R E T O R I K
R E T O R I K
R E T O R I K
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Att hylla<br />
Gör som Gustav Adolf och<br />
Earl Spencer<br />
Ord för liv<br />
Gisslanförhandlarens taktik<br />
RETORIK<br />
Spindoktorn rekommenderar<br />
Sätt snurr på ditt budskap<br />
The wrong war...<br />
..in the wrong time<br />
in the wrong place<br />
M A G A S I N E T · N r . 2 5 · M a r s 2 0 0 5 · Å r g å n g 7
av Hans Bourghardt<br />
Att hylla<br />
Retorisk hyllning. ”Fanny & Alexander” från 1982 var Ingmar Bergmans<br />
sista biograffilm och belönades med 3 Oscars. Earl Spencers tal<br />
vid Lady Di:s begravning fick inga Oscarstatyetter, men borde kanske<br />
ha haft ett par retoriska. Hans Bourghardt ser i denna artikel på den<br />
retoriska talgenren genus demonstrativum, hyllningstal, en genre som<br />
förenar fler och mer än Bergman och Earl Spencer.<br />
Handlingen i Fanny & Alexander är välkänd för de<br />
flesta. Den kretsar kring den borgerliga familjen<br />
Ekdahl i Uppsala strax efter sekelskiftet. De lever<br />
ett tryggt och välmående liv där familjebanden är starka och<br />
familjens överhuvud Helena Ekdahl styr med kärleksfull<br />
men fast hand. När teaterdirektören Oscar Ekdahl dör<br />
under en repetition slås idyllen sönder och familjen splittras.<br />
Oscars änka, Emelie, gifter sig med den asketiske biskopen<br />
Vergerius och flyttar med sina barn Fanny och Alexander in<br />
i biskopsgården. Barnens och Emelies livsbejakande, fria tillvaro<br />
förbyts mot späkningar och bestraffningar. Efter en<br />
dramatisk fritagning av Fanny och Alexander dör biskopen i<br />
en olycka. Familjen Ekdahl kan åter samlas, nu med två nya<br />
medlemmar, Emelies dotter, Aurora och Gustav Adolfs<br />
dotter Helena Viktoria som han utan större protester från<br />
hustrun fått med tjänsteflickan Maja. Vid en överdådig fest<br />
tillsammans med vänner, skådespelare och tjänstefolk håller<br />
krögaren och kvinnokarlen, Gustav Adolf Ekdahl ett tal.<br />
Det är en glad och rörd Gustav Adolf i Jarl Kulles gestaltning<br />
som håller hyllningstalet till den lilla världen. Parallellen<br />
till Ibsens Vildanden där familjen ju också heter Ekdahl<br />
och där livslögnen ger människornas liv en illusion av<br />
mening, är tydlig. Gustav Adolfs ”lilla värld” skiljer sig dock<br />
från Ibsens syn på livslögnen i Vildanden. Den lilla världen<br />
4 RETORIKMAGASINET NR. 25 · MARS 2005<br />
har i Fanny och Alexander ett försonande drag och en ljusare,<br />
mer livsbejakande innebörd.<br />
De retoriska genrerna<br />
Talet till den lilla världen i Fanny och Alexander är ett hyllningstal.<br />
Retoriken urskiljer tre olika typer eller genrer av tal:<br />
rättstalet eller det utvärderande talet, rådstalet eller det föreslående/övervägande<br />
talet och det cermoniella talet eller<br />
festtalet. På latin betecknas de: genus judiciale, genus deliberativum<br />
och genus demonstrativum.<br />
Om jag i eller utanför rättssalen försvarar eller anklagar<br />
någon så är det ett rättstal (genus judiciale). När en politiker<br />
argumenterar för eller emot ett förslag så är det ett rådstal<br />
(genus deliberativum) och när Gustav Adolf i Fanny och Alexander<br />
talar om den lilla världen så formar talet sig till ett hyllningstal<br />
(genus demonstrativum). Minnestalet och hyllningstalets<br />
motsats, smädestalet, faller också in under den här kategorien.<br />
I praktiken är det ofta svårt att entydigt kategorisera ett<br />
tal. En dammsugarförsäljare som föreslår en kund att köpa<br />
en speciell modell kan samtidigt hylla dess unika egenskaper<br />
och anklaga ett konkurrerande fabrikat för att ha dålig kvalitet<br />
och inte hålla måttet. Hur ofta har vi inte hört politiker
försöka få gehör för ett förslag och samtidigt prisa det egna<br />
partiet och anklaga motståndarna för allehanda gemenheter.<br />
