veta hur eländigmin skoltid blev. Ing<strong>en</strong> annan heller, det var inte lönt deorkade bara med sig själva. Sedan blev mormor sjuk. Detvar naturligtvis också cancer. Du ser att sjukdom, död ocholyckor går som <strong>en</strong> röd tråd g<strong>en</strong>om vår släkt. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> pratadetyst, hon var trött och nedstämd.– Om jag hade gått i din skola då hade jag varit din vänoch ing<strong>en</strong> hade vågat vara dum mot dig. Ismet såg ömt påh<strong>en</strong>ne, märkte h<strong>en</strong>nes trötthet och rädsla och h<strong>en</strong>nessårbarhet. M<strong>en</strong> nu har vi varandra och du blir frisk. Jag vetdet och du måste tro mig. Du och jag ska ju alltid varatillsammans!– Jag älskar dig så mycket och hoppas att du har rätt.Jag vill ju leva och jag vill ha barn. Tänk om vi kunde fåbarn!– Visst ska vi ha barn, just därför måste du bli frisk.
Och vet du vad du ska göra nu?- Nej, svara hon osäkert, jag vet inte om jag…- Du ska bäddas ner säng<strong>en</strong> och jag ska ge dig ansiktsmassage,med din nya fina, och dyra olja! Han log, d<strong>en</strong> tarbort alla bekymmer och all oro. Sedan sover du gott helanatt<strong>en</strong> och jag ligger bredvid dig och håller din hand. Dåär vi redo för morgondag<strong>en</strong>. Och <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> bit på väg motvår nya friska framtid!Försiktigt hjälpte Ismet h<strong>en</strong>ne i säng och hon somnadeg<strong>en</strong>ast. M<strong>en</strong> när han såg h<strong>en</strong>nes trötta ansikte kände hanbara oro och sorg. Hon var så blek, h<strong>en</strong>nes hud var grå ochlivlös. Han såg på h<strong>en</strong>nes tärda ansikte, och visste plötsligtatt hon inte skulle komma att klara det.Morgon<strong>en</strong> kom och sol<strong>en</strong> skymtade bakom lätta och skiramoln. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var lugn och samlad när de satt tillsammansvid frukostbordet. Sedan plockade Ismet ihop det hon skulleha med till sjukhuset. Vind<strong>en</strong> var kyligt frisk och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>stannade utanför ingång<strong>en</strong>. Hon lutade sig mot vägg<strong>en</strong> ochandades djupt.– Känner du Ismet, så frisk och liksom krispig luft<strong>en</strong>är? Så skönt det är att stå här i sol<strong>en</strong> och andas in d<strong>en</strong>friska luft<strong>en</strong>. Det känns nästan som vår! Vår i oktober! Ärdet inte konstigt?– Nej, höst<strong>en</strong> är <strong>en</strong> sorts vår, växterna går bara till vila.S<strong>en</strong> efter d<strong>en</strong> långa mörka vintern vaknar de och blommar
vackrare än någonsin. Precis som du, du ska vila och blibra, m<strong>en</strong> du behöver inte sova hela vintern! Till jul ska duvara hemma hos mig.– Ja, det känns faktiskt som om jag skulle bli bra d<strong>en</strong>här gång<strong>en</strong>, jag tror det. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> log h<strong>en</strong>nes ögon hade <strong>en</strong>hoppfull glans.De kom i god tid till sjukhuset och när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kommitpå plats skulle Ismet vidare till sitt arbete. Han lovade attkomma när han slutat och att komma varje dag. Och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>kramade honom länge och tillitsfullt. Och han kom varjedag, varje kväll och han märkte att hon blev svagare ochsvagare. Han förlorade livslust<strong>en</strong> och det var bara de kortastunderna när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s var vak<strong>en</strong> som han förmådde att visasig stark.Och <strong>en</strong> kväll när det var som mörkast hände det sominte fick hända. Han såg på <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s bleka tärda ansikte.Håret var tunt med flera kala fläckar. Hon sov m<strong>en</strong> ett kortögonblick öppnade hon ögon<strong>en</strong> och mötte sorgset hansoroliga blick. Hon försökte le och han tryckte h<strong>en</strong>nes hand.Sedan somnade hon ig<strong>en</strong> och han satt kvar <strong>en</strong> stund. Närhan gick förbi <strong>en</strong> av sköterskorna räckte hon ut hand<strong>en</strong>och sa att han inte fick ge upp, de var inne i d<strong>en</strong> värstafas<strong>en</strong> nu. Cytostatika tar hårt på kropp<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> prognos<strong>en</strong>är faktiskt riktigt god. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> ska nog bli frisk. Sköterskanlog uppmuntrande och Ismet tackade tyst.
