<strong>Groove</strong> 8 • 2006 / övriga recensioner / sida 16My Hair). Denna uppnosiga låt, där Sandisröst står i fokus och där instrumenteringenendast består av percussion och körer, väldigtcatchig och lättnynnad till en början,men något irriterande efter ett tag. Minaförväntningar på skivan var att låtarnaskulle visa prov på samma uppnosighet,men att det skulle ha tagits ett steg längre.Men förväntningarna infrias bara till endel.Det är trevligt på de låtar där Sandi försökervara en modern Joni Mitchell. Medsvängiga låtar fyllda av handklapp ochoooh-ande körer tar hon kommandot ochvisar var skåpet ska stå. Men när tempotsänks och instrumenteringen tonas ner blirdet, om inte ointressant, så lite tråkigareoch mer intetsägande. Och där I Wish IWas a Punkrocker var naiv och charmig blirmycket av det andra bara naivt. Och sägerinte så mycket. Som just radioskval.Linda HanssonTOKYO DRAGONSCome On Baby EPESCAPI/SOUND POLLUTIONCharmiga Tokyo Dragons från Londonsläpper en stödmacka i väntan på nästastudioalbum. Bandet har beskrivits sompojkrumsrock och den beskrivningen ärfortfarande passande. Alltså – ett pojkrummed planscher, kläder och tapeter från70-talet.På Come On Baby EP finns futtiga trenya låtar att imponera med. Stilen ärfortfarande AC/DC möter gamla Kiss, alltsåinget nytt under solen. Tokyo Dragons ärlångt ifrån pretentiösa och långt ifrån wannabes.Det vinner de på. Roligaste låten ärHigh on Hate, som också har en spännandetext.Torbjörn HallgrenPETE TOWNSHENDAll the Best Cowboys Have Chinese EyesDeep End – LiveAnother ScoopWhite CitySPV/PLAYGROUNDÅterutgivningen av Pete Townshendssoloutflykter fortsätter med fyra av detveklöst sämsta plattorna i <strong>The</strong> Who-gitarristens40-åriga karriär. White City är hanskanske pretentiösaste och ointressantastetemaalbum. Med rockstjärneperspektivpå ghettovåldet och sömnpillret DavidGilmour från Pink Floyd på gitarr är detsvårt att stå ut med ens de två låtar somändå håller måttet. Deep End – Live är enpräktig liveplatta med, typ, husbandeti Allsång på Skansen, medan AnotherScoop är Townshends andra dubbel meddemoinspelningar och trots en eller tvåaha-upplevelser är det uppenbart att hangjorde av med de verkliga godbitarna påförsta Scoop. Inte blir det bättre av att hanfokuserar på kasstagningar från <strong>The</strong> Whossista dödsryckningar i början av 1980-talet.I det sammanhanget framstår halvmesyrenAll the Best Cowboys Have Chinese Eyes somrena mästerverket. Trots att tiden tagit utsin rätt på 1980-talsproduktionen hyserden faktiskt några av hans bättre solospår.Inte minst popversionen av Bob DylansNorth Country Girl förtjänar ett bättre ödeän att buntas ihop med den här tristaåterutgivningen.Dan AnderssonKT TUNSTALLAcoustic ExtravaganzaRELENTLESS/EMISkotskan KT Tunstalls debutplatta Eye tothe Telescope sålde i miljoner. Jag blev intevidare såld. Tyckte mest att den var dussinmaterial,med enstaka ZTV-hits.Acoustic Extravaganza spelades inunder två dygn på ön Skye och innehålleren blandning av upphottade akustiskaföredettingar, B-sidor, en Beck-cover ochnågra nya skapelser. Samt en DVD somdokumenterar inspelningen. Trots attAcoustic Extravaganza mest känns somett sätt att blidka fansen i väntan på nyafullängdaren, som beräknas landa nångång 2007, föredrar jag den framför Eyeof the Telescope. Det jag tidigare mesttänkt var mainstreampop á la Dido doftarplötsligt snygg country och folk. Dessutomär det flera melodier som sätter sig, hårt.Girl & the Ghost är originell och jag diggarCranberries-känslan i Gone to the Dogs.Men som mest glad blir jag av skivansinledande countrygung som följs av Katesstarka röst deklarerandes ”I am a pain inyour ass” – sällan har ordet ass uttalats såattraktivt.Matilda GustavssonTYCloserBIG DADA/DOTSHOP.SEDe flesta stilarna ryms på detta album,trots att det är en hiphopskiva. Ty blandarfriskt rap med ganska mycket funk (somi old school med blåsarrangemang), litepop, electropop och dancehall. Det skullelätt kunna bli spretigt men det blir detfaktiskt inte. Han lyckas hålla ihop detoch blandningen gör det här till ett sköntvarierat album.Ty har tidigare sysslat med spokenword, vilket man kan tänka sig. Han spottarfram