Talkategorierna förutsätter en retorisk situation, det vill<br />
säga en situation där talaren möter åhörare i syfte att övertyga<br />
om någonting. Skillnaderna mellan de olika taltyperna<br />
är också uppenbara. Rättegångstal i en domstol är i hög grad<br />
formaliserat inte minst i den del som kallas sakframställan.<br />
Den berör framför allt fakta och blir därför mer inriktad<br />
mot faktaargument och bevisning. Det hindrar inte att det<br />
även i rättsprocessen lämnas stort utrymme för värderingar<br />
och känsloargumentering – inte minst i en slutplädering.<br />
Rådstalet eller det föreslående talet har beroende på förslagets<br />
inriktning och kvaliteter möjlighet att bli mer renodlat<br />
fakta- respektive känslobaserat eller, som så ofta är<br />
fallet, en kombination av fakta-, värderings- och känsloargumentering.<br />
Hyllningstalets uppgift är alltid att väcka känslor; fakta<br />
och värderingar som förmedlas i ett hyllningstal är underordnade<br />
det övergripande syftet att röra känslor av något<br />
slag. Ett tals inriktning mot fakta, värderingar eller känslor<br />
har också att göra med hur jag som talare implicit eller<br />
öppet formulerar mitt budskap. Om jag säger: ”Vi kan bygga<br />
en bro över Öresund,” så är det ett konstaterande eller<br />
beskrivande budskap som bör stödjas med plånboks-/faktaargument.<br />
Om jag istället hävdar att det är rätt att bygga en<br />
bro över Öresund, så vilar budskapet på en värderingsgrund<br />
och bör stödjas med framför allt hjärteargument, det vill<br />
säga värderings- och känsloargument. Om jag säger: ”Låt oss<br />
bygga en bro över Öresund,” så är det ett föreskrivande budskap<br />
som kan stödjas med både fakta-, värderings- och<br />
känsloargument.<br />
Övergripande syfte<br />
Det är möjligt att göra en annan – och kanske mer praktiskt<br />
användbar – indelning av tal än den klassiska retorikens.<br />
Om vi istället utgår från vad ett tal har för övergripande<br />
syfte så kan vi dela in tal i tre andra kategorier nämligen:<br />
informerande tal, tal med syftet att övertyga och tal som vill<br />
röra känslor.<br />
Vi kan naturligtvis invända att nästan inga informerande<br />
tal är enbart inriktade på att informera eller förklara; oftast<br />
finns i informerande tal också inslag av argumentation med<br />
syfte att påverka och övertyga. Även tal som vill röra känslor<br />
av något slag har oftast inslag av övertygande syfte.<br />
Poängen med indelningen efter övergripande syfte är att<br />
det i inventeringsarbetet förmodligen är lättare att komma<br />
fram till vilket material jag kan använda mig av, hur jag kan<br />
använda det, hur jag ska ordna det och vad jag bör fokusera<br />
på för att svara upp mot mottagarnas förväntningar och<br />
krav på mig och mitt tal. Förväntar de sig en saklig information<br />
och istället får ett flammande propagandatal så gör det<br />
dem inte lyckliga.<br />
Hur hylla?<br />
För att kunna diskutera hyllningstalet i Fanny och Alexander<br />
mer utförligt kan det vara lämpligt att se på hur ett cermoniellt<br />
tal kan disponeras och i vilken utsträckning de skilda<br />
förutsättningarna påverkar disposition, innehåll och språklig<br />
utformning.<br />
Det argumenterande talets grunddisposition fungerar<br />
också som mall för hur ett hyllningstal kan läggas upp. Här<br />
liksom i det argumenterande talet bör inledningen anslå<br />
grundstämningen, väcka intresse och föra in på ämnet.<br />
Inledningen som en del av ethosbevisningen, det vill säga att<br />
bygga upp förtroende för talaren och skapa välvilja, gäller<br />
också för hyllningstal. Det personliga tilltalet blir om möjligt<br />
ännu viktigare i ett hyllningstals inledning som i så stor<br />
utsträckning bygger på att ge personliga referenser och erfarenheter<br />
för att röra känslor och skapa en stämning. Jag<br />
kan i inledningen utgå ifrån mig själv och tala om varför jag<br />
