Zdenek Hejzlar: Från Pragvår till perestrojka - Marxistarkiv
Zdenek Hejzlar: Från Pragvår till perestrojka - Marxistarkiv
Zdenek Hejzlar: Från Pragvår till perestrojka - Marxistarkiv
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
1<br />
Ur Zenit 2-1988 (100)<br />
<strong>Zdenek</strong> <strong>Hejzlar</strong><br />
<strong>Från</strong> <strong>Pragvår</strong> <strong>till</strong> <strong>perestrojka</strong><br />
<strong>Zdenek</strong> <strong>Hejzlar</strong> välkomnar Gorbatjovs <strong>perestrojka</strong> och minns <strong>Pragvår</strong>en 1968 där han själv<br />
uppträdde som deltagare och vittne. Han ser paralleller och gemensamma svårigheter för de<br />
båda reform-kommunistiska ansatserna. Att omdana ett stelnat planekonomiskt system och väcka<br />
ett länge förtryckt folks förändringsimpulser kräver så lång tid och så stor möda att de måttligaste<br />
förhoppningar kan gå om intet. Och ändå är det de realistiska reformerna och inte det<br />
explosiva sönderfallet som bör prägla de första stapplande stegen mot frihet i det sovjetkommunistiska<br />
samhället.<br />
De flesta av oss, som för tjugo år sedan verkade i <strong>Pragvår</strong>ens socialistiska förnyelseförsök och<br />
som sedan blev på ett eller annat sätt utstötta ur Tjeckoslovakiens politiska liv, har alltid hävdat<br />
att sökandet efter utvägar ur den stalinistiska samhällsmodellens återvändsgränder visserligen led<br />
ett nederlag i Tjeckoslovakien 19681969 med tragiska konsekvenser för alla de s k ”realsocialistiska”<br />
länderna, men att ett kvalitativt liknande sökande förr eller senare kommer att upprepas i<br />
dessa länder, varvid det avgörande blir om detta sker framför allt i själva Sovjetunionen.<br />
Med Michail Gorbatjovs ”<strong>perestrojka</strong>, glasnost och nytänkande” uppfylls nu denna prognos. Det<br />
rör sig utan tvivel om en vändning av historisk betydelse, även om ingenting ännu är avgjort.<br />
Gorbatjov och hans anhängare är dömda att försöka bygga om det samhälle som vuxit upp under<br />
de gångna 70 årens dramatiska omvälvningar och som framför allt formats av Stalins våld och<br />
Brezjnevs konservatism, och han måste göra det med människor som lärt sig leva endast under<br />
dessa förhållanden och missförhållanden. Det är fråga om ett statiskt och konservativt samhälle<br />
som saknar både traditioner och mekanismer för reformistiska utvägar, och som är ännu mindre<br />
lämpat för nya radikala omvälvningar. Under den existerande strukturen finns inte några alternativa<br />
grundvalar för en annan struktur. Det är svårt att väcka folkets intresse och engagemang<br />
för det nya: under mer än tre generationer har det lärt sig att man kan överleva om man anpassar<br />
sig, men knappast om man engagerar sig. Under sådana förhållanden måste även de mycket<br />
önskvärda och mogna förändringarna föreslås och styras uppifrån, med bibehållen centralmakt<br />
och med en auktoritativ — om än ”upplyst” — ledare, vilket naturligtvis begränsar möjligheterna<br />
för en snabb demokratisering. Man talar mest om ”nomenklaturans”, d v s den hit<strong>till</strong>s allsmäktiga<br />
byråkratins, motstånd mot reformerna. Men det finns en annan fara också: om en verklig fri<br />
opinion kommer <strong>till</strong> tals skulle folk otvivelaktigt kräva bättre levnadsvillkor — som inte förbättrades<br />
ett dugg under <strong>perestrojka</strong>ns första tre år — och mer frihet än de uppifrån styrda<br />
reformerna bjuder på och kanske mer än samhällets och ekonomins <strong>till</strong>stånd <strong>till</strong>åter. I Sovjetunionen<br />
finns under ytan en mängd berättigade krav som ingen realistisk politik omedelbart kan<br />
uppfylla, samt en mängd anhopade orättvisor och brott mot hela nationaliteter, sociala grupper<br />
och enskilda, som inte heller kan gottgöras på kort sikt. Våldsamma explosioner av missnöje och<br />
otålighet skulle göra stegvisa reformer omöjliga — det visades i Ungern 1956 och i Polen 1980-<br />
81— och allvarligt försvaga Gorbatjovs position.<br />
Men en omvandlingsprocess i de sovjetkommunistiska samhällsförhållandena kan knappast<br />
inledas annorlunda än vad Michail Gorbatjov gör. De genomförda och påtänkta reformerna frigör<br />
i viss utsträckning det sovjetiska samhällets dynamik och angriper de allvarliga problemen, men<br />
de löser dem inte i sig: i bästa fall öppnar de vägen för de framtida mycket komplicerade lösningarna.<br />