Länge blev han sittande i bil<strong>en</strong>, han kunde inte förmåsig att köra hem till <strong>en</strong>samhet<strong>en</strong> i läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> där tankarnamaler medan oron kryper in under hud<strong>en</strong>. Han ser <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>sgråbleka ansikte framför sig hela tid<strong>en</strong>, hör h<strong>en</strong>nes tröttaröst. Hon vill så gärna leva och han hade lovat… M<strong>en</strong> vadkunde han göra när död<strong>en</strong> skrattar hånfullt i varje vrå.Han startade bil<strong>en</strong> och körde långsamt ut från parkering<strong>en</strong>ut mot motorväg<strong>en</strong> där han drog på högsta fart. Alltflimrade förbi i ett töck<strong>en</strong> av blänkande ljus och mörker.Plötsligt saktade han fart<strong>en</strong> och vände av mot Göteborgsskylt<strong>en</strong>.Det var några mil dit m<strong>en</strong> han kunde lika välköra dit som någon annanstans. Som styrd av <strong>en</strong> osynlighand körde han mot c<strong>en</strong>trum, dit han mindes att det därstället låg. Ett café, eller klubb, han visste inte riktigt vaddet skulle kallas, han visste bara att lovat sig själv att aldrigmer gå dit. Han parkerade bil<strong>en</strong> och gick hastigt de fåsteg<strong>en</strong> till ingång<strong>en</strong>.Det var halvmörkt i lokal<strong>en</strong> och musik<strong>en</strong> var hög ochskrällig. De flesta bord<strong>en</strong> var upptagna och rök<strong>en</strong> låg tungöver lokal<strong>en</strong>. Ismet beställde kaffe och konjak. Konjak<strong>en</strong>svepte han direkt och beställde <strong>en</strong> till som han satte påbrickan och gick bort till ett ledigt bord. Han satt så hansåg ut mot rummet och de andra gästerna, några par satttätt tillsammans och <strong>en</strong> del hånglade öppet. Några varklädda i läder med nitar och kedjor andra såg mer vanligaut. Ismet kände förakt för dem och sig själv, m<strong>en</strong> samtidigt
<strong>en</strong> kittlande nästan okuvlig längtan. Han ville resa sig ochgå därifrån, m<strong>en</strong> han satt kvar drack lite av kaffet och tömdesnabbt d<strong>en</strong> andra konjak<strong>en</strong>. Just då kom <strong>en</strong> ung kille framoch frågade lite försynt om där var ledigt. Ismet nickadekort och grabb<strong>en</strong> slog sig ner. Han satte ett stort glasskummande öl på bordet och tände <strong>en</strong> cigarett.– Du har väl inget emot att jag röker? frågade han sedanoch såg snabbt, lite skyggt på Ismet.– Nej då, rök du inte stör det mig, svarade Ismetlikgiltigt.– Jag heter Magnus, Magnus Andersson, sa d<strong>en</strong> ungekill<strong>en</strong> plötsligt och räckte fram hand<strong>en</strong>.– Ibbe Barton, sa Ismet kort och tog hans hand, ochmötte flyktigt pojk<strong>en</strong>s blick. Han hade nog inte fyllt 20 än,han såg så ung och ofördärvad och ut. Ismet ångrade nästanatt han svarat så tvärt och han skämdes lite för att han sagtannat namn, m<strong>en</strong> man vet aldrig på sådana här ställ<strong>en</strong> tänktehan.– Har du varit här förr? frågade Magnus.– Ja, nej, jag m<strong>en</strong>ar <strong>en</strong> gång för länge sedan, var jaginom och… tittade, svarade Ismet lite förvirrat.- Jaha, jag har precis kommit ut som man säger, saMagnus och log lite g<strong>en</strong>erat. Han tittade bort och hostadelite. Jag har aldrig varit med någon på riktigt.- Nej, sa Ismet och kände d<strong>en</strong> förhatliga hettan. Hanville plötsligt ha d<strong>en</strong> här grabb<strong>en</strong>. Knulla honom, känna
hans unga smala kropp mot sin, känna hans… långt in ochsjälv…- Vill du ha <strong>en</strong> öl till, frågade han och reste sig.- Ja tack, sa Magnus och svalde det sista i sitt glas. Desatt tysta <strong>en</strong> stund och smuttade på d<strong>en</strong> svala starka öl<strong>en</strong>och Ismet tog emot <strong>en</strong> cigarett fast han eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inte rökte.Ovan vid alkohol och cigaretter han kände sig snart yr ochdåsig. M<strong>en</strong> det var skönt, skönt att <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> stund få slippaoro och skräck för framtid<strong>en</strong>. Plötsligt ville han sitta här ievighet och se på d<strong>en</strong> unge snygge kill<strong>en</strong> med de smalakänsliga händerna och d<strong>en</strong> mjuka veka munn<strong>en</strong>. Hans hårvar långt och samlat i <strong>en</strong> svans och han var klädd i <strong>en</strong> tjockgrå tröja under <strong>en</strong> blå jeansjacka och hans jeans var slitna.- Vill du följa med hem och ta ett par öl, jag bor bara ettkvarter bort, frågade Magnus lite tveksamt. Jag m<strong>en</strong>ar vikan snacka lite, här är sånt väs<strong>en</strong> att man hör knappt sigsjälv.- Okej, svarade Ismet och de drack snabbt upp och gickmot utgång<strong>en</strong>. Någon skrattade rått bakom dem innandörr<strong>en</strong> föll ig<strong>en</strong>. Ismet gick mot bil<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> undrade omhan skulle våga köra.- Ska vi ta bil<strong>en</strong> eller kan d<strong>en</strong> stå kvar här?- Ta du bil<strong>en</strong>, det är bara gatan rakt fram där och jag harparkeringsplats. Du klarar väl d<strong>en</strong> bit<strong>en</strong>? Eller…De satte sig bil<strong>en</strong> och Ismet startade och körde försiktigtiväg. Han skärpte sig till det yttersta och efter ett några
minuter hade han parkerat hos Magnus. De travade uppför<strong>en</strong> massa trappor sedan öppnade Magnus och de gick in.Läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> var lit<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> allt var r<strong>en</strong>t och prydligt. Enblommig vaxduk täckte köksbordet och ett par rödmåladestolar stod på ömse sidor om bordet. Magnus torkade avdet redan r<strong>en</strong>a bordet och satte fram öl och glas. Det fannsinte några blommor i läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong>. De satt tysta och litebesvärade, visste inte riktigt vad de skulle säga. M<strong>en</strong>allteftersom de drack blev det lättare att prata och snartgick de in i vardagsrummet. En stor säng domineraderummet, m<strong>en</strong> några dynor i samma färg som överkastetgjorde att d<strong>en</strong> såg lite soffliknande ut. Och framför stod ettrejält soffbord med några tidningar och ett askfat. Tev<strong>en</strong>stod mittemot säng<strong>en</strong> och det fanns både video och dvdspelare.Magnus drog för persi<strong>en</strong>nerna och tände några smålampor.Och utan att veta vem som börjat låg de tillsammans isäng<strong>en</strong>. Med febrig hetta slet de av varandra kläderna.Nästa morgon vaknade Ismet med <strong>en</strong> brinnande huvudvärkoch djup ånger. Han såg på pojk<strong>en</strong> vid sin sida. Så ung ochsårbar han såg ut i det svaga gryningsljuset. Hans hår varlångt och rufsigt och munn<strong>en</strong> halvöpp<strong>en</strong>. Han snarkade lätt.Kropp<strong>en</strong> var blek och mager. Man kunde se revb<strong>en</strong><strong>en</strong>g<strong>en</strong>om d<strong>en</strong> tunna vita hud<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> det var <strong>en</strong> snygg killeändå. Och han hade varit fin i natt, Ismet kände gnista av