känner mig manad att tala. Jag kan utgå ifrån publiken –<br />
varför de ska få ta del av saken. Jag kan också utgå från föremålet<br />
för hyllningen och ta upp varför det är viktigt att just<br />
det bör hyllas. Ytterligare en möjlighet är att utgå från saken<br />
eller tillfället, om det nu är fråga om ett jubileum, en födelsedag<br />
eller en begravning.<br />
Earl Spencer, yngre bror till prinsessan Diana, tar i sin<br />
inledning till minnestalet över sin syster vara på dessa möjligheter:<br />
Jag står framför er som representant för en familj i smärta, i<br />
ett land som sörjer och inför en värld i chock. Vi är alla förenade,<br />
inte bara i vår önskan att hylla Diana utan snarare i<br />
vårt behov att gör det. Ty sådan var hennes unika utstrålning<br />
att de miljontals människor som följer denna ceremoni via<br />
television och radio, trots att de aldrig träffat henne, också<br />
känner att de förlorat någon som stod dem nära under de<br />
tidiga timmarna i söndags morse.<br />
Det är en långt mer enastående hyllning än jag någonsin kan<br />
hoppas kunna ge henne här idag.<br />
Spencer utgår från sig själv som representant för familjen<br />
och vidgar utgångspunkten till att omfatta Storbritannien<br />
och slutligen hela världen. ”Vi är alla förenade”, säger han<br />
och klargör tanken genom att säga att alla de som följer<br />
RETORIKMAGASINET NR. 25 · MARS 2005 5
egravningsceremonien också känner att de har förlorat en<br />
nära anhörig. Han tonar ned sin egen betydelse i sammanhanget<br />
genom att säga att det är åhörarnas hyllning som<br />
betyder mest. Elegant och effektivt uppfyller han de krav<br />
som vi kan ställa på en inledning.<br />
Bakgrunden<br />
Bakgrundsteckningen i ett hyllningstal fyller en delvis<br />
annan funktion än den i ett argumenterande rådstal.<br />
Emellanåt utelämnas den helt om objektet för hyllningen är<br />
väl känd av åhörarna. Vanligt är att bakgrundsteckningen i<br />
ett hyllningstal utformas som en anekdot eller en personlig<br />
berättelse som utmynnar i att någon eller några av de<br />
främsta kvaliteterna hos objektet för hyllningen framhävs. I<br />
det avseendet liknar den bakgrundsteckningen i ett argumenterande<br />
tal som ofta antyder de argument som senare<br />
lyfts fram i bevisningen.<br />
Spencers bakgrundsteckning är en rundmålning av<br />
Dianas kvaliteter som människa. Han nämner hennes inre<br />
och yttre skönhet, hennes ansvarskänsla, medmänsklighet<br />
med mera. Här antyds också den kritik av kungahuset som<br />
senare i talet tydligt kommer till uttryck; Diana var klasslös<br />
och hon behövde inga kungliga titlar för att utöva sin egen<br />
speciella magi på sin omgivning.<br />
Hyllande argument<br />
Argumentationsdelen i ett föreslående tal motsvaras i ett<br />
hyllningstal av den del där vi lyfter fram och belyser de viktigaste<br />
kvaliteterna hos objektet. Om objektet för hyllningen<br />
är en person är det vanligt att göra en uppdelning i: själ,<br />
kropp och miljö/bakgrund. Det kan vara värt att notera att<br />
yttre företräden ofta används som en spegelbild av inre kvaliteter.<br />
Så kan rena anletsdrag användas för att spegla ett<br />
rent hjärta, eller en vig kropp motsvaras av ett vigt intellekt<br />
etc. Inre och yttre kvaliteter och miljömässiga omständigheter<br />
kan användas både om jag hyllar eller smädar en person.<br />
Kommer en person som jag hyllar från ett välbärgat<br />
hem så kan jag framhålla den fina familjen där bildning och<br />
kultur alltid stått i högsätet. Vill jag å andra sidan smäda<br />
personen så kan jag hävda att han eller hon aldrig behövt<br />
kämpa för någonting utan fått allt till skänks.<br />
Spencer betonar en kvalitet hos Diana som den viktigaste:<br />
hennes intuition och känslighet (”But your greatest gift was<br />
your intuition, your godgiven sensitivity, and it was a gift<br />
