Terrorattackerna i London 2005 av ... - Krisinformation
Terrorattackerna i London 2005 av ... - Krisinformation
Terrorattackerna i London 2005 av ... - Krisinformation
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
serna organiserades på ett annat sätt än<br />
de vanliga rutinerna. Eftersom det med<br />
tiden blev uppenbart att det handlade<br />
om flera olika skadeplatser ansåg befäl<br />
på plats att det var viktigt att frigöra<br />
resurser genom att <strong>av</strong>sluta insatserna på<br />
plats så tidigt som möjligt. På detta sätt<br />
skulle resurser kunna flyttas till de skadeplatser<br />
som var värre drabbade. Detta<br />
påverkade arbetet och beslutsfattandet<br />
på ett påtagbart sätt. Som LAS CBRNberedskapssamordnare<br />
berättade:<br />
We took some very, very pragmatic decisions,<br />
because we knew that we were going to<br />
be under pressure. Once we’ve got it<br />
clear, it was literally a case of, “That’s it,<br />
done! Where do we go next? Where am<br />
I needed?” (Waspe, <strong>2005</strong>)<br />
Detta ledde till en del skillnader mellan<br />
hanteringen <strong>av</strong> terrordåden och<br />
en vanlig olycka <strong>av</strong> mindre format.<br />
Exempelvis beslutade silverbefälen vid<br />
Aldgate att, förutsatt att inget akut och<br />
ytterst oväntat inträffade, skulle ett<br />
silvermöte hållas initialt och ytterligare<br />
ett hållas mot slutet <strong>av</strong> räddningsinsatsen.<br />
Planerna framhåller att möten<br />
bör hållas kontinuerligt under insatsen<br />
(Edmondson, <strong>2005</strong>). Ambulanspersonalen<br />
prioriterade dessutom initialt att<br />
ta hand om och skicka iväg dem med<br />
lindriga skador (walking wounded eller<br />
prioritet 3) med linjebussar. Normalt<br />
sett prioriteras omhändertagande <strong>av</strong><br />
allvarligt skadade prioritet 1-fall, men<br />
för att skapa utrymme att arbeta på,<br />
tillse att lätt skadade inte lägger sig i<br />
räddningsarbetet, och för att skapa en<br />
fungerande arbetsorganisation vid en<br />
storskalig händelse, är det viktigt att<br />
få de lätt skadade ur vägen snabbt och<br />
sedan satsa alla tillgängliga resurser på<br />
de allvarligt skadade (prioritet 1 och 2).<br />
Detta står dock inte specifikt i planerna<br />
utan det är upp till LAS silverbefäl att<br />
bestämma hur han eller hon vill göra<br />
(ibid.; Waspe, <strong>2005</strong>). Nu planeras<br />
dock en specifik roll på skadeplatsen<br />
med uppgift att ta hand om lindrigt<br />
skadade. Eftersom erfarenheten visar<br />
att dessa inte söker sig till de uppsamlingsplatser<br />
som utnämns, utan snarare<br />
tenderar att bege sig iväg åt andra håll<br />
(Edmondson, <strong>2005</strong>).<br />
Givet att ledning och organisation<br />
i kris skiljer sig från det vardagliga<br />
arbetet räcker det inte med en lång<br />
yrkeserfarenhet för att bli en god krishanterare.<br />
Det krävs även fortlöpande<br />
utbildning och övning för ett lyckat<br />
utfall. LAS beredskapsplanerare menar<br />
att det enda sättet som en omfattande<br />
påfrestning kan hanteras på i enlighet<br />
med planerna är om de som hanterar<br />
händelsen har övats eller utbildats var<br />
tredje månad. Då kommer de inte att<br />
tänka som vanliga räddningsarbetare,<br />
utan som major incident emergency<br />
response-personer (Edmondson, <strong>2005</strong>).<br />
Övning och utbildning var tredje<br />
månad kanske låter för ambitiöst, men<br />
o<strong>av</strong>sett hur mycket personal och tid<br />
man anser att en organisation rimligtvis<br />
kan <strong>av</strong>sätta för övning och utbildning<br />
är kvintessensen i argumentet uppenbar.<br />
Om en organisation har som ambition<br />
och uppdrag att vara goda krishanterare<br />
bör den också lägga en hel del<br />
resurser på att se till att en sådan kom-<br />
a n a l y s |