natt<strong>en</strong>s lust komma tillbaka m<strong>en</strong> vände sig bort. Plötsligtkände han våg av sympati för Magnus. Förr, de <strong>en</strong>stakagånger han gett efter för sin läggning, hade han avskytt sinpartner lika mycket som sig själv, m<strong>en</strong> Magnus väckte <strong>en</strong>sorts ömhet. Han var så vek och känslig. Hur skulle hanklara d<strong>en</strong> hårda verklighet<strong>en</strong>? Människors hån och avsky,för trots alla kändisar som kom ut idelig<strong>en</strong> och alla flådigaPridefestivaler så visste Ismet att bögar inte var särskiltpopulära. Det fanns till och med de som tyckte sig ha rättatt misshandla dem eller frysa ut dem på arbetsplats<strong>en</strong>. Ismetsmög sig försiktigt upp och samlade ihop sina kläder. Hanhoppades att han skulle hinna gå innan Magnus vaknade.De skulle aldrig mer träffas. De hade haft <strong>en</strong> fin natttillsammans med rusig glädje och sprängande lust, m<strong>en</strong> nukände han bara äckel och avsmak. Och han visste att hanaldrig kommer att acceptera sin läggning.Huvudvärk<strong>en</strong> tilltog och han ville bara komma hem.Snabbt, ibland alltför snabbt körde han på motorväg<strong>en</strong> ochvar hemma efter någon timme. Han ville lägga sig ochsomna från allt. Glömma det sista dygnet, m<strong>en</strong> han blevsittande vid köksbordet oförmög<strong>en</strong> att röra sig. Dimmanlåg som <strong>en</strong> grå filt utanför fönstret. Allt var fuktigt, gråttoch kallt. En plötslig insikt sa honom att <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var död.Han kände redan sorg<strong>en</strong> och d<strong>en</strong> oändliga tomhet<strong>en</strong>. Allt iläg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> påminde om h<strong>en</strong>ne. H<strong>en</strong>nes glädje och livslustnär de ännu hoppades att hon skulle få vara frisk, h<strong>en</strong>nes
sorg och rädsla när sjukdom<strong>en</strong> kom tillbaka. H<strong>en</strong>nes kortaliv hade nästan bara rymt sorg och besvikelse. De människorsom stått h<strong>en</strong>ne nära hade gått bort och nu hade hon döttifrån honom. Det var märkligt att för bara några månadersedan visste han inte att hon fanns och nu kunde han intetänka sig ett liv utan h<strong>en</strong>ne.Han mindes var<strong>en</strong>da minut av d<strong>en</strong> tryckande varmasommardag<strong>en</strong> när hon bett att få stanna hos honom <strong>en</strong> stund.Och deras kärlek hade växt i skuggan av död<strong>en</strong>. H<strong>en</strong>nes<strong>en</strong>samhet ersattes av gem<strong>en</strong>skap, och för Ismet someg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> aldrig brytt sig om kvinnor, blev hon synonymmed d<strong>en</strong> fulländade kärlek<strong>en</strong>. Ibland när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> mådde braoch var stark älskade de med <strong>en</strong> hängiv<strong>en</strong>het och passionsom nästan var overklig. M<strong>en</strong> ofta, ofta låg de bara tätttillsammans och pratade om allt mellan himmel och jord,underbara stunder av närhet och värme. Och nu var alltförbi, Ismet grät bittert och ville bara dö.
Kapitel 12Vinternatt<strong>en</strong> var mörk och kall m<strong>en</strong> Ismet var ofattbartlycklig. Det var nästan midnatt och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sov lugnt ochtryggt, m<strong>en</strong> han låg vak<strong>en</strong> g<strong>en</strong>omsyrad av glädje ochtacksamhet. Samtidigt skämdes han när han mindes d<strong>en</strong>där kväll<strong>en</strong>, natt<strong>en</strong> då han förlorat kontroll<strong>en</strong>. Och hans<strong>en</strong>da ursäkt hade varit förtvivlan, trötthet och hopplöshet.Han hade ju varit säker på att <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skulle dö och utanh<strong>en</strong>ne hade hans eget liv inget värde.M<strong>en</strong> nu hade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> varit hemma <strong>en</strong> vecka verkade heltåterställd. Hon var i full gång med julförberedelserna. Helagårdag<strong>en</strong> hade hon städat och putsat fönster och skrivet <strong>en</strong>lista på allt de måste köpa. Ismet hade inga julsaker, inte<strong>en</strong>s <strong>en</strong> adv<strong>en</strong>tsljusstake. Inte för att han hade haft någotemot att fira <strong>en</strong> sv<strong>en</strong>sk jul, det hade bara inte blivet av attköpa något. Han brukade fira helgerna med mor ochsyskon<strong>en</strong>. En sv<strong>en</strong>sk jul, med Kalle Anka på eftermiddag<strong>en</strong>och kurdisk mat i julljus<strong>en</strong> sk<strong>en</strong>. Därefter blev detjulklappsutdelning, ibland med tomte. M<strong>en</strong> i år skulle hanoch <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fira sin eg<strong>en</strong> jul med, för att sedan åka till släkt<strong>en</strong>på nyår. Och till sist somnade han med ett nästan saligtle<strong>en</strong>de på läpparna.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> njöt av det varma vattnet, d<strong>en</strong> rosa duschgelén
löddrade mjukt och doftade underbart. Hon torkade sigoch smorde in sig med väldoftande bodylotion. Hon haderedan gått upp flera kilo och håret var också mycket bättre,riktigt snyggt i d<strong>en</strong> nya korta frisyr<strong>en</strong> med lätt toning iguldbruna nyanser. Hon nynnade på några julvisor och sattepå kaffe, Ismet sov fortfarande. Hon dukade fram och bröd,ost och marmelad. Satte sig med tidning<strong>en</strong> medan honväntade på det rostade brödet.- God morgon min älskling, sa hon när Ismet vaknat avkaffedoft<strong>en</strong>. Han gnuggade sig i ögon<strong>en</strong> och log mot h<strong>en</strong>ne.- God morgon, vad duktig du har varit! M<strong>en</strong> du måsteta det lugnt, vi ska ju åka och handla idag.- Ja, det vet jag väl! Jag är bra nu, jag ska inte vara sjukalltid. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> blev lite irriterad för hon ville inte påminnasom sjukdom<strong>en</strong>.- Förlåt mig <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>, jag är bara rädd om dig, du får inteöveranstränga dig.- Ja, ja, nu äter vi, sedan kanske du orkar klä dig så vikommer iväg! Hon pussade honom på kind<strong>en</strong> och strökdet rufsiga håret.- Um, du har redan duschat, sa han och höll om h<strong>en</strong>nehårt. Han kände ögon<strong>en</strong> tåras av lycka, m<strong>en</strong> inte visa hurrörd han var.Inne i stad<strong>en</strong> var det fullt av folk överallt och det varsvårt att hitta <strong>en</strong> parkeringsplats, de körde runt lite innande bestämde sig för att köra till köpc<strong>en</strong>tret utanför stad<strong>en</strong>.