you used wisely”). Han stöder argumentet/kvaliteten med<br />
fakta om hennes engagemang för AIDS-sjuka och HIV-smittade,<br />
de leprasjukas isolering och kampen mot landminor. I<br />
den här delen av talet blir han också djupt personlig. Han<br />
6 RETORIKMAGASINET NR. 25 · MARS 2005<br />
nämner att Diana berättat för honom att hennes ätstörningar,<br />
en symptom på hennes sårbarhet och känslan av<br />
otillräcklighet, hjälpt henne att kunna identifiera sig med<br />
utsatta människor. Det som hos Diana skulle kunna uppfattas<br />
som en svaghet vänder han skickligt till en styrka.<br />
Dianas osjälviska personlighet illustrerar Spencer vidare<br />
med minnet av deras sista möte. Det var på hennes födelsedag<br />
då hon följdriktigt inte firade med vänner utan istället<br />
deltog som hedersgäst vid en välgörenhetsgala. Det starkaste<br />
intrycket gör Spencers redogörelse av deras barndom tillsammans<br />
då hon som storasyster alltid stöttade honom i<br />
skolan och var vid hans sida under de långa tågresorna<br />
mellan föräldrarnas hem. Och, säger Spencer, i grunden<br />
förblev hon densamma, sann mot sig själv.<br />
Den här delen av talet motsvarar det argumenterande<br />
talets argumentations och bevisdel. Här underbygger han<br />
med hjälp av fakta och personliga erfarenheter påståendet<br />
att Diana var en känslig och sårbar person med djup medkänsla<br />
– en människa som alltid var beredd att hjälpa dem<br />
som har det svårt.<br />
Bryter mot konvenansen<br />
Så här långt i talet är det lätt att se att Spencer följer dispositionen<br />
och är trogen hyllnings- minnestalets idé och intentioner.<br />
Det som sedan följde tror jag många kom att uppfatta<br />
som ett brott mot konvenansen om än inte ett brott mot<br />
den goda tonen och smaken (decorum). Spencer angriper<br />
pressen och sedan kungahuset. Sådan kritik hör normalt<br />
inte hemma i ett minnestal.<br />
I avslutningens upptakt vänder sig Spencer direkt till<br />
Dianas söner, William och Harry; trots allas sorgsenhet är<br />
det de som måste sörja djupast. Han bekänner hur stolt han<br />
är över att få kalla henne sin syster och återkommer till<br />
hennes främsta gåvor som person.<br />
Avslutningen följer det retoriska mönstret med sammanfattning<br />
och slutsats.<br />
Det är svårt att värja sig för ett tal som så träffsäkert fångar<br />
det som alla känner med dess underliggande ton av smärta<br />
och vrede över förlusten av en älskad syster och det sätt<br />
hon behandlats på. Om något tal någon gång har givit en<br />
människa upprättelse och förmedlat djup respekt, beundran<br />
och kärlek så är det väl detta.<br />
I det lilla, i den lilla världen<br />
Nu till Fanny och Alexander.<br />
Mina kära, dyra vänner, ja, jag är fruktansvärt rörd. Kära<br />
vänner, käraste mamma, högt älskade hustru Alma, och min<br />
älskade Emelie, vackrare än någonsin, och mina underbara<br />
Foto: Embassy Pictures / Everett / IBL
RETORIKMAGASINET NR. 25 · MARS 2005 7
”Världen är en rövarkula, det mörknar mot natt.” Gustav Adolf i Jarl<br />
Kulles gestaltning. Foto: Embassy Pictures / Everett / IBL<br />
barn, Petra, Jenny och Putte och högst densamma Helena<br />
Viktoria, som ligger här så snällt i sin säng och Majaflickan<br />
som jag tycker så mycket om! Samt min oförlikneliga broder<br />
Carl och hans ljuva maka och min högt värderade vän Isak<br />
Jakobi, som gjort denna familj omätliga tjänster, kära fröken<br />
Vega och fröken Ester och ni go vänner som så trofast hjälper<br />
oss i livets uppförsbacke. Sist, men icke minst, kära<br />
beundrade, högst talangfulla och genialiska konstnärer, om<br />
jag kunde skulle jag sluta er alla till mitt bröst och trycka en<br />
ömhetens kyss på era ännen, en kyss, som mer än alla ord<br />
skulle säga er min kärlek och min glädje. Skål allesammans!<br />
Talets inledning fångar hela Gustav Adolfs personlighet:<br />
