Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
20<br />
Thema<br />
Svensk skola glädje i nöd<br />
Det var många som uppmärksammade intervjun med Margit<br />
Fischer i <strong>SWEA</strong>-<strong>bladet</strong> Wien 1/05. Hennes lyckliga barndom i<br />
Sverige inspirerade Grazia Buchwald, så att hon nu kommer med<br />
sin beskrivning av tiden under det brinnande kriget. Denna gång<br />
är det Österrike som blir paradiset.<br />
Jag är äldre än Margit Fischer (årgång<br />
1935), född i Berlin av finlandssvensk<br />
mor och norsk far. Mina föräldrar<br />
kom till Berlin på det „glada tjugotalet“.<br />
Min mamma kom från ett genom<br />
inbördeskriget sargat Finland för att<br />
studera musik och min pappa från en<br />
trygg tillvaro i en norsk småstad<br />
för en praktiktjänst på<br />
bank. Mina föräldrar möttes<br />
i Berlin, bildade familj och<br />
trivdes i den stora metropolen.<br />
Ingen av dem ville tillbaka till<br />
en trång nordisk småstadsidyll.<br />
Hitler var så galen. Man<br />
kunde inte ta honom på allvar,<br />
vilket tyvärr var en ganska<br />
vanlig uppfattning på 30-talet.<br />
När Finland gick med i kriget<br />
på tysk sida och Norge ockuperades<br />
av tyskarna satt vi<br />
definitivt fast i Berlin och blev<br />
som norska medborgare landsfiender.<br />
Pappa fick behålla sin<br />
tjänst i banken och gick aktivt<br />
med i den norska motståndsrörelsen,<br />
som hade ett stort<br />
nätverk i Berlin.<br />
Svenska skolan i Berlin<br />
Hösten 1941 fick jag börja<br />
i den svenska Victoriaförsamlingens<br />
skola i Berlin. Jag<br />
älskade min lärarinna, fröken<br />
Höök, som undervisade en liten skara<br />
klass 1-4 och hon introducerade mig<br />
i läsandets värld med den fina läseboken<br />
med Elsa Beskows sagor och jag<br />
lärde mig mycket om det rofyllda och<br />
trygga livet i Sverige. Som barn hade<br />
jag visserligen besökt våra släktingar<br />
i Norge och Finland, men jag hade<br />
aldrig varit i sagolandet Sverige. Hösten<br />
1942 kom kyrkoherdefamiljen Perwe<br />
till församlingen och deras äldsta dotter<br />
Margaretha blev min klasskamrat i<br />
2:a klassen. I kyrkoherde Perwes regi<br />
pågick under hela kriget ett intensivt<br />
arbete med att rädda flyktingar undan<br />
Skolundervisning i Svenska kyrkan 1942<br />
nazismen. Redan på våren1943 intensifierades<br />
bombningarna av Berlin och<br />
mödrar och barn skulle evakueras.<br />
Skolan stängdes och kyrkoherdens<br />
familj sändes till Sverige. Fröken Höök<br />
erbjöd mina föräldrar att ta mig med<br />
till Sverige och ordna en fosterfamilj<br />
och en ordnad skolgång. Jag ville oer-<br />
<strong>SWEA</strong><br />
hört gärna komma upp till mitt drömland,<br />
men mina föräldrar tackade nej.<br />
Våra norska släktingar levde under tysk<br />
ockupation och släktingarna i Finland i<br />
fortsättningskriget mot Sovjetunionen.<br />
Jag var mycket besviken. Mamma<br />
ansökte om en resa till Bodensjön för<br />
att därifrån söka komma över gränsen<br />
till Schweiz, där vi hade goda vänner.<br />
Utlänningspolisen avslog vår ansökan<br />
och vi fick överhuvudtaget inte resetillstånd<br />
till några gränsområden.<br />
Genom våra schweiziska vänners nätverk<br />
hamnade vi i Österrike. Närmare<br />
bestämt i Krieglach i Steiermark,<br />
där en dam tog emot oss<br />
som ”paying guests“ i sitt hem.<br />
Pappa måste givetvis stanna i<br />
Berlin, där han måste anmäla<br />
sig hos polisen varje morgon<br />
och där arbetet i motståndsrörelsen<br />
blev allt viktigare.<br />
Fristad i Steiermark<br />
En vacker vårdag efter en lång<br />
tågresa stod vi på järnvägsstationen<br />
i Krieglach, där en förtjusande<br />
dam med cykel tog emot<br />
oss och förde oss till sitt hem.<br />
Allting var främmande, men<br />
så vackert. Alperna i solnedgången,<br />
gröna ängar och skog,<br />
tystnaden, inga bombardemang.<br />
Det var som en saga.<br />
Det var svårt att förstå den<br />
steiriska dialekten, men jag<br />
lärde mig den snart.<br />
Vi bodde i ett underbart hus<br />
utanför byn, direkt vid skogsbrynet,<br />
inrett med Biedermeiermöbler<br />
och vackra kakelugnar.<br />
Vår värdinna Maria och min mamma<br />
blev genast goda vänner, en vänskap<br />
som varade livet ut. Huset i Krieglach<br />
blev under nästan två år även vårt<br />
hem och mamma och Maria delade alla<br />
krigets vedermödor i glädje och sorg.<br />
Maria var visserligen mycket aktad i byn<br />
som dotter till en känd byggmästare<br />
<strong>SWEA</strong> Bladet/Wien/2006