När de äntlig<strong>en</strong> kom dit var de hungriga och åt räksmörgåsaroch drack te på <strong>en</strong> trevlig restaurang, sedan var de redo atthandla. De trängdes med glada människor och med suraoch jäktade människor och överallt spelades julmusik ochljus och stjärnor glittrade i kapp med tomtar och granar.Och efter att knuffats och trängts i timmar var de äntlig<strong>en</strong>klara, vagn<strong>en</strong> var full och de hade köpt allt som stod pålistan och lite till. Hastigt bestämde de sig för att äta middagpå varuhuset innan de körde hem för <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> ville åtminstonefå fönstr<strong>en</strong> julfina. Grannarna hade redan satt uppjulgardiner, stjärnor och ljus, det var bara deras fönstersom gapade svarta och tomma.På söndagsmorgon<strong>en</strong> sov de länge och Ismet vaknade först,som vanligt låg han <strong>en</strong> stund och lyssnade oroligt efter<strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s andetag. Han måste lägga av med det, m<strong>en</strong> det varsvårt. Tyst och försiktigt reste han sig för att inte väckah<strong>en</strong>ne. Efter <strong>en</strong> snabb dusch lagade han kaffe och dukade.Sedan tände han adv<strong>en</strong>tsstjärnan och adv<strong>en</strong>tsljusstak<strong>en</strong> medtvå ljus. Så fint det hade blivit med de röda gardinerna ochde två röda Julstjärnorna i fönstret, ute hade det börjatljusna, m<strong>en</strong> mörka, tunga moln täckte himl<strong>en</strong>. Det skullekanske bli snö.- Godmorgon sömntuta, så det är dags att vakna nu, sahan le<strong>en</strong>de när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> kom intassande i köket. Hon var såsöt med sitt rufsiga hår och några märk<strong>en</strong> efter kudd<strong>en</strong> på
kind<strong>en</strong>. Sätt dig raring, fortsatte han, jag har precis dukatfram.- Åja, du har säkert nyss vaknat, så sömntuta kan duvara själv, skrattade hon, jag måste på toa, s<strong>en</strong> kommerjag.De åt och nojsade och småretades med varandra. Idagskulle de packa in julklappar och sätta fram tomtarna somde köpt Och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skulle ner till sin läg<strong>en</strong>het och hämtasin julkrubba och d<strong>en</strong> gamla adv<strong>en</strong>tsljusstak<strong>en</strong> och morsvirkade duk annars blev det ing<strong>en</strong> riktig jul. M<strong>en</strong> julgran<strong>en</strong>fick vänta. Det var ändå ett par veckor till jul.På eftermiddag<strong>en</strong> började det snöa, sakta och litetveksamt föll några små blöta snöflingor och mark<strong>en</strong> blevglänsande våt. M<strong>en</strong> snart blev flingorna större och lade sigpå träd och buskar. När <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> såg d<strong>en</strong> mjuka vita snönblev hon nästan högtidlig. Hon ville ut i det sköna vitavinterlandet med Ismet, leva, leka och skratta. Glömmasjukdom, besvikelser och sorger och hon skulle aldrig mervara rädd… Hon fick upp Ismet ur tevesoffan och straxträngdes de i d<strong>en</strong> lilla hall<strong>en</strong>. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> tog på sig d<strong>en</strong> nya vitatäckjackan och <strong>en</strong> röd stickad mössa med halsduk och ettpar varma stövlar. Ismet ville som vanligt inte ha mössa påsig m<strong>en</strong> han hade åtminstone <strong>en</strong> tjock halsduk och vantar.De gick snabbt mot park<strong>en</strong> och det kändes som att gå raktin i ett underbart julkort, sagolikt och förtrollande.
Snöflingorna dansade ivrigt omkring och deras fotspårsopades snabbt ig<strong>en</strong>. De var <strong>en</strong>samma i <strong>en</strong> tyst underbarmagisk värld. Över dem låg moln<strong>en</strong> tunga, fyllda av merhärlig, vit snö. Luft<strong>en</strong> var frisk och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> fick röda rosorpå kinderna och såg frisk och lycklig ut. Äntlig<strong>en</strong> var desäkra på att medicin<strong>en</strong> var verksam och att <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var frisk.- Wow Ismet vilk<strong>en</strong> skitskön dag! Och jag är så glad attjag har dig, att det snart är jul och att det snöar så härligtskönt. Hon stannade och de kramades länge och njöt avvarandras värme.- Mitt liv var bara skit innan jag träffade dig, fast detfattade jag inte … Jag var ju van att vara <strong>en</strong>sam, det hadeliksom blivit naturligt för mig. Jag väntade mig aldrig någotannat… Jag trodde till och med att jag var lycklig! M<strong>en</strong>när jag träffade dig… Det är så svårt att fatta att någonverklig<strong>en</strong> bryr sig om mig! Det hade varit lätt att dö då,m<strong>en</strong> nu vill jag leva.- Det är klart att du ska leva, Ismet försökte att göraröst<strong>en</strong> stadig och lugn. Du skulle se dig själv nu, så friskoch vacker. Du är det bästa som hänt mig, och jag låter diginte dö. Då kan ju inte heller jag leva. Så är det, sa hanmed ett skratt, för att dölja allvaret och rädslan.När de kom hem drack de varm glögg och åtpepparkakor och lussebullar. De skulle baka nästa dag, ettriktigt julbak så som <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> läst om, m<strong>en</strong> aldrig upplevt.Det var mycket hon aldrig upplevt, saker som de flesta tar
för givet. Någonstans haderädslan alltid funnits, rädslan för att människor skullevända sig mot h<strong>en</strong>ne i avsky och förakt. Att deras vänlighetskulle bytas mot hån och överlägs<strong>en</strong>het. Som när hon gicki skolan. M<strong>en</strong> med Ismet och sjukdom<strong>en</strong> hade det gått överoch hon vågade släppa rädslan och leva. De hade alltidroligt tillsammans, de gick på bio, var ute och prom<strong>en</strong>eradeoch de upptäckte d<strong>en</strong> klassiska musik<strong>en</strong>, något som ing<strong>en</strong>av dem tidigare varit intresserade av. De fann ro i stillsammapianostyck<strong>en</strong> och Puccinis arior gav dem fina musikupplevelser.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> höll Ismets varma trygga hand i sin ochvisste att hon aldrig mer behövde vara <strong>en</strong>sam och rädd.
