You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Stormen<br />
v. 3.5.1<br />
<strong>Anton</strong> <strong>Nordenfur</strong><br />
11 oktober 2012
2<br />
Att dela är att älska.<br />
anton@nordenfur.se
Inneh˚all<br />
Prolog: En annalkande storm 5<br />
1 Profeten 9<br />
2 Droppar av en fallande värld 33<br />
3 Vitsvartsnubben 63<br />
4 Drömmar 101<br />
5 Stormen 135<br />
6 Blod och köld 167<br />
7 En klocka ringer i fjärran 193<br />
8 Odjuret 231<br />
9 Panik 265<br />
10 Sanddynor av is 295<br />
11 Helvetets portar 315<br />
12 Blind tro 349<br />
13 Kvinnan som aldrig köpte en lott 387<br />
14 Vargarna 425<br />
15 Vägs ände 453<br />
16 <strong>Här</strong> behövs vishet 491<br />
Epilog: ˚Arhundradets storm 517<br />
Coda: Nya himlar och en ny jord 523<br />
3
4 INNEH˚ALL
Prolog<br />
En annalkande storm<br />
Det är s˚a här världen slutar<br />
Det är s˚a här världen slutar<br />
Det är s˚a här världen slutar<br />
Inte med en smäll utan med ett gnyende.<br />
— T. S. Eliot (The Hollow Men)<br />
†<br />
Mitt ute i världen, till synes speciellt utplacerad att vara centrum av uni-<br />
versum men änd˚a för det mesta ignorerad av de allra flesta och älskad eller<br />
respekterad av bara ett f˚atal, l˚ag en ö. En mycket liten ö, mitt emellan Norden<br />
och de brittiska öarna, en ö som inte märktes av den enkla anledningen att den<br />
är identisk med tusentals andra.<br />
Ön, liksom den enda lilla stad som täckte den, hette Maryville, och under<br />
sommaren och den tidiga hösten 2005 visste ingen människa att det var här som<br />
det sista slaget för mänskligheten skulle ske. Än idag är det bara en liten grupp<br />
människor som vet vad som skedde. De andra vet inte det minsta, har ingen<br />
som helst aning om att n˚agonting speciellt alls n˚agonsin skulle kunna hända p˚a<br />
den lilla pittoreska ön. Vissa är döda, dödade av den djävul som släpptes lös.<br />
5
6 INNEH˚ALL<br />
Andra förblev ständigt ignoranta. Och andra har tappat detta minne, minnet<br />
av detta skamlösa krig under vilket människosläktet var p˚a väg att falla för<br />
evigt.<br />
Under hösten, innan Stormen bröt ut, var det bara en enda människa som<br />
visste vad som skulle ske. Hon förstod att n˚agonting var fel, och att n˚agonting<br />
var p˚a väg att hända. N˚agonting fruktansvärt.<br />
Hon fick reda p˚a detta genom en dröm.<br />
†<br />
I drömmen s˚ag hon ut över Maryville, och allting föreföll mycket stilla, myc-<br />
ket lugnt och mycket fridfullt. Den skinande solen lös över ön där den hängde<br />
i den bl˚aa himlen, och den avspeglade sig utmärkt i vattnet, vattnet som ver-<br />
kade genomskinligt till botten. Maryville var i rörelse, full rörelse — butikerna<br />
var öppna, och de var välbesökta av barn med kylande glass och vuxna som<br />
handlade flintastekar till grillarna. Och när folket inte besökte butikerna satt<br />
de p˚a sina verandor och samtalade, spelade spel, läste böcker eller lekte de i<br />
havet med barnen.<br />
De log. Alla log. Alla var lyckliga. Barnen lekte vattenkrig i trädg˚ardarna,<br />
sparkade boll i centrum eller badade vid kusten, plaskade, skrattade och ropade<br />
p˚a varandra.<br />
Allt var perfekt. För en liten stund, i alla fall.<br />
Men den stekande sommaren och de lekande barnen i vattnet försvann<br />
snabbt, liksom snabbspolades bort framför den drömmande kvinnans ögon,<br />
glädjen och värmen förbyttes strax av en kylig höst med fallande, döende löv<br />
som samlades p˚a backen innan de försvann iväg med den piskande vinden —<br />
löven spreds ut över världen, och snart hade alla försvunnit ut p˚a havet där<br />
de flöt vidare i evigheten innan de drogs ned i djupet av svarta v˚agor som ing-<br />
en kunde ana fanns i en s˚a fredlig värld som denna; vid en s˚a fredlig ö som<br />
Maryville.