översvallande, känslosam med förkärlek för excesser. Inledningen<br />
uppfyller också retorikens krav på ethosbevisning<br />
det vill säga att behaga och vara förtroendeskapande; Gustav<br />
Adolf glömmer ingen, nämner de flesta vid namn, ger dem<br />
deras attribut och sitt personliga förhållande till dem.<br />
Tänk att nu är vi återigen tillsammans, nu har vår lilla värld<br />
slutit sig omkring oss i trygghet, vishet och ordning efter en<br />
tid av skräck och förvirring. Dödens skuggor har förflyktigats,<br />
vintern är jagad på flykt och glädjen har återvänt till<br />
våra hjärtan.<br />
8 RETORIKMAGASINET NR. 25 · MARS 2005<br />
Det här är så nära en bakgrundsteckning Gustav Adolf kommer<br />
i sitt tal. Den är mycket kort men ger ända en utgångspunkt<br />
för varför den Ekdahlska familjen samlats till fest.<br />
Denna korta bakgrundsteckning antyder också i enlighet<br />
med retorikens krav talets tema: Den lilla och den stora<br />
världen, som Gustav Adolf utvecklar senare i sitt tal.<br />
Nu måste jag ta mig en titt på lilla Helena Viktoria. Nej, nu<br />
ska jag hålla tal, titta hon skrattar åt mig, min dotter Helena<br />
Viktoria, ja skratta du åt din gamle far och bry dig inte<br />
om vad han säger. Det är bara dumheter! Min visdom är<br />
enkel, det finns nog folk som föraktar min visdom. Men det<br />
ger jag fan i, förlåt Mamma, jag ser att du höjer ditt högra<br />
ögonbryn, du tycker din son pratar för mycket, var lugn. Jag<br />
ska fatta mig kort.<br />
Den lycklige nyblivne fadern kan inte stå emot lusten att<br />
hålla tal och måla upp sin syn på livet och världen. Stolt och<br />
trotsigt ger han oss också förutsättningarna till att lyssna på<br />
det.<br />
Alltså och följaktligen: Vi Ekdahlar är inte komna till världen<br />
för att genomskåda den, tro aldrig det. Vi är inte utrustade<br />
med apparater för dylika exkursioner. Det är bäst att ge
tusan i de stora sammanhangen. Vi ska leva i det lilla, i den<br />
lilla världen. Den ska vi hålla oss till och den ska vi odla och<br />
göra det bästa utav. Plötsligt drabbar döden, plötsligt öppnar<br />
sig avgrunden, plötsligt ryter stormen och katastrofen är<br />
över oss, allt det där vet vi. Men vi vill inte tänka på de där<br />
otrevligheterna. Vi Ekdahlar älskar våra undanflykter. Beröva<br />
en människa hennes undanflykter och hon blir vansinnig och<br />
börjar slå omkring sig. Människor måste för fan vara begripliga,<br />
annars vågar vi vare sig älska dem eller tala illa om dem.<br />
Världen och verkligheten måste vara fattbar, så att vi med<br />
gott samvete kan klaga över enformigheten. Var inte ledsna,<br />
kära, storartade konstnärer, aktörer och aktriser, vi behöver<br />
er likt förbannat. Det är ni som ska ge oss våra utomvärldsliga<br />
rysningar eller ännu hellre våra inomvärldsliga förnöjelser.<br />
Världen är en rövarkula, det mörknar mot natt. Ondskan<br />
sliter sina fjättrar och går över världen som en galen hund.<br />
Förgiftningen drabbar oss alla, oss Ekdahlar och alla andra.<br />
Ingen går fri, inte ens Helena Viktoria eller lilla Aurora. Så<br />
kommer det att bli. Därför finns det anledning att vara lycklig<br />
när man är lycklig, vara snäll, givmild, öm och god. Därför<br />
är det nödvändigt och inte det minsta skamligt, att<br />
glädja sig åt den lilla världen, den goda maten, det milda<br />
leendet, fruktträden som blommar, valserna.<br />
Gustav Adolf är trogen sin karaktär. Hans tappra försök att<br />
vara språkligt formell och högtidlig havererar i kraftuttryck<br />
och svordomar. Känslorna tar överhanden här liksom i en<br />
tidigare scen där han inledningsvis med stor behärskning<br />
försöker övertala biskop Vergérus att släppa Emelie och<br />
hennes barn fria bara för att i nästa ögonblick få ett koleriskt<br />
anfall. Stilbrotten skapar också intryck av det personligt<br />
upplevda och uppriktiga. Den obildade restaurangdirektörens<br />