Kapitel 13Äntlig<strong>en</strong> var det julafton. Hela läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> var pyntad ochdoftade härligt av gran och hyacinter. De åt <strong>en</strong> lätt lunchmed ägg, sill, lax, ost och bröd. Det var deras första jultillsammans och de skulle bara mysa och trivas och göraprecis som de själva ville. D<strong>en</strong> nya julskivan hördes ibakgrund<strong>en</strong>. Utanför de nyputsade fönstr<strong>en</strong> stodvinterdag<strong>en</strong> grå och dyster och regntunga skyar drog snabbtöver himl<strong>en</strong>. Det skulle nog inte bli <strong>en</strong> vit jul i år heller,m<strong>en</strong> vad gjorde det, det blev mörkt tidigt och då såg manändå inte snön.Efter lunch<strong>en</strong> klädde de sig för <strong>en</strong> snabb prom<strong>en</strong>ad id<strong>en</strong> råa decemberkylan. Det blåste kallt, och <strong>en</strong> och annansnöflinga blandades med regnet. De gick i rask takt för atthålla värm<strong>en</strong>. På torget försökte d<strong>en</strong> stora gran<strong>en</strong> spridasmula julstämning med tända lampor och stjärna i topp<strong>en</strong>.En glad förväntan låg över samhället, ett fåtal människorvar ute i sista minut<strong>en</strong> och jäktade ut och in i butikerna.Plötsligt bröts tystnad<strong>en</strong> och frid<strong>en</strong> av att några smågrabbarbrände av några smällare, <strong>en</strong> lätt och krutrök dröjde sigkvar när de skrikande sprang vidare. Efter knappt <strong>en</strong> timmevar <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och Ismet tillbaka. De gick inom <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s läg<strong>en</strong>het,
d<strong>en</strong> var som klippt ur ett inredningsmagasin m<strong>en</strong> saknadetrivsel och värme, därför var de nästan aldrig där. Elljusstakarnaoch d<strong>en</strong> stora stjärnan i fönstret tändes och släcktesmed <strong>en</strong> timer, m<strong>en</strong> rumm<strong>en</strong> verkade tomma och ödsliga.Ett lätt dammlager låg över alla ytor och det luktade liteinstängt. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> öppnade ett fönster och släppte in d<strong>en</strong> kallavinterluft<strong>en</strong>. Tankfullt gick hon omkring och plockadebland sina böcker Vi måste snart bestämma hur vi ska göramed mina möbler och läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong>, sa hon. Vi är ju aldrighär.- Nej, sälj d<strong>en</strong> efter nyår, sälj rubbet! Eller?- Jo jag gör nog det. Det är ju onödigt att ha det så här.Jag ska inte bo här ig<strong>en</strong>. Tänk om vi får barn, då får viflytta till något större. Okej nu går vi hem till vårt! Vi vetju inte om vi får något barn…- Visst får vi barn! Så snart du har blivit riktigt stark så.M<strong>en</strong> din <strong>bok</strong>hylla får vi nog behålla, du har ju många böckeroch din soffgrupp är finare än min.- Kanske det, m<strong>en</strong>… Ja vi får se efter helgerna. Jag skalämna in läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong> till försäljning. M<strong>en</strong> det blir svårareatt sälja din, om vi ska flytta. Jag har varit så lycklig därmed dig. Hon log lite sorgset.Lagom till Kalle Ankas Jul satt de framför tev<strong>en</strong> medglögg och pepparkakor och vars sin gräddfylldamandelmussla. För både <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och Ismet var det <strong>en</strong> traditionatt se de där tecknade filmerna. För Ismet hade Kalle
Anka varit inledning<strong>en</strong> till <strong>en</strong> helg med lek och skoj medsyskon och kusiner och hela släkt<strong>en</strong>. Inte hade de haft tidatt sitta stilla och titta hela tid<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> Tomteverkstad<strong>en</strong>och B<strong>en</strong>jamin Syrsa ville alla se.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och h<strong>en</strong>nes pappa brukade vara <strong>en</strong>samma på jularna.De hade ing<strong>en</strong> julgran m<strong>en</strong> <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s adv<strong>en</strong>tsljusstake stodalltid i köksfönstret och på bordet brukade de ha någraröda ljus och ett par hyacinter och julkrubban. Sedan sattde tillsammans i soffan och tittade på Kalle Anka och hansvänner. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> brukade låtsa att Disneygänget och ArneWeise var h<strong>en</strong>nes vänner. Hon hade ju inga andra. När ArneWeise tände sitt ljus brukade pappa tända ett ljus vid mammasfotografi. Då var det jul. Sedan åt de sin <strong>en</strong>kla julmat,bara lite skinka, kål och potatis. Till efterrätt hade de alltidrisgrynsgröt och saftsås. Sedan bytte de julklappar ochfortsatte att se på teve tills det var läggdags. Ett par jularhade pappa accepterat inbjudan från sin syster Karin dåhade <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> nästan varit lycklig, hon fick leka med kusinernaoch det fanns massor av mat och godis. Och <strong>en</strong> julgran somstrålade, stor och vacker med glänsande glaskulor i allafärger. Och fanns levande ljus som värmde och spred trivsel.Efter mat<strong>en</strong> brukade <strong>en</strong> tjock tomte knacka på dörr<strong>en</strong> med<strong>en</strong> fullpackad julklappssäck. Det var underbara jular, m<strong>en</strong>pappa klarade inte av glada människor. Han slutade aldrigatt sörjde mamma och han ville helst bara arbeta och sova.