INNEH˚ALL 7<br />
Vinterns allra första snö föll. Först bara ett par snöflingor, och barnen<br />
började ˚ater att leka efter en höst inomhus — precis som p˚a sommaren men nu<br />
med tjockare kläder och helt p˚a land och inte i havet, och föräldrarna s˚ag roat<br />
p˚a ifr˚an köksfönstren, där de satt med varma koppar kaffe. S˚a kom samma pis-<br />
kande vind som bl˚ast bort höstlöven, och snön föll hastigare över ön, plötsligt<br />
blandad med centimetertjock hagel, och barnen tvingades tillbaka in i hemmen<br />
av oroliga föräldrar.<br />
Snön lade sig över ön, och paniken spreds sig, som varje vinter, för vintern<br />
är tung p˚a en liten ö som Maryville. Men i paniken och i stormen reste sig<br />
n˚agonting annat, n˚agonting mer, n˚agonting större än en storm allena. N˚agonting<br />
mycket värre.<br />
En djävul reste sig över Maryville, en djävul som över allt annat ville se blod<br />
som flöt och nackar som bröts. Kvinnan som drömde kunde inte se denna demon,<br />
inte i den fysiska bemärkelsen, men hon kunde känna och först˚a honom, och<br />
hon visste att han kanske inte själv förstod vilken otrolig ondska han medförde.<br />
Det var väl det som var värst.<br />
Han menade det inte.<br />
Demonen är god, viskade den drömmande kvinnan till sig själv och till<br />
kudden i den oroliga sömnen, utan n˚agon som hörde henne Eller, lade hon till,<br />
inte god förresten.<br />
För det finns tre sorter här i världen.<br />
De onda.<br />
De goda.<br />
Och människorna.<br />
För det är en människa<br />
(det är ett mänskligt tal)<br />
det är en människa som är demonen.<br />
Hon var inte där i den fysiska bemärkelsen, för det var en dröm och hon<br />
förstod att det var en dröm, men hon kunde inte stoppa sin rädsla och sina
8 INNEH˚ALL<br />
t˚arar. Hon spände hela sin kropp, och trots att hon inte var det minsta troende<br />
s˚a bad hon till Gud för första g˚angen i sitt liv.<br />
Hon bad till Gud, bad att han inte skulle l˚ata det som skedde ske. Detta<br />
fick inte vara möjligt, och hon visste det mycket väl, även om hon inte s˚ag vad<br />
som hände... skulle hända...<br />
Och kanske var det det som var värst?<br />
Hon s˚ag det inte ens. Hur skulle detta d˚a vara, när hon väl tvingades se det<br />
p˚a riktigt, när det faktiskt händer? Om det här bara var förrätten, vad var d˚a<br />
huvudrätten?<br />
Ondska. Ondska var det enda ordet för vad hon s˚ag, vad hon kände, vad<br />
hon förstod.<br />
Hon kände, klart som ingenting annat, att detta var en varning. Hon kände,<br />
att hon blev meddelad detta för att hon skulle hindra det fr˚an att ske. För att<br />
varna andra.<br />
Och därefter...<br />
†<br />
...därefter vaknade hon med ett ryck, spärrade upp ögonen och stirrade<br />
panikartat upp i taket. Hennes mun var öppen och hon dreglade. Hon andades<br />
hastigt och hon kämpades för ett ögonblick med att h˚alla sina hjärtslag i schack.<br />
Under andra omständigheter skulle hon förmodligen ha trott att hon var p˚a väg<br />
att f˚a en hjärtattack, men just nu tänkte hon inte p˚a det. Just nu var s˚adana<br />
saker för sm˚a för henne att bry sig om. Just nu visste hon inte vem eller var<br />
hon var, just nu varken förstod eller brydde hon sig det minsta om sig själv<br />
eller sitt liv. Det enda hon visste var att en mörk ondska just nu reste sig över<br />
den lilla ön, och att hon var den enda som visste det.<br />
“En storm kommer”, var de tre ord hon lyckades viska fram mellan sina<br />
vilda andetag.