På vägen dit kan mycket hända. För Sovjetunionens och Östeuropas framtid är det
2<br />
livsviktigt att omdaningsprocessen kan fortsätta. Men den västerländska vänstern bör akta sig för<br />
att redan nu i denna process se socialismens ”frälsning”. Det gäller fortfarande bara sökandet<br />
efter utvägar ur stalinismens och den ”reellt existerande socialismens” återvändsgränder, inte någon<br />
marsch framåt <strong>till</strong> en slutlig förening av socialism och demokrati i en samhällsformation som<br />
skulle motsvara mänsklighetens överlevnadsbehov i det tredje millenniet.<br />
Vad gäller det sovjetdominerade Östeuropa bär Michail Gorbatjovs utrikespolitiska nytänkande<br />
bara de första frukterna. Hans nya doktrin om att varje socialistiskt land både har rätt och skyldighet<br />
att lösa sina problem på sitt eget sätt utan inblandning utifrån har redan i Östeuropa skapat<br />
en mångfald som var otänkbar under Stalins eller Brezjnevs tid, och detta trots att alla vet att inte<br />
ens Gorbatjov skulle tåla sådana ”egna lösningar” som hotar sovjetblockets sammanhållning.<br />
Men verkningarna av de nya vindarna från Moskva skiljer sig ganska väsentligt åt i de enskilda<br />
länderna, eftersom de inhemska makteliterna utnyttjar den ökade handlingsfriheten enligt sina<br />
specifika intressen. Samtidigt uppenbarar sig mellan dessa stater spänningar som tidigare<br />
dämpades av Moskva — som t ex Rumäniens och Ungerns konflikt i fråga om förtrycket av den<br />
ungerska minoriteten i Rumänien.<br />
Medan makthavarna i Ungern, Polen och Bulgarien har goda inrikespolitiska skäl att acceptera<br />
och <strong>till</strong> och med utvidga en reforminriktning som den i Sovjet, har makthavarna i Rumänien och<br />
DDR sina skäl att mer eller mindre tydligt avvisa denna inriktning. Mest intressant är läget i<br />
Ungern, där man redan brottas med de ekonomiska reformernas negativa biverkningar, och i<br />
Polen, där det ekonomiska kaoset och den fortsatta polariseringen inom samhället tvingar<br />
regimen <strong>till</strong> utspel som är ganska unika i Östeuropa. Makteliten i dagens Tjeckoslovakien<br />
bekänner sig verbalt <strong>till</strong> Gorbatjovs förnyelsepolitik men fruktar samtidigt dess konsekvenser i<br />
folkets medvetande. Där finns nämligen <strong>Pragvår</strong>ens ”lik i garderoben”.<br />
Prag räds<br />
Michail Gorbatjov har inte alls uppfunnit den väg som nu skall leda <strong>till</strong> att det förstelnade sovjetsamhället<br />
vitaliseras och moderniseras. Den centralstyrda och byråkratiserade planhushållningens<br />
misslyckande kan endast botas med införandet av marknadsekonomiska stimulanser, och människornas<br />
försvagade vilja <strong>till</strong> ansvar, initiativ och prestation kan endast väckas genom att de får<br />
<strong>till</strong>träde <strong>till</strong> beslutsprocesserna, d v s genom politisk demokratisering. Allt detta upptäckte de<br />
jugoslaviska kommunisterna redan i mitten av 1950-talet, det diskuterades livligt på flera håll<br />
under Nikita Chrusjtjovs korta tid, det prövades försiktigt av János Kádár efter 1969 i Ungern och<br />
ganska stormigt av de kinesiska kommunisterna från och med slutet av 1970-talet.<br />
Trots alla skillnader mellan åttiotalets Sovjetunionen och sextiotalets Tjeckoslovakien brukar o-<br />
avhängiga bedömare konstatera att ”i Sovjet och Östeuropa återkommer nu de idéer, som ‘avargumenterades’<br />
i Tjeckoslovakien 1968 med sovjetiska pansarvagnar”. Likheterna mellan<br />
Gorbatjovs och de tjeckoslovakiska reformkommunisternas inriktning och målsättning är så<br />
uppenbar att <strong>Pragvår</strong>en 1968 och dess aktörer egentligen redan nu skulle vara rehabiliterade både<br />
i Moskva och i Prag. Men så är det som bekant inte. Tvärtom: på båda håll hävdas det — i Prag<br />
nästan hysteriskt — att ”det inte alls finns någon som helst likhet mellan <strong>Pragvår</strong>en och <strong>perestrojka</strong>n”.<br />
Man kan förstå att Gorbatjov framför allt längtar efter lugn och ro i det sovjetdominerade Östeuropa,<br />
och att han aktar sig för varje uttalande eller handling som skulle bidra <strong>till</strong> maktdestabilisering<br />
i något av dessa länder. Han har uppenbarligen lärt sig att i Östeuropa kan varje<br />
destabilisering mycket snabbt mynna ut i svårkontrollerbara processer, och det är han rädd för<br />
eftersom det skulle försvaga hans position på hemmafronten.