Han sa alltid att <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> själv kunde åka till Karin överhelg<strong>en</strong>, m<strong>en</strong> <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> ville inte lämna honom. Så hon stannadeoch delade hans <strong>en</strong>kla, glädjelösa jul.Som vux<strong>en</strong> hade hon skapat egna traditioner som hontrivts med, m<strong>en</strong> d<strong>en</strong>na jul skulle bli annorlunda. Nu satthon tillsammans med mann<strong>en</strong> hon älskade och skrattade åtde gamla välkända figurerna medan hon smuttade på d<strong>en</strong>varma glögg<strong>en</strong> och skålade för <strong>en</strong> underbar framtid . Ochnär mörkret föll dukade de matbordet med <strong>en</strong> tomterödlinneduk och satte fram fat<strong>en</strong> med härlig julmat, must, öloch <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> flaska kryddat brännvin. De grönalinneservetterna var vackert brutna och de rustika ölglas<strong>en</strong>glimmade i sk<strong>en</strong>et från de tända ljus<strong>en</strong>. Adv<strong>en</strong>tsstjärnanlyste milt över de röda julstjärnorna i fönstret. Överalltstrålade ljus i kandelabrar och värmelyktor. Upprymda ochsorglösa åt de sig ig<strong>en</strong>om alla rätterna innan de dukade av.Och under gran<strong>en</strong> väntade julklapparna i sina vackra paket.I <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> ask med silverglänsande papper, låg <strong>en</strong>underbar ring med diamanter och safirer. Det var h<strong>en</strong>nesförlovningsring, sa Ismet och hon hade köpt <strong>en</strong> exklusivherrparfym och <strong>en</strong> guldkedja till honom. När de flera timmars<strong>en</strong>are lagt sig kom de på att de måste gifta sig. Och tätthopslingrade smidde de planer för sitt bröllop. De tyckteatt det skulle vara fint att ha bröllopet <strong>en</strong> vårdag och Ismetssläkt skulle vara med, liksom <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s faster Karin. Ja, h<strong>en</strong>neskulle de besöka om ett par dagar, då kunde de ju passa på
att bjuda h<strong>en</strong>ne. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> tyckte mycket om sin faster somallttid skickat julklappar och födelsepres<strong>en</strong>ter till h<strong>en</strong>neoch skrivet brev och skickat roliga kort, hon hade säkertförstått att <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> inte hade det bra med sin olycklige pappa.Till nyår skulle de åka till Ismets mamma och stannahela helg<strong>en</strong> och fira tillsammans med h<strong>en</strong>ne och syskon<strong>en</strong>.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var lite orolig för att de inte skulle tycka om h<strong>en</strong>ne.Vad skulle Ismet göra då. Skulle hon bli <strong>en</strong>sam ig<strong>en</strong>. Med<strong>en</strong> rysning försökte hon intala sig att det skulle bli bra.Hon måste sova nu. Imorgon skulle de till julottan tidigt.Deras första julotta.<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> vaknade av doft<strong>en</strong> av nylagat kaffe och hörde Ismetfrån köket. Hon måste också stiga upp, de ska ju på sitt livsförsta julotta. Tyst kramade hon Ismet innan hon satte sigoch drack det heta kaffet. Fingrarna kändes kalla och stelam<strong>en</strong> hon var ändå svettig. Ismet tittade forskande på h<strong>en</strong>ne.- Vad är det raring, är du trött. Vi behöver inte gå tillkyrkan om du inte vill. Det blev ju s<strong>en</strong>t igår.-Nej det är klart att vi ska gå. Vi kan lägga oss ig<strong>en</strong> närvi kommer tillbaka. Hon kände knappt ig<strong>en</strong> sin eg<strong>en</strong> röst.M<strong>en</strong> hon lyckas ändå pressa fram att hon trodde att <strong>en</strong>förkylning var på gång.- Javisst vi gör som du vill. M<strong>en</strong> du måste äta, jag hämtarhonung. Det lindrar.De kom iväg utan fler frågor och hon intalade sig själv
att det var <strong>en</strong> vanlig förkylning och att hon var trött efteralla s<strong>en</strong>a kvällar. Det var inte cancer. M<strong>en</strong> efter allt hongått ig<strong>en</strong>om blev minsta krämpa <strong>en</strong> skrämmande påminnelseom död<strong>en</strong>. Och i kyrkan bad hon krampaktigt hela tid<strong>en</strong>,fast hon inte trodde på någon gud.Rest<strong>en</strong> av dag<strong>en</strong> förflöt lugnt och stilla. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> sov liteoch Ismet tittade på teve. Sedan åt de rester av sin julmat.M<strong>en</strong> <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> märkte att Ismet ofta tittade undrade på h<strong>en</strong>neoch hon önskade att hon kunnat skratta och skoja och varasom vanligt. M<strong>en</strong> trötthet<strong>en</strong> och oron låg som ettdamoklessvärd över h<strong>en</strong>ne.Ett par dagar innan nyår blev <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> av med bådeförkylning och trötthet. Hon kände sig pånyttfödd ochlycklig i visshet<strong>en</strong> att få leva vidare med Ismet. De gav sigiväg tidigt, vägarna var bra och det var inte mycket trafikså de var framme hos Alanya, Ismets mamma, mitt på dag<strong>en</strong>.De hade bara köpt några småsaker för att spelajulklappsspelet på nyårsafton, m<strong>en</strong> det blev ändå <strong>en</strong> heldel att packa och stuva in i bil<strong>en</strong>. Alanya skulle få <strong>en</strong> resahem till släkt<strong>en</strong>, och Ismet och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> skulle följa med. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>försökte dölja sin nervositet, m<strong>en</strong> visst var hon lite darrig iknäna inför mötet med dessa okända människor som var<strong>en</strong> del av Ismet.Huset var ett typiskt 70-talsbygge lite högre och störreän det de själva bodde i. m<strong>en</strong> det var snyggt och välsköttöverallt. De tog hiss<strong>en</strong> upp med paket, kassar och väskor
och sedan blev ett glatt pussande och kramande. Detverkade som om alla var där och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> hann inte känna sigorolig, det var bara att kramas, skratta och försöka kommaihåg namn<strong>en</strong>. Det blev lite lugnare när de <strong>en</strong> stund s<strong>en</strong>aresatt vid kaffebordet. Alla pratade sv<strong>en</strong>ska, ja <strong>en</strong> del var jusv<strong>en</strong>skar och där var där flera barn och <strong>en</strong> hund. Efteråtkunde <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> inte fatta varför hon varit så orolig, det var juIsmets närmaste, naturligtvis var de lika fina människorsom han. Efter julklappslek<strong>en</strong> dukades ett långbord somräckte ända i stora rummet. Och maträtterna fick trängaspå köksbänkar och småbord. Det blev <strong>en</strong> läcker buffé medallahanda maträtter. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> tyckte särskilt om de turkiskakåldolmarna och någon sorts fisk i små paket. M<strong>en</strong>efterätterna var lite väl söta. Det var varmt och trivsamtalla pratade och var glada, och ing<strong>en</strong> nämnde <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>ssjukdom. Hon hoppades att Ismet inte sagt något, hon varju frisk nu. Trötthet<strong>en</strong> som ibland överväldigade h<strong>en</strong>ne vargivetvis helt naturlig, alla blir trötta ibland.När tolvslaget närmade sig gick de andra ut med raketer,champagne och glas och klädda i roliga hattar, för att firain det nya året med grannar och vänner. Bara Ismet, <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>och Alanya och h<strong>en</strong>nes lilla hund, stannade kvar däruppe.De stod på balkong<strong>en</strong> och hade <strong>en</strong> fantastisk utsikt överstad<strong>en</strong>. Fyrverkerierna lyste upp himl<strong>en</strong> från alla håll ochglada rop och skratt hördes från öppna fönster ochbalkonger. Det var stoj och stim överallt. De tände sina
jättetomtebloss och <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> lutade sig intill Ismet, kände hansvärme och närhet och var lycklig. Lyckligare än någonsinförr. Plötsligt kom hon att tänka på förra nyårsafton<strong>en</strong>, honhade varit lycklig då med, m<strong>en</strong> på ett annat sätt. Mest hadehon varit stolt över att hon d<strong>en</strong> magra, mobbade, utstöttaflickan fanns med på <strong>en</strong> ståtlig herrgårdsbal. Och hon hadevarit kär i Roger, som trots sin fina bakgrund och sittvälbetalda jobb som fondmäklare, ändå var <strong>en</strong> <strong>en</strong>kel trevligkille. M<strong>en</strong> hon hade inte älskat honom, inte velat bindasig. Rädslan att bli ratad satt kvar och hon föredrog<strong>en</strong>samhet<strong>en</strong> framför att bli svik<strong>en</strong> ig<strong>en</strong>. Tillit<strong>en</strong> och tron påandra människor kom med sjukdom<strong>en</strong>. Eller var det Ismetsom var så speciell att hon för första gång<strong>en</strong> i livet vågadege och ta emot kärlek. Det var nog så det var. Hon ville trodet.De körde inte hem förrän dag<strong>en</strong> efter nyår. Det hade varitintressant och underhållande att prata med Ismets mammaunder lugnare former. Få lära känna h<strong>en</strong>ne lite mer, honvar <strong>en</strong> fantastisk kvinna, som trots sorger och bedrövelserändå var glad och vänlig. Och hon hade blivit överlyckligöver julklappsresan och g<strong>en</strong>ast ringt och meddelat släkt<strong>en</strong>att de skulle komma om ett några månader.Hemfärd<strong>en</strong> gick också bra och de var hemma s<strong>en</strong>t påeftermiddag<strong>en</strong>. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var trött m<strong>en</strong> nöjd och glad över alla
nya släktingar och vänner. De packade upp julklapparnaunder många skämt och glada utrop, och när de var klarapustade de ut och såg <strong>en</strong> film på teve.