de ganska kluriga texterna medenorm frenesi och jag kan tänka mig atthan är bra live. Det finns många bra låtarpå albumet, till exempel <strong>The</strong> Idea med DeLa Soul som lika gärna skulle kunna varamed på någon av deras skivor. Lugnaresingeln Closer och Oh! höjer sig också övermängden.Den här skivan är inte fantastisk menbra är inte så dåligt det heller ibland.Sara ThorstenssonUFO<strong>The</strong> Monkey PuzzleSPV/PLAYGROUNDTillbaka i nygammal sättning. Phil Moggbakom mikrofonen och Vinnie Moore pågitarr. Det hela låter tragiskt förutsägbart.Gubbrock när den är som allra sämstkanske. Tänk alla miljoner kronor skivbolagenskulle kunna lagt på att brottat neddownloadmonstret med vettiga betaltjänsterredan för tio år sedan eller gett ut ettutsvultet och skitbra band. En del av migblir rasande när jag tänker på det. Övrigadelar av mig rycker bara på axlarna åtskivor som <strong>The</strong> Monkey Puzzle.Per Lundberg GBDOUGLAS UNGERLeave Me OutSATELLITE/SONYBMGOfta kan man ursäkta, och enkelt se förbi,en artists exempelvis dåliga engelska uttaleller triviala texter (och så vidare) om dettydligt finns en känsla eller en ton i musikensom tilltalar. Om det finns något därsom står ut och känns. Men så är inte falletmed Douglas Ungers debut. Här känns detnämligen svårt att ursäkta både det enaoch det andra.Enligt intervjuer och pressrelease skaDouglas ha gjort Leave Me Out som enrevansch. För sig själv och mot andra. Föratt visa upp den nya Douglas som lyckatsbanta bort en massa kilon och därmedkommit ur svåra depressioner. Men vetman inte om detta, är det enda man hörsjälvömkande texter, till musik som oftastgör sitt bästa för att härma rocklegendersom Waits, Springsteen och Dylan. Ochde få gånger man tror sig urskilja Ungersjälv räcker inte långt. Trots kompetentamusiker och Ungers speciella, ”rockiga”röst blir det tomt och förutsägbart. Ochdet lämnar efter sig en känsla av irritationoch frustration över att vem som helst kansläppa en skiva idag. För det här falleralldeles platt.Linda HanssonLEE VAN DOWSKI & QUENUMAs Told On the Eve of…SOMA/DOTSHOP.SELee van Dowski har vi kunnat njuta avpå bland annat Bpitch Control tidigare.Hans dubanfäktade minimaltechno bjuderalltid på lite överraskande vändningaroch framför allt ett rejält gung. Det ärinte första gången han slår påsarna ihopmed Quenum, de samarbetade redan påtvå år gamla tolvan Extension. Men denhär gången handlar det om ett album. Delär ha packat väskorna och dragit till enstuga i de schweiziska alperna i två veckor.Inte för att det hörs på soundet. Det finnsinga smältande istappar eller gnistrandesnö här. Bara en lång rad underbart dubbigatechnolåtar som sprakar mörkt ochmelodiskt.Mats AlmegårdWALLS OF JERICHOWith Devils Amongst Us AllROADRUNNER/BONNIERAMIGOWalls Of Jerichos låtar är som att varafotsoldat i det militära. Det finns ingenplats för reflektion utan bara köra stenhårtframåt utan att tänka. Framåt tills framåtinte längre existerar utan enbart galenskapackompanjerat av granatregn ochsvepande kulspruteeld. Just när jag tror attmina öron håller på att balla ur kommerballaden No Saving Me. En Evanescenceliknandebit som inte alls passar in påskivan. Sen två snabba låtar i följd.Det går snabbt i alla fall.Mikael BaraniDONATO WHARTONBody IsolationsCITY CENTRE OFFICES/DOTSHOP.SETillsammans med Anita Leib har DonatoWharton tidigare gjort en del videoinstallationerpå muséer i Tyskland. Denna gångstår hans musik på egna ben, men det ärinte svårt att tänka sig detta album somytterligare ett soundtrack till konstnärligtgryniga filmer. Det handlar om stillsamtskiftande stämningslägen snarare ommelodier. Själv nämner han Mogwai,Radiohead och Vladislav Delay som inspirationskälloroch det är inte utan att dethörs. Rent musikaliskt ligger det närmastDelays ambient – utan att vara lika fet ochmassiv som denne, snarare handlar det omkrispigt tunna ljudskulpturer. När Whartonockså öppnar munnen och sjunger förstårman Radiohead-influenserna. Vill manha vackert stillastående dagar i höst ärBody Isolations ett soundtrack som passarperfekt.Mats AlmegårdTONY JOE WHITEUncoveredMUNICH RECORDSDen mystiskt stencoole swampblues-manneni den svarta