3<br />
Men när han undviker att ta avstånd från den brezjnevska våldtäkten på <strong>Pragvår</strong>en 1968 och i<br />
stället hävdar att ”bedömningen av det förflutna är de tjeckoslovakiska kamraternas inre<br />
angelägenhet” gör han sig skyldig <strong>till</strong> en osympatisk inkonsekvens. Det var ju inte i Prag utan i<br />
Moskva som beslutet om militärt ingripande i Tjeckoslovakien fattades, och därifrån måste förr<br />
eller senare även avståndstagandet från denna avskyvärda akt av supermaktsarrogans komma.<br />
Dessutom stärktes den brezjnevska stagnationen, som Gorbatjov nu angriper och fördömer, just<br />
genom ”kamp mot högeropportunismen” och genom förbud mot allt reformtänkande för att<br />
”ideologiskt rättfärdiga” den tjeckoslovakiska reformkommunismens undertryckande. Den<br />
ideologiska konstruktionen av ”reellt existerande socialism” som det enda möjliga och därmed<br />
också bästa utplånade temporärt det utrymme mellan vision och det bestående, i vilket den<br />
kommunistiska reformismen åtminstone formellt var legitimerad. Även detta måste sägas högt<br />
förr eller senare. Bland sovjetiska intellektuella diskuteras redan <strong>Pragvår</strong>ens likvidering som en<br />
”svart fläck i historien”, men på officiellt håll är man än så länge inte beredd att gå så långt.<br />
För dem som Gorbatjov kallar ”tjeckoslovakiska kamrater”, d v s den nuvarande makteliten,<br />
utgör <strong>Pragvår</strong>en och dess undertryckande en tung belastning. Inte bara i makttoppen — från och<br />
med december 1987 med Milos Jakes i spetsen — utan på maktstrukturens alla nivåer sitter<br />
nämligen med få undantag fortfarande de funktionärer som gjorde karriär på grund av<br />
massutrensningarnas negativa urval och som är livrädda att varje omvärdering av det förflutna<br />
skall såga av den gren de sitter på.<br />
De erkänner nu — åtminstone verbalt — Gorbatjovs reformer som förebild också för Tjeckoslovakien,<br />
men samtidigt bestrider de högljutt varje likhet mellan Gorbatjovs målsättningar och de<br />
tjeckoslovakiska reformkommunisternas strävan under <strong>Pragvår</strong>en, som de fortfarande betecknar<br />
som en ”öppning för kontrarevolution”. De känner sig tvungna att en smula ändra den<br />
ursprungliga propagandistiska konstruktionen. Nu säger de att ”några” inte närmare preciserade<br />
reformer — men inte kommunistpartiets Aktionsprogram — kanske var väl menade, men att<br />
Alexander Dubceks ”svaga” ledning <strong>till</strong>ät ”högerextremisterna” att <strong>till</strong>spetsa krisen och<br />
omintetgöra en lösning utan ”broderländernas” ingripande. Visserligen fanns det svagheter i<br />
reformpolitiken och visserligen dök det i den fria samhällsdebatten upp också olika inte särskilt<br />
förnuftiga och produktiva tendenser, men det var inte alls de som ”<strong>till</strong>spetsade krisen” utan —<br />
som Alexander Dubcek återigen betonade i en intervju för L'Unità i januari 1988 — den militära<br />
interventionen.<br />
Under dessa omständigheter pågår även i Tjeckoslovakien vissa blygsamma reformåtgärder inom<br />
ekonomin samt vissa tvetydiga personommöbleringar inom parti- och statsapparaten, men i fråga<br />
om demokratisering och glasnost är det illa ställt. Under de gångna tjugo åren av ”normalisering”<br />
har det tjeckoslovakiska samhället och i synnerhet kommunistpartiet genomgått så negativa<br />
förändringar att den sittande eliten inte behöver frukta samma frihetseufori som i slutet av 1960-<br />
talet. ”Prag-vårens män” har redan nått pensionsåldern och längtar inte alls efter att komma<br />
<strong>till</strong>baka <strong>till</strong> makten. Men varje friare samhällsdebatt skulle ändå mynna ut i frågan varför man för<br />
bara tjugo år sedan och med så enorma nationella skador undertryckte samma idéer som nu<br />
deklareras vara en ”historisk och revolutionär oundviklighet”. Makthavarna i Prag förargas<br />
mycket när Dubcek och andra f d politiker från <strong>Pragvår</strong>ens tid samt Charta 77 och unga<br />
regimkritiska aktivister kräver och framkallar en sådan debatt. De förargas också när denna<br />
debatt pågår utomlands — numera också bland sovjetiska intellektuella — men det kan de inte<br />
förhindra. Ingen och ingenting kan svindla sig genom historien på längre sikt. Det visar bl a den<br />
pågående sovjetiska diskussionen om stalinismen, och det gäller även den officiella lögnen om<br />
Pragváren 1968. Men sanningens stund kan i Prag dröja <strong>till</strong>s ett mer omfattande generationsskifte<br />
avlägsnar från makten det ledargarnityr som upphöjts av och som lever på lögnen.