Kapitel 14När film<strong>en</strong> var slut gick <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och lade sig. Ögon<strong>en</strong> svedav trötthet och hon orkade inte tvätta sig. Hon hade nästansomnat när hon råkade nudda sitt vänstra bröst och tycktesig känna <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> knuta. Hon blev stel av skräck. Hon villeskrika och hjärtat hamrade så hon blev rädd att hon skullefå <strong>en</strong> infarkt till råga på allt. Det fick inte vara sant, intedetta också. Inte bröstcancer som mamma. Nu när honäntlig<strong>en</strong> var frisk och skulle börja leva på riktigt med Ismet.Försiktigt kände hon på bröstet ig<strong>en</strong>, nej det var noging<strong>en</strong>ting. Kanske bara ett märke efter behån. M<strong>en</strong> honförstod att hon måste ta reda på hur det verklig<strong>en</strong> var. Allasa ju att det gick att bota om man kom i tid. Och med <strong>en</strong>sbestämde hon sig, det fick bära eller brista hon måste veta,hon måste veta. Hon reste sig hastigt och ställde sig framförspegeln i sovrummet. Gode Gud låt det inte vara <strong>en</strong> knuta,Gode Gud låt mig få vara frisk. Med kallsvettiga fingrartog hon av det tunna nattlinnet och tittade på bröst<strong>en</strong>. Enaning lugnad såg hon att det åtminstone inte fanns någrasynliga knutor och med bultande hjärta och darrandekallsvettiga fingrar kände hon på bröstet ig<strong>en</strong>. Det fanns<strong>en</strong> knuta där, d<strong>en</strong> var lit<strong>en</strong> m<strong>en</strong> d<strong>en</strong> fanns. Hon försökte
opa på Ismet m<strong>en</strong> det svartnade för ögon<strong>en</strong> och hon föllihop på golvet. Ett nytt helvete skulle börja, skulle honklara äv<strong>en</strong> detta?
Kapitel 15Någon gick med snabba steg i utanför dörr<strong>en</strong> och <strong>en</strong> dörrslog ig<strong>en</strong>. Annars var det tyst, det svaga bruset från fläktarnahördes knappt och det var mörkt i rummet, m<strong>en</strong> underdörrspringan lyste det från korridor<strong>en</strong>. Ismet låg tätt intill<strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och han hörde de knappt de svaga andetag<strong>en</strong>. Hanhöll h<strong>en</strong>nes tunna, svala hand i sin. Och han visste att livetrann ifrån dem. De hade trott så mycket, hoppats så mycket.Jul och nyår, var det bara tre månader sedan? Det verkadeoändligt länge sedan. Då var <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> frisk och glad och defirade sin mysiga jul. Och nyåret med mamma och syskon<strong>en</strong>hade varit festligt och fint.M<strong>en</strong> sedan kom det nya hotet när <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> upptäckte d<strong>en</strong>lilla knutan i bröstet. Hon fick förtur för operation ochdoktorn hade lovat att d<strong>en</strong> var borta och att hon skulle fåkomma på kontroller ofta. Och än <strong>en</strong> gång hade de hoppatsoch än <strong>en</strong> gång hade de trott och än <strong>en</strong> gång hade de blivitbesvikna. De hade inte förstått att nya tumörer växte i<strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s kropp. De hade trott att d<strong>en</strong> hemska sjukdom<strong>en</strong>var besegrad, att ing<strong>en</strong>ting kunde hota deras framtid.M<strong>en</strong> <strong>en</strong> eftermiddag när Ismet precis kommit hem frånjobbet blev <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> illamå<strong>en</strong>de och kräktes våldsamt helanatt<strong>en</strong>. Det var väl vinterkräksjukan trodde de när de
framemot morgon<strong>en</strong> äntlig<strong>en</strong> kunde lägga sig. M<strong>en</strong> det varcancern som slagit till ig<strong>en</strong>. Det hade funnits metastaserbåde i lungorna och på bukspottkörteln. Det gick inte attoperera, bara lindra smärtan. Nu återstod ing<strong>en</strong>ting. Ingethopp, ing<strong>en</strong> tro bara <strong>en</strong> tröstlös väntan på död<strong>en</strong>… Ismetsliv skulle bli m<strong>en</strong>ingslöst, skulle han <strong>en</strong>s kunna leva vidareutan <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>? M<strong>en</strong> själv hade hon blivit lugn och stilla, nästanlikgiltig efter d<strong>en</strong> slutliga dom<strong>en</strong>. Hon hade skrivittestam<strong>en</strong>te där allt hon ägde skulle tillfalla Ismet. Annarssa hon inte så mycket, hon visste att det var slut, m<strong>en</strong> hontalade inte om det. När hon var vak<strong>en</strong> ville hon bara liggaintill Ismet och känna hans värme för hon frös hela tid<strong>en</strong>.Han mindes deras sista samtal då hon vaknat till <strong>en</strong> lit<strong>en</strong>stund. Hon hade sett på honom med stora ögon, död<strong>en</strong> haderedan förändrat h<strong>en</strong>ne, hon hade <strong>en</strong> sorts eterisk, överjordiskskönhet. Lugn och sval.- Det hörs kanske konstigt, sa hon, m<strong>en</strong> jag är faktisktglad att jag blev sjuk.- M<strong>en</strong> <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>, det kan du väl inte m<strong>en</strong>a? Att du vill hadetta lidande och d<strong>en</strong>na gnagande oro. Ismet såg tvivlandepå h<strong>en</strong>ne.- Jo, förr var jag så kaxig och mallig. Tyckte nog innerstinne att jag var lite bättre och finare än andra... Jag hade juövervunnit min svåra barndom. Jag hade lyckats, jag hadeett superbra jobb med hög lön. Och jag var mest intresseradav kläder, smink och s<strong>en</strong>aste mode. Ytliga nöj<strong>en</strong>. Människor