hatten har efter denlyckade Heroines fortsatt med en relativtlågmäld och medioker skiva för att varaTony Joe White. På Heroines var det duettermed kända kvinnliga artister som dominerade,här är det manliga kollegor somsamspelar med White – bland andra EricClapton, JJ Cale och Mark Knopfler. Resultatetblir lite klent, men ambitionen tycksinte vara så hög heller. Vänner tittar förbiWhites hemstudio och man spelar in låtarsom minnen av fina stunder i goda vännerslag, istället för att fylla fotoalbumet.Riktigt stark är dock Not One BadThought, där Mark Knopler nästan smältersamman med White. Ibland blir ett plusett något mer än två och det skulle jag
<strong>Groove</strong> 8 • 2006 / övriga recensioner / sida 17vilja säga är precis vad som händer meddessa två storheter. De har båda sammagåtfullhet och värme i sitt uttryck och öserur ett sensuellt djup. Man känner i luftenatt White har oändliga krafter, men hansparar lite för mycket på energin, vilket görmig något frustrerad när jag tidigare hörthans häftiga utspel som i Feeling Snakey, IWant You och Don’t Steel My Love. Whites”funky guitar sound” är dessutom uniktoch borde tillåtits växa ut mer.Förutom duetterna dyker ett par gamlaWhite-klassiker upp, bland annat RainyNight in Georgia. Visserligen en utmärktmelodi, men vad gör den här? Covers påsig själv efter årtionden är sällan en braidé. Speciellt inte när, som här, inget nyttoch intressant tillförts. Det gör bara intrycketav kreativitetsstagnation. Nej Tony,utveckla hellre samarbetet med Knopfleroch låt dynamiken flöda…Mathilda DahlgrenKIM WILDENever Say NeverEMIKim Wilde är tillbaka. Fast att både honoch producenterna gjort sitt bästa för attfå det att verka som att hon aldrig varitborta. Inte nog med att sex av spåren ärnya versioner av hennes tidigare hits somKids in America, Cambodia och You KeepMe Hanging on, de övriga låtarna bestårav samma hittiga syntrock som alltid signeratsKim Wilde, bara att här har låtarnahottats upp en aning med discobeats ochännu fler fräcka syntslingor. Samt att Wildenu är över fyrtio år gammal. Och fast attdet är ett tråkigt argument, är det ettfaktum att hon har åldern emot sig för attlyckas denna gång.För det finns absolut ingen trovärdigheti musiken när en medelålders kvinnasjunger textrader som ”I’m ready to loveyou/let’s go all the way”. Och även omdet inte är meningen att texterna ska ståi centrum krävs det lite mer än så här. Attsedan låtarna är hittiga och skrivna avproffs råder det inget tvivel om, men detkänns så gjort! För Kim Wildes del i allafall. Det låter hårt att säga att det är patetisktmen jag vet inte om det finns någotsnällare ord. Töntigt?Linda HanssonANDRE WILLIAMSMovin’ On With… Andre WilliamsVAMPISOUL/BONNIERAMIGORedan på 50-talet levererade Andre Williamssmutsiga rockblueshits i samma fårasom Screaming Jay Hawkins. Och Andrevar också en bad boy, han var svår på brudarnaoch sa sällan nej till en fest, vilketslutade med att hans läppar under 80-taletvar fastklistrade vid en crackpipa. Men hankom tillbaka med en ny platta 1996 ochsen dess har han fortsatt göra musik.Movin’ On With… är en skön platta på28 spår som tar oss med på en musikaliskresa mellan 1956-1970 där inspelningarnai början är skönt råa (som i Bacon Fat) föratt sedan bli mer orkestrerade och kontrolleratfunkiga. Andre speglar alltså denmusikaliska utvecklingen för svarta artisteri USA rätt väl. Detta gör Movin’ On With…ännu mer intressant.Gary LandströmKATHRYN WILLIAMSLeave to RemainCAW/BORDEROtroligt försiktigt navigerar sig KathrynWilliams genom sina låtar, akustiskagitarren är främsta följeslagaren. Hennesviskande röst är som låtarnas sammetsöverdrag,den skänker stöd och tröst genomsitt djup och allvar.Och även om den här typen av kvinnligsinger/songwriter-följsam musik har hörtsförr gör Kathryn ett bestående intryck. Jagkan också förstå att hon använder låtarnanär hon försöker lugna ner sin bäbis, jagkänner mig själv redan mer harmonisk.Gary LandströmWONDERBOYSStronger Than YouROASTING HOUSE/PLAYGROUNDWonderboys gör riktigt bra låtar. Detkänns, och det är det första man reagerarpå, och det första man bör påpeka. Detsom dock känns lite trist är att de förpackasi lite väl