4<br />
Före -68<br />
Trots att <strong>Pragvår</strong>ens undertryckande fortfarande utgör ett öppet sår och trots att dåtidens<br />
tjeckoslovakiska sökande säger mycket om den aktuella östeuropeiska problematiken, hör<br />
händelserna från slutet av 1960-talet ändå <strong>till</strong> historien och skall betraktas som sådana. Såsom<br />
alla andra liknande dramatiska händelser har <strong>Pragvår</strong>en blivit offer inte bara för grova förfalskningar<br />
i Prag och Moskva, utan också för många legendbildningar och<br />
”instrumentaliseringar” för olika syften i väst. Låt mig åtminstone i grova drag påminna om den<br />
bild av <strong>Pragvår</strong>ens förutsättningar, förlopp och nederlag som jag som deltagare, vittne och<br />
historiker håller för sann.<br />
Den stalinistiska ekonomiska och politiska modell som utformades i det i alla avseenden<br />
efterblivna Ryssland — och även där <strong>till</strong> folkets och socialismens olycka — ”exporterades” efter<br />
det kommunistiska maktövertagandet 1948 <strong>till</strong> Tjeckoslovakien — ett relativt välutvecklat<br />
centraleuropeiskt land med en annorlunda allmän och politisk kultur än den sovjetryska.<br />
Kollisionen mellan detta lands möjligheter, behov och traditioner och det importerade systemet<br />
fick ett annorlunda uttryck än på andra håll i Östeuropa. Trots sin stalinistiska degeneration skilde<br />
sig också det tjeckoslovakiska kommunistpartiet från de övriga i Östeuropa genom att det i sina<br />
led hade en stor del av samhällets kreativa krafter, i synnerhet från arbetarklassen och intelligentian.<br />
Under den av Chrusjtjov påbörjade ”avstaliniseringen” under andra hälften av 1950-talet<br />
fanns det även i Tjeckoslovakien ett hårt prövat och oorganiskt omstrukturerat samhälle med<br />
djupa sår efter snedvriden industrialisering och jordbrukskollektivisering och efter omfattande<br />
statsterror mot både icke-kommunister och kommunister — ett fattigt samhälle med låg levnadsstandard,<br />
men inte så fattigt som på andra håll i Östeuropa. Folkets missnöje artikulerade sig inte<br />
explosivt som t ex i Ungern eller i Polen 1956. Kommunistpartiet var fortfarande i stånd att —<br />
o<strong>till</strong>räckligt men ändå — reflektera samhällets oro och vinna folkets förståelse och stöd för<br />
reformistiska förändringar.<br />
När i början av 1960-talet den ekonomiska <strong>till</strong>växten avstannade och det politiska livet uppenbarligen<br />
gick på tomgång började även den annars konservativa partiledningen med Antonin<br />
Novotný i spetsen erkänna krisen. I Moskva härskade fortfarande Nikita Chrusjtjov, vilket underlättade<br />
tankar på oundvikliga förändringar. Medan Novotný och hans etablissemang mest tänkte<br />
på ”kosmetiska” förbättringar av det bestående, växte inom kommunistpartiet så småningom fram<br />
en mer reforminriktad opposition. Under dess inflytande och tryck pågick redan före 1968 viktiga<br />
förändringar. En ekonomisk reform inriktad på att införa marknadsekonomiska stimulanser godkändes<br />
redan i mitten av 1960-talet, rehabiliteringar av oskyldiga offer för 1950-talets terror avtabuiserade<br />
åtminstone delvis det värsta stalinistiska förflutna, liberaliserade villkor för vetenskap,<br />
kultur, konst och informationspolitik bidrog <strong>till</strong> ett friare debattklimat. Slovakernas<br />
nationella missnöje med Pragcentralismen blev allt tydligare. Allt detta pågick som en dold och<br />
bitter kamp mellan de progressiva och de konservativa, som strömningarna inom partiet kallades.<br />
Mellan oktober och december 1967 <strong>till</strong>spetsades konflikten inom partiets centralkommitté och<br />
dess presidium. När sedan i januari 1968 Novotný tvingades lämna partiledarposten och ersattes<br />
av den reformvänlige Alexander Dubcek föll den gamla maktkonstellationens ”slutsten”, och den<br />
utveckling som gick in i historien under namnet <strong>Pragvår</strong>en inleddes. Men först i början av april<br />
fick reformanhängarna en svag majoritet i partiets presidium och i regeringen för att i juni få en<br />
betydligt större majoritet i partiets organ på lägre nivåer. I centralkommittén satt en förlamad men<br />
ändå farlig majoritet av det gamla stalinistiska gardet fram <strong>till</strong> partikongressen som planerades <strong>till</strong><br />
september. Just denna omständighet irriterade allmänheten, men Dubcek ville behandla även<br />
motståndarna på ett demokratiskt sätt. Ändå röstade denna centralkommitté i april enhälligt för
5<br />
det s k Aktionsprogrammet, som sedan utgjorde reforminriktningens ryggrad.<br />