etydde ing<strong>en</strong>ting för mig. Jag hade kompisar, vänner ocharbetskamrater. M<strong>en</strong> inga nära vänner. Och det var mitteget fel… Jag vågade inte. Jag var rädd, rädd att bli bortstöttoch hånad ig<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> när jag blev sjuk mötte jag dig ochvar inte rädd längre. Därför är jag glad. Hon taladelångsamt med svag röst. Med långa pauser.- Ja, jag är också glad att vi träffats, m<strong>en</strong> du får intelämna mig. Du får inte dö ifrån mig.- Jag önskar också att vi får fortsätta att vara tillsammans.Det finns inget jag hellre vill. Jag vill leva med dig, m<strong>en</strong>om jag inte klarar det så ska du veta att jag varit lyckligared<strong>en</strong> här tid<strong>en</strong> med dig, än vad många andra är under etthelt liv. Hon låg länge med slutna ögon och andades tungt.Ismet, du får aldrig glömma att du gjorde mig till <strong>en</strong> hel,levande människa. Hon tryckte hans varma hand.Han trodde att hon somnat, hon andades lite flämtande,och låg stilla och tyst med slutna ögon.- Så om jag måste… lämna dig så glöm aldrig att dugjorde mig lycklig. Det kanske hjälper dig om du saknarmig för mycket.- Du får inte dö ifrån mig, <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> lova mig det. Kämpa,kämpa och vi vinner. Det måste gå.- Jag ska inte ge upp. Vi ska ju gifta oss till vår<strong>en</strong>. Honskrattade med <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> snyftning. M<strong>en</strong> nu ska jag sova <strong>en</strong>stund och drömma om vårt bröllop, ett stort härligt bröllop,fullt av liv och glädje och <strong>en</strong> underbar familj, sa hon lågt.
Ismet kände ögon<strong>en</strong> fyllas av tårar, trots att <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> var såsvag ville hon ge honom tröst, ge honom något bra att tänkasedan. Hon förstod att hon skulle dö och ville trösta honom,m<strong>en</strong> det fanns ing<strong>en</strong> tröst. Han stannade hos h<strong>en</strong>ne helatid<strong>en</strong>, sov hos h<strong>en</strong>ne och sista natt<strong>en</strong> vaknade hon, darrandei frossa. Han kröp intill h<strong>en</strong>ne och de somnade tätttillsammans m<strong>en</strong> några timmar s<strong>en</strong>are vaknade han med <strong>en</strong>förnimmelse av att något hänt, något fruktansvärt. Han restesig på armbåg<strong>en</strong> och lyssnade. <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> andades inte längre,hon var död.Det kändes som att få <strong>en</strong> kniv rakt i hjärtat. Illamå<strong>en</strong>de,skräck och <strong>en</strong> omätlig saknad blandas och han blev stel avfasa. Han visste inte hur länge han låg där och krampaktigthöll om <strong>J<strong>en</strong>ny</strong>s kalla kropp. Han kände <strong>en</strong> obeskrivlig sorg.Ensam med död<strong>en</strong> låg han stilla och tänkte på allt de upplevt.Mindes h<strong>en</strong>nes tillitsfulla glädje och förväntan inför vår<strong>en</strong>,m<strong>en</strong> mindes också h<strong>en</strong>nes sorgsna ögon när hon talade omsin barndom, hur hon blev mobbad och h<strong>en</strong>nes <strong>en</strong>samhet…Han grät tyst, m<strong>en</strong> gråt<strong>en</strong> lindrade inte. Han smekte saktah<strong>en</strong>nes bleka kind. Såg på h<strong>en</strong>nes slutna ögon. Hon såglugn och nästan lycklig ut. Spår<strong>en</strong> av trötthet och smärtavar borta, m<strong>en</strong> hon ska aldrig vakna mer. Ismet ville följah<strong>en</strong>ne ner i grav<strong>en</strong>s svarta, okända djup, han vet att hanaldrig kan komma över sorg<strong>en</strong>. Han hade älskat h<strong>en</strong>ne såobeskrivligt mycket.Försiktigt kröp han ur säng<strong>en</strong> och lade sig på knä på
golvet framför h<strong>en</strong>ne. Han tog h<strong>en</strong>nes iskalla händer i sinaoch försökte fatta att hon lämnat honom. Han böjde sigsakta över h<strong>en</strong>ne och kysste h<strong>en</strong>ne för sista gång<strong>en</strong>. Sedan<strong>en</strong> smekning innan han lämnade sjukhuset och gick ut i d<strong>en</strong>kalla, stjärnklara natt<strong>en</strong>.Han såg inte d<strong>en</strong> gnistrande snön, kände inte kylan sombet g<strong>en</strong>om hans alltför tunna kläder. Han såg inte stjärnornasom strålade på d<strong>en</strong> svarta himl<strong>en</strong> eller mån<strong>en</strong>s kalla sk<strong>en</strong>.Han såg bara <strong>J<strong>en</strong>ny</strong> och visste att hon var borta för alltid.Han gick utan mål och snart kom han till <strong>en</strong> bro. Hanstannade och såg med svidande torra ögon på motorväg<strong>en</strong>nedanför. Det var inte mycket trafik. När han såg <strong>en</strong> <strong>en</strong>sambil undrade han om förar<strong>en</strong> visste… om han visste huroändligt skört livet är. Man lever, hoppas och gör upp planerför på framtid<strong>en</strong>, gör sitt bästa, och plötsligt är allt slut.Död<strong>en</strong> kommer obeveklig utan nåd. Ismet stod kvar påbron och d<strong>en</strong> iskalla natt<strong>en</strong> var utan slut…