sentimentala utgjutelser och påstående att det<br />
bara är dumheter visar sig vara något djupt personligt och<br />
allvarligt menat.<br />
Det här avsnittet är det centrala i talet. Här presenterar<br />
Gustav Adolf sin huvudtanke, sin tes med åtföljande argumentation:<br />
”Vi ska leva i det lilla, i den lilla världen”. Den<br />
låter oss för en stund komma undan allt det hotande och<br />
hemska som finns utanför, den är begriplig och gripbar och<br />
den låter oss njuta av livet och vara lyckliga, är vad han säger.<br />
För Gustav Adolf blir den lilla världen liktydig med livet<br />
som vi kan uppleva med våra sinnen. Det är det verkliga,<br />
påtagliga livet, det enda vi faktiskt känner till och kan bilda<br />
oss en uppfattning om. Den lilla världen skänker oss trygghet,<br />
om än bara för en stund. Samtidigt är den lilla världen i<br />
Ekdahlsk tappning med sitt överdåd, sin prakt och sitt<br />
teatrala tilltal något av en illusion, som låter oss ana att det<br />
finns en annan och vidare dimension i tillvaron. Talets<br />
avslutning blir också en bekräftelse på detta:<br />
Ja, nu mina kära, mina älskade vänner, nu har jag pratat slut<br />
och ni får ta det för vad ni vill – en obildad restaurangdirektörs<br />
sentimentala utgjutelser eller en lallande gubbes<br />
eländiga snack. Det bryr jag mig inte om. Jag håller en liten<br />
kejsarinna i mina armar. Det är fattbart och ändå omätligt.<br />
En dag bevisar hon att jag har fel i allt vad jag har sagt nu,<br />
en dag härskar hon inte bara över den lilla världen utan över<br />
alltsammans. Alltsammans!<br />
Gustav Adolfs avslutning skiljer sig från den gängse i argumenterande<br />
tal och hyllningstal. I dessa bör man som vi tidigare<br />
berört landa i slutsatser genom en kort sammanfattning<br />
och en upprepning av huvudtanken. Bergman låter<br />
Gustav Adolf snarare gör det motsatta. Han låter honom<br />
förringa värdet av vad han sagt och vederlägga sina påståenden.<br />
Det finns en annan värld än den gripbara och begripliga.<br />
Det är inte min värld och det är inte upp till mig att<br />
förstå den, tycks han säga. Det gör Gustav Adolf, trots hans<br />
bullrande framtoning, till en opretentiös och sympatisk<br />
gestalt.<br />
Det blir paradoxalt nog den här avslutningen, stick i stäv<br />
med retorikens anvisningar, som ger tyngd åt Gustav Adolfs<br />
livsfilosofi.<br />
Han gör inga anspråk på sitta inne med den enda sanningen<br />
– han vill bara berätta vad som är sant för honom.<br />
Läs mer<br />
Earl Spencers tal till Diana, se:<br />
http://www.britannia.com/diana/article4.html<br />
Gustav Adolfs tal till den lilla världen finns bl.a. i antologin<br />
“Svenska tal”, Kurt Johannesson & Erik Åsard (red).<br />
Om författaren<br />
Hans Bourghardt har – efter retorikstudier vid Uppsala<br />
universitet och Södertörns högskola – undervisat och<br />
föreläst i retorik inom näringslivet, för myndigheter och<br />
fackförbund i drygt tio år.<br />
RETORIKMAGASINET NR. 25 · MARS 2005 9
Använd språket!<br />
Retorik handlar om hur vi använder<br />
språket; för att påverka, övertyga,<br />
reflektera, utbyta synpunkter,<br />
undvika missförstånd. Retorik är<br />
samtidigt en konst, ett hantverk, en<br />
vetenskap – och en inspirationskälla<br />
med rötterna i antikens Grekland.<br />
RetorikMagasinet är ett specialmagasin<br />
för och om verklighetens<br />
retorik: med analyser, praktiska råd,<br />
recensioner, berömda tal, etc, etc.<br />
RetorikMagasinet kommer fyra gånger<br />
per år och en prenumeration kostar<br />
159:- (företag 250:-).<br />
Prenumeranter får 10-15% rabatt när<br />
de handlar skandinavisk retoriklitteratur<br />
i vår Den Retoriska Bokhandeln.<br />
Ren retorik<br />
Rhetor förlag är Skandinaviens enda specialförlag för retorik:<br />
med böcker, tidskrifter och kunskap.<br />
Ring 042-679 59 eller besök oss på<br />
www.rhetor.se