Den nya kursens inledningsfas var alltså i Tjeckoslovakien ganska lång och skilde sig väsentligt<br />
från den öppning som Michail Gorbatjov och hans anhängare åstadkom i Sovjet tjugo år senare.<br />
Däremot vittnar det tjeckoslovakiska Aktionsprogrammet om en så slående likhet med<br />
Gorbatjovs <strong>perestrojka</strong> att det behövs stor ovilja eller blindhet för att kunna förneka det.<br />
Enligt Aktionsprogrammet skulle framför allt kommunistpartiets inre och yttre demokratisering<br />
fortsätta. Den byråkratiska centralismen skulle ersättas med demokratiska spelregler, och partiets<br />
”ledande roll” skulle förändras från diktatorisk kommandomakt över samhället <strong>till</strong> en<br />
integrerande och inspirerande roll inom samhället. Det politiska systemet skulle vitaliseras och<br />
åtminstone delvis pluraliseras genom återupprättandet av handlingsfrihet och självständighet för<br />
alla organisationer som ingick i den s k Nationella fronten; nya intresseorganisationer skulle<br />
<strong>till</strong>åtas; och inom Nationella fronten skulle ett ömsesidigt kritiskt partnerskap uppstå, dock —<br />
åtminstone inom överskådlig tid — utan en institutionaliserad parlamentarisk opposition. En<br />
viktig spridning av makten skulle uppnås genom ekonomins befrielse från statens administrativa<br />
dirigism och genom parlamentets, regeringens och de lägre valda förvaltningsorganens befrielse<br />
från partiorganens och partiapparatens kommando. Tjeckoslovakien skulle förvandlas <strong>till</strong> en federation<br />
bestående av en tjeckisk och en slovakisk delrepublik, och de regionala och lokala<br />
förvaltningsorganens självstyre skulle utvidgas. Den ekonomiska reformen, baserad på<br />
erkännandet av marknadskrafternas oersättliga funktion även i ett socialistiskt ekonomiskt<br />
system, skulle fullbordas, och de arbetandes självstyre på företagsnivå byggas ut. Medborgerliga<br />
fri- och rättigheter skulle garanteras, valsystemet skulle reformeras så att folk kunde välja mellan<br />
alternativa kandidater, statens repressiva funktioner, i synnerhet polisens befogenheter, skulle<br />
starkt begränsas och domstolarnas oavhängighet garanteras. Tjeckoslovakien skulle förbli en<br />
trogen bundsförvant <strong>till</strong> Sovjetunionen och de övriga Warszawapaktsländerna, men<br />
utrikespolitiken skulle vitaliseras med en viss öppning mot det övriga Europa i avspänningens<br />
anda.<br />
Det var alltså ett mycket återhållsamt socialistiskt reformprogram, som inte ignorerade de givna<br />
internationella, geopolitiska, sociala och maktpolitiska begränsningarna. De flesta tjeckoslovakiska<br />
reformkommunister var väl medvetna om att vägen från byråkratisk diktatur och en stalinistisk<br />
samhällsmodell <strong>till</strong> en historiskt ny demokratisk socialism skulle bli lång och komplicerad,<br />
att den påbörjade reformistiska transformationen knappast kunde gå alltför långt så länge den<br />
pågick som en isolerad process i bara en av sovjetblockets småstater och att denna process var<br />
förlorad om den framkallade en omedelbar och direkt konfrontation med Moskva.<br />
Alexander Dubcek och hans anhängare hoppades att en sådan konfrontation trots alla spänningar<br />
skulle kunna undvikas, eftersom enligt deras övertygelse varken de verkliga sovjetiska intressena<br />
eller sovjetblockets sammanhållning hotades. De räknade med vissa eftergifter på och efter partikongressen,<br />
som skulle kunna lugna ner de spända relationerna mellan Prag och Moskva. Men då<br />
felbedömde de som bekant Brezjnevs konservatism och hegemonitänkande, som inte skilde sig<br />
nämnvärt från imperialistiska attityder. För honom var varje steg mot mer demokrati ett ”hot mot<br />
socialismens grundvalar”. Under de heta vår- och sommarmånaderna 1968 utsattes den tjeckoslovakiska<br />
parti- och statsledningen för ständigt ökade påtryckningar, hotelser och så småningom<br />
även vapenhot, som kulminerade natten mellan den 20 och den 21 augusti med de fem Warzawapaktsländernas<br />
militära intervention.<br />
Det fria ordet<br />
Under vår- och sommarmånaderna 1968 blev det långt ifrån nykonsoliderade tjeckoslovakiska
6<br />
kommunistpartiet också utsatt för ett annat tryck — den befriade opinionens tryck. Det ”fria<br />
ordets explosion” uppmärksammades mest av omvärlden och gav <strong>Pragvår</strong>en den färg som de<br />
flesta minns starkast. Reformkommunisterna framkallade själva detta tryck — framför allt med<br />
avskaffandet av censuren — och de flesta såg i det allmänna medborgarengagemanget den<br />
viktigaste demokratiseringsfaktorn. Men samtidigt upplevde de att just detta fenomen irriterade<br />