förutsägbara arrangemang.Inte alltid, men emellanåt. För ofta kännsdet som att om en låt kan kläs i klassiskpopdräkt måste den det, som att förstärkaintentionerna, och det är lite trist. Menibland kan man hamna i en hybrid av60-talspop, modern pop, tidlös rock ochamericana av klassiskt countrysnitt, och dåkänns det som himlen öppnar sig. Faktiskt.Lite för fantasilöst arrangerat för att detskulle kunna kännas som den underbarapopplatta den förmodligen i grunden är.Men riktigt bra ändå.Magnus SjöbergXELA<strong>The</strong> Dead SeaTYPE/DOTSHOP.SEI en av Lucio Fulcis filmer blir ett gängarkeologer från Kanada attackerade avandarna från döda nunnor som varitbegravda i 500 år på Sicilien. Liknandefilmer med samma högkaratiga manushar George Romero och Dario Argentoproducerat och regisserat. Filmer som ärroliga, men som aldrig är särskilt skrämmande,även om de främst är tänkta somskräckfilm.Såna filmer och liknande böcker, somHP Lovecraft och Edgar Allen Poe (betydligtmer skrämmande på riktigt än sina yngrekollegor från Italien) har John ”Xela”Twells låtit sig inspireras av för sin tredjeskiva – tillika den första på hans egnabolag Type. Twells har nog helt missat denkomiska aspekten av (i alla fall) filmerna.<strong>The</strong> Dead Sea är ingen B-skräckismusik.Oerhört seriöst blandar han akustiska ochelektroniska element till en mörk väv avdysterhet. Ibland glittrar en vacker meloditill i det döda havet, men oftast handlardet om mattsvart och grafitgrått.Mats AlmegårdYOUNG DROBest Thang SmokinGRAND HUSTLE/WARNERAtlantarapparen Young Dro är förmodligenett original bara på grund av faktumetatt han inledde sin karriär inspirerad avpojkduon Kriss Kross. Efter några smärreframgångar på hemmaplan ringde hanupp den föga blygsamme kungen avsödern, T.I., och skivkontraktet hos GrandHustle var snart ett faktum.Debutalbumet Best Thang Smokinsförsta singel Shoulder Lean spelas flitigt påradion. Detta samarbete med T.I. är ocksåYoung Dros tillfälle i solskenet. Utöverbastuban till det tunga presentationsspåret<strong>The</strong>y Don’t Really Know Bout Dro ärspänningskurvan till Best Thang Smokinlite som en död mans EKG. Den lugna ochmer hjärteblottande Hear Me Cry är enhöjdpunkt i sin kontext, men egentligenen högst medelmåttlig gangsterromantiskbalansvikt till resterande innehåll.Best Thang Smokin kommer lite för tidigtför att helt ratas som något omoderntoch överspelat, men samtidigt också försent för att anses vara något nytt… ellernågot berikande till sin överbefolkadegenre överhuvudtaget. Slätstruken utfyllnadkort sagt.Erik HjortekZAN CLANKickz the Livin Shit… Outta StockholmCity!!!PERRIS/BORDERNär jag var tolv år förbannade jag ödetatt jag inte hade ett s i mitt namn – för dåkunde jag inte byta ut det mot ett z somvar så mycket tuffare. Samma fascinationför z har Zinny J Zan haft. Utan att växaifrån den.Nu släpper han och polaren Chris Laneyen liveplatta. Jag har svårt att se behovetav den. Visst, den låter ohyggligt mycketlive, och visst, det är kul med introsnacktill låtarna, men jag vill hellre se en nystudioplatta.Mycket mer finns det inte att säga omdetta. Den största gruppen köpare finnsbland de fans som var på Klubben i Stockholmnär plattan spelades in. Den kvällenvar tillägnad saknade Dave Lepard, och ettinköp av Crashdïets debutplatta istället förKickz… är mitt råd.Till zizt - Zinny Zans riktiga namn är BoStagman. Det är fan zå mycket hårdare.Torbjörn HallgrenZOX<strong>The</strong> WaitSIDE ONE DUMMY/SOUND POLLUTIONZox är rätt så bra. Men med tanke på attjag hör spår av favvoband som Sublimeoch Fountains of Wayne är det förvånandeatt <strong>The</strong> Wait inte är bättre. Kanske pågrund av att man även hör U2 och Waterboysklinga i både fram- och bakgrunden.Bandet har svetsats samman efterotaliga spelningar och det hörs, låtarna ärsinnessjukt tajta och melodierna sitter där.Och Eli Millers lite bräckliga sångröst övergroovet som kryddas med fiol- eller gitarrsolonär perfekt om man har 80-talsabstinens.Jag dras dock mellan att gunga medoch att sucka av längtan till bättre artistersalster, det kan vara riskabelt att ha ettuttryck som kan härledas alltför tydligt tillandra artister.Gary Landström