Kreml mest, och dessutom hade de inte <strong>till</strong>räckliga erfarenheter för att kunna handskas med det.<br />
Utvecklingen pågick inte under starka sociala spänningar — något som alltid gör stegvisa reformförändringar<br />
ytterst besvärliga — men den nyvunna yttrande-, press- och organisationsfriheten,<br />
efter tjugo år av påtvingad tystnad och i ett samhälle med så många berättigade krav och gamla<br />
orättvisor, förde med sig en del illusioner om förändringarnas möjliga tempo och även en viss<br />
pseudoradikalisering. Varje demokratiseringspolitik i Östeuropa måste lära sig att leva med<br />
sådana företeelser och eliminera det kontraproduktiva i öppna politiska strider — utan det kan<br />
ingen demokratisering pågå. Det kommer också Gorbatjov att få uppleva, och vi vet ännu inte om<br />
han klarar det.<br />
Det mest karakteristiska för <strong>Pragvår</strong>en 1968 var egentligen att debatterna trots allt mest gällde<br />
socialismens framtid, att de destruktiva krafterna utan förståelse för politik som ”det möjligas<br />
konst” var få och folkets berättigade otålighet dämpad — det kan nu i Sovjetunionen och Östeuropa<br />
vara mycket värre. Det rådde inget kaos i landet. Dubceks heterogena ledning hade<br />
visserligen åtskilliga svårigheter med balansgången mellan de yttre och inre påtryckningarna,<br />
men den förlorade inte folkets stöd och inte heller kontrollen över utvecklingen. Det fanns goda<br />
förutsättningar för att läget i landet skulle konsolideras ännu mer efter partikongressen, som<br />
skulle göra ledningen mer homogen och reformprogrammet mer oåterkalleligt. Någon ”dans på<br />
rosor” skulle det inte bli eftersom de flesta problemen bara hade exponerats — deras lösning låg<br />
fortfarande i framtiden. Påståendet att en ”kontrarevolution” var på väg och ”inbördeskriget” stod<br />
för dörren har förstås bara varit — och är — propagandistiskt nonsens. Snarare skulle det tjeckoslovakiska<br />
reformexperimentet även utan militär intervention kollapsa på reformkommunisternas<br />
oförmåga att lösa framtidens komplicerade problem utan att återfalla <strong>till</strong> de gamla kommandometoderna<br />
— men så har inte skett. De fick inte <strong>till</strong>fälle att gå igenom detta prov, och då är det<br />
meningslöst att spekulera därom.<br />
I sin kamp mot reformutvecklingen i Tjeckoslovakien 1968 försökte Moskva få de konservativa<br />
inom kommunistpartiet att göra ett kuppförsök, som skulle rättfärdiga den ”broderliga hjälpen”<br />
utifrån. Men det lyckades som bekant inte, vare sig före eller under den militära aktionen. Inte<br />
ens i dag vågar de som då var villiga att ”ropa på hjälp” erkänna detta öppet. Interventionen<br />
förblev vad den var — ett brutalt överfall på en allierad stat och dess obestridligt lagliga ledning.<br />
Folkets massiva ickeväpnade motstånd mot angriparna och kommunistpartiets fasta hållning —<br />
som fick sitt starkaste uttryck vid den improviserade 14:e partikongressen den 22 augusti —<br />
tvingade den sovjetiska ledningen <strong>till</strong> förhandlingar med de tjeckoslovakiska ledarna som enligt<br />
de ursprungliga planerna skulle avsättas och behandlas som ”kontrarevolutionärer”. Den framtvingade<br />
kompromissen med bibehållna sovjetiska trupper på tjeckoslovakiskt territorium var<br />
ytterst smärtsam, men ansågs då ändå ge en viss chans att rädda åtminstone en del av reformpolitiken.<br />
Det var inte kompromissens formella innehåll, utan dess sovjetiska tolkning och det<br />
tjeckoslovakiska samhällets och kommunistpartiets sjunkande motståndskraft som omintetgjorde<br />
denna möjlighet. Under de följande månaderna brast ledningens sammanhållning. Efter grova<br />
sovjetiska påtryckningar ersattes i april 1969 Dubcek med den kapitulationsvillige Gustáv Husák.<br />
Efter brutala polisinsatser mot de sista massiva protestdemonstrationerna i augusti 1969 utrensades<br />
i september alla reformanhängare ur partiets centralkommitté, som samtidigt betecknade utvecklingen<br />
under 1968 som en ”smygande kontrarevolution” och den militära interventionen som
7<br />
”broderlig hjälp”.<br />
Sedan kom ”normaliseringens” mörka tid som trängde undan <strong>till</strong> samhällets utkanter och bort<br />
från offentligheten de kreativa krafterna från 1960-talet och som lamslog både det politiska och<br />
det kulturella livet i landet. En modig regimkritisk minoritet, som från och med 1977 finns<br />
samlad kring medborgarrättsmanifestet ”Charta 77”, och en ”parallell” icke-officiell kultur kunde<br />
aldrig utplånas, men samhällets flertal har efter krossandet av sextiotalets stora förhoppningar<br />
valt att överleva i politisk passivitet och likgiltighet. Husákregimen behövde inte angripa<br />
befolkningens materiella levnadsvillkor, och den ”tysta majoriteten” kunde behålla sin sociala<br />
trygghet — om den aktade sig för att råka i konflikt med den politiska makten. Denna attityd<br />
gjorde det privata livet drägligt, men demoraliserade betydligt. Samhället — och i synnerhet<br />
kommunistpartiet — förändrades under dessa långa år så mycket att det blir en svår uppgift att<br />
återuppväcka dess undertryckta dynamik. Men det kommer att ske ändå — redan nu, under<br />
<strong>perestrojka</strong>ns inflytande, visar sig även i Tjeckoslovakien ett något ökat medborgerligt mod.<br />
Fanns det alternativ?<br />
Under de gångna tjugo åren har det spekulerats mycket om <strong>Pragvår</strong>ens karaktär, om utvecklingens<br />
alternativa möjligheter, om nederlagets orsaker och och varför det fick så svåra konsekvenser.<br />
Den propagandistiska konstruktion som spikades i det officiella Moskva och Prag<br />
saknade varje trovärdighet.<br />
De traditionella antikommunisterna — som tyvärr så ofta hade rätt i sina avslöjanden om sovjetkommunismens<br />
antihumana och antidemokratiska drag och som av Leonid Brezjnev och de<br />
tjeckoslovakiska ”normalisatörerna” fick välkommen hjälp — förklarade att <strong>Pragvår</strong>en bara var<br />
ett nytt ”kommunistiskt bedrägeri” och att dess undertryckande var ett slutgiltigt bevis på att ett<br />
sovjetkommunistiskt system inte kan reformeras. Visserligen är en reformistisk transformation av<br />
detta system en ytterst komplicerad process, eftersom systemet saknar mekanismer och en ideologi<br />
som kan underlätta transformationens inledning och vidareutveckling. Men det finns inga<br />
ickereformbara system.<br />
<strong>Pragvår</strong>ens nederlag vittnade endast om att det inom Sovjetunionens hegemonisfär då inte fanns<br />
någon större chans att lyckas med radikalare reformer i ett litet perifert land mot det sovjetiska<br />
maktcentrumets vilja. På denna faktor strandade de tjeckoslovakiska reformkommunisterna, inte<br />
på systemets oföränderlighet. I de sovjetkommunistiska samhällsförhållandena är det egentligen<br />
endast reformer — må de komma från maktelitens egen vilja eller framtvingas av folkets missnöje<br />
— och inte systemets explosiva sönderfall som kan utgöra den realistiska och önskvärda<br />
inledningen av en långvarig emancipationsprocess. Denna process blir emellertid knappast ett<br />
”språng från mörkret <strong>till</strong> ljuset” utan snarare en smärtsam utveckling från en stor <strong>till</strong> en något<br />
mindre ofullkomlighet. Att den kommunistiska reformismen inte alls dog med <strong>Pragvår</strong>en 1968 —<br />
även om den stoppades för en lång tid framåt och även om den nu är mycket mer pragmatiskt än<br />
ideologiskt motiverad — bekräftar Gorbatjovs <strong>perestrojka</strong> tydligt.<br />
<strong>Från</strong> vissa håll som traditionellt förväxlar politik med romantiskt önsketänkande har kommit —<br />
och kommer — påståenden att <strong>Pragvår</strong>en var dömd att misslyckas, eftersom reformkommunisterna<br />
inte var villiga att omedelbart upplösa det rådande ickedemokratiska systemet, att <strong>till</strong>åta<br />
bildandet av nya partier och att införa en partipolitisk pluralism. Om man förbiser det viktiga<br />
faktum att just en sådan utveckling skulle ha påskyndat Moskvas ingripande, återstår ändå att<br />
fastslå att i de rådande maktförhållandena måste inte bara de första stegen i förändringarna<br />
komma ”uppifrån”, d v s från dem som har <strong>till</strong>träde <strong>till</strong> beslutsprocessen, utan också måste de<br />
reform-inriktade krafterna inom det härskande kommunistpartiet — i brist på någon annan
8<br />
integrerande kraft — få en chans att styra de första stegen. Uppkomsten och institutionaliseringen<br />
av ett historiskt nytt pluralistiskt system — som måste komma <strong>till</strong> stånd om socialismen och<br />
demokratin skall förenas — kräver en lång och komplicerad övergångsperiod, under vilken det<br />
nya systemets utformning måste sökas och prövas, eftersom det inte finns några förebilder för<br />
dess institutioner och mekanismer. De kan knappast vara identiska med partier från det förflutna<br />
eller från det västerländska flerpartisystemet. Detta system har ju uppstått och agerar i ett helt<br />
annorlunda strukturerat samhälle än det som i dag finns ides k socialistiska länderna, och här<br />
gäller det som den avlidne franska filosofen Foucault varnade för: ”Man kan inte hitta lösningar<br />
för dagens problem i lösningar av annorlunda problem i andra tider.”<br />
<strong>Från</strong> dessa kretsar kommer också beskyllningar att de tjeckoslovakiska reformkommunisterna<br />
förlorade sin kamp, eftersom de var fega och inte beredda att försvara sin sak med väpnat motstånd<br />
mot Sovjetunionen. Om man här förbiser sådana fakta att Tjeckoslovakien i Europas hjärta<br />
inte är Vietnam eller Afghanistan så att en väpnad strid mot en supermakts militära överlägsenhet<br />
snabbt skulle sluta med ett blodigt och förödande nederlag, att varje internationalisering av en<br />
sådan strid både var otänkbar och ytterst farlig för freden i världen och att historien inte förlåter i<br />
förväg förlorade blodiga äventyr, har det väsentliga varit att en brytning med Sovjet och de socialistiska<br />
grannstaterna inte ingick i reformkommunisternas strategi. De var väl medvetna om att<br />
med hänsyn <strong>till</strong> inte bara motsättningar utan också verkliga, vitala gemensamma intressen måste<br />
Tjeckoslovakien trots allt fortsätta att leva och lösa sina problem inom Sovjetunionens dominanssfär,<br />
vilket ett utsiktslöst blodbad knappast skulle göra lättare.<br />
Men det har funnits och finns också de som har pekat och pekar på vissa alternativa utvecklingsmöjligheter,<br />
som kanske skulle ha kunnat minska eller åtminstone uppskjuta faran för militärt<br />
ingripande och som — sedan det värsta hänt — kunde ha något uppvägt ”normaliseringens” katastrofala<br />
konsekvenser. De utgår ifrån att Dubcekledningen med större beslutsamhet, i synnerhet<br />
genom en snabbare sammankallad partikongress, troligen skulle ha utgjort ett starkare försvar<br />
mot sovjetisk inblandning. Visserligen skulle i så fall samhällets och partiets omvandling inte ha<br />
nått <strong>till</strong>räckligt långt, men det fanns ju ändå inte utrymme för att komma alltför långt i reformpolitikens<br />
första omgång. Det finns också de som pekar på att det även efter de militära styrkornas<br />
inmarsch och efter det av Moskva framtvingade ”normaliseringsavtalet” kanske fanns möjligheter<br />
<strong>till</strong> att samla krafter för en reträtt <strong>till</strong> en hållbar försvarslinje, som — om den försvarades<br />
konsekvent och skickligt — inte nödvändigtvis måste ha betytt en sådan destruktion som den<br />
senare kapitulationen under Husáks ledning. Man menar alltså att de tjeckoslovakiska reformkommunisterna<br />
förlorade två gånger: första gången när de inte lyckades att undgå en våldsam<br />
konfrontation med Moskva, och andra gången när de inte var i stånd att göra konsekvenserna av<br />
det första nederlaget mindre katastrofala. Men de båda potentiella alternativen översteg uppenbarligen<br />
inte bara Alexander Dubceks och hans medarbetares utan också hela det tjeckoslovakiska<br />
samhällets dåvarande förmåga och kraft. Och dessutom: när vi nu vet att Leonid Brezjnevs<br />
konservatism, reformfientlighet och hegemonistiska arrogans skulle härska i Kreml ytterligare<br />
fjorton år, att det fanns även andra medel än militär intervention för att tvinga Prag på knä, och<br />
att det knappast fanns hopp om att Tjeckoslovakien även efter en reträtt skulle behandlas av<br />
Brezjnev som han av specifika skäl behandlat Ungern, är det föga troligt att ens en ”minimerad”<br />
<strong>Pragvår</strong> skulle ha en chans att överleva.<br />
Först nu, när det med Gorbatjovs politik äntligen kommer reformimpulser från sovjetblockets<br />
självaste maktcentrum och när Kreml bjuder på en utvidgad handlingsfrihet för blockets småstater,<br />
öppnar sig en ny möjlighet att även i Östeuropa bli av med den stalinistiska samhällsmodellens<br />
kvarlevor. Men just i Tjeckoslovakien är förutsättningarna för en snabb positiv utveckling<br />
inte särskilt gynnsamma. Utvägar ur återvändsgränder blir där mycket svårare att finna
9<br />
än det skulle ha varit för tjugo år sedan. Under överskådlig tid blir det knappast en ny ”vår”, men<br />
kanske så småningom ett ”töväder” ändå.<br />
Det finns nu hopp om att en hel epok i Sovjetunionens och det sovjetdominerade Östeuropas<br />
historia går mot sitt slut. Men jag skulle gärna ännu en gång vilja varna den västeuropeiska<br />
vänstern för att däri se socialismens förebild. Man lyckas kanske efter stora komplikationer och<br />
nya misstag att stegvis övervinna stalinismens tunga arv, men då löser man gårdagens problem.<br />
Det kan knappast bli någon vägvisare för lösningar av de västliga industriella och postindustriella<br />
samhällenas brännande problem. <br />
Litteraturtips – mer om Tjeckoslovakien av <strong>Zdenek</strong> <strong>Hejzlar</strong><br />
<strong>Pragvår</strong>en 68 (artikel från 1979)<br />
Prag i skuggan av Moskva. Reformkommunismens uppkomst och nederlag i Tjeckoslovakien,<br />
(bok från 1976)