Kapitel 1<br />
Profeten<br />
Salig är den som f˚ar uppläsa denna profetias ord,<br />
och saliga äro de som f˚ar höra dem,<br />
och som taga vara p˚a vad däri är skrivet;<br />
ty tiden är nära.<br />
Se, han kommer med skyarna, och allas ögon skola se honom,<br />
Ja och deras som hava stungit honom;<br />
och alla släkter p˚a jorden skola jämra sig vid hans ˚asyn.<br />
Ja, amen.<br />
— 1.3, 1.7, Uppenbarelseboken<br />
9
10 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
1<br />
Den där natten mellan tionde och elfte september 2001 hade hon drömt sin<br />
första dröm. I den hade det st˚att ett torn, ett enormt högt torn, och allt hade<br />
varit stilla. B˚ade i tornet och i den stressade staden runtom hade allt legat helt<br />
fruktansvärt irriterande stilla.<br />
Sedan hade en plötsligt explosion skett, högst upp i tornet, och alla hade<br />
börjat skrika. Kontorsmaterial och papper flög ut fr˚an tornet och spreds ut<br />
p˚a gatorna runt det, den svarta röken började att bolma ut fr˚an tornet, och<br />
ingen förstod riktigt vad som hade hänt, hände, skulle hända, var p˚a väg att<br />
hända, och alla skrek... alla stirrade p˚a tornet, det brinnande tornet i skyn, alla<br />
s˚ag panikartat p˚a medan delar av dess högprisade arkitektur föll och krossades<br />
mot marken m˚anga m˚anga hundra meter nedanför, den svarta röken mörklade<br />
himlen.<br />
Tornet hade haft en tvilling. Detta andra torn hade även det först st˚att<br />
stilla, sedan hade en explosion slagit till även här, och även det hade börjat<br />
brinna och människorna hade börjat hoppa.<br />
De hade hoppat.<br />
Hon hade vaknat kallsvettig, och med inbillningen att det var en mardröm<br />
hade hon lyckats somna om. Den eftermiddagen ˚at hon lunch framför TV:n när<br />
hon först s˚ag nyheterna om det fruktansvärda terroristd˚adet mot World Trade<br />
Center i New York.<br />
Den andra större drömmen hon hade var natten till juldagen 2004.<br />
I den här drömmen s˚ag hon ett semesterparadis, lika irriterande lugnt och<br />
stilla som de där tornen i drömmen 2001. Hon hade inte känt igen det först, pre-<br />
cis som hon inte känt igen New York i den första drömmen, men när hon vaknade<br />
senare s˚a förstod hon att det var Thailand. I drömmen badade turisterna, de<br />
solade, de tog det lugnt. Hon ville skrika ˚at dem, skynda p˚a! Ni har inte mycket
tid! Hon visste inte vad som skulle hända, men hon förstod att n˚agonting skul-<br />
le ske, n˚agonting dödande, n˚agonting som tidigt väckte överlevnadsinstinkten<br />
inom henne.<br />
Sedan kom den enorma v˚agen. Hon hade inte hört talas om det ordet förut,<br />
men i nyheterna när hon vaknade kallade de det för en tsunami. Den dödande<br />
v˚agen. Alla skrek, men alla sprang inte — och kanske var det det som var värst<br />
av allt. Att vissa bara stod där och tittade. Bara stod kvar och skrek. Antagligen<br />
för att de inte hann reagera, inte hann tänka alls innan de dog, men när hon<br />
drömde drömmen, i det ögonblicket av panisk skräck kunde hon inte l˚ata bli att<br />
tro att de tänkte Fan, s˚a det är s˚ahär jag dör. S˚a det är s˚a här sagan slutar.<br />
Och ˚aterigen, när hon vaknade, var det redan för sent.<br />
När hon denna natt i hösten 2005 vaknade efter att ha drömt om demonen<br />
som vilade över Maryville, den oskyldiga lilla ön, kände hon precis samma sak<br />
som hon känt d˚a. Enda skillnaden var att hon inte kände att det var för sent. Och<br />
att det här var m˚anga g˚anger värre än b˚ada dessa stora olyckor tillsammans.<br />
†<br />
Sanna Nordström satte sig upp i sängen, och gjorde alla möjliga försök att<br />
stoppa den alltför snabba andningen. Hon lade högra handen över sitt bröst,<br />
och kände hjärtat bulta h˚art bortom lagren av skinn, fett, kött och blod. Hon<br />
stirrade rakt fram, rakt in i mörkret och bort mot den mörka väggen. Hennes<br />
blick var tom, hennes mun vidöppen och gapande. Det stripiga svarta h˚aret l˚ag<br />
i tovor över hennes bleka ansikte, men hon brydde sig inte om att flytta bort<br />
det. För hennes del kunde h˚aret brinna, hon skulle änd˚a inte bry sig.<br />
S˚a satt hon i kanske en minut, sedan tittade hon bort mot sin make, den<br />
sovande, snarkande mannen som l˚ag med ryggen mot henne. Han märkte ingen-<br />
ting. Han visste ingenting om den tragedin som väntade dem alla.<br />
Och det vet inte du heller, sade en röst inom henne.<br />
11
12 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
Nej, svarade hennes andra röst. Jag vet inte vad som kommer att hända.<br />
Men jag vet att n˚agonting kommer att hända.<br />
Sanna drog bort täcket som trots den kalla vinden utanför klibbat sig fast<br />
vid hennes kropp som var den täckt med honung. Hon reste sig upp i rummet,<br />
spritt spr˚angandes naken, och gick fram emot balkongdörren.<br />
Ute var det kallare, och vindarna bl˚aste emot henne med frisk luft fr˚an<br />
ishavet, men hon kunde inte sluta att kallsvettas. Hon drog en hand genom<br />
h˚aret och kände att den fuktades som om hon precis hade duschat. Hon lutade<br />
sig mot det kalla räcket och tittade ut över den lilla ön Maryville.<br />
I horisonten, bortom de sovande husen och de svarta v˚agorna, s˚ag hon de<br />
första strimmorna av ljus teckna att solen inte skulle dröja särskilt länge.<br />
Sanna ins˚ag att hon kände sig lättad, som om hon fram till nu inte trott att<br />
solen skulle resa sig, som om allt redan varit desperat för sent. Som barnet som<br />
alldeles tvunget m˚aste f˚a se att det verkligen inte finns ett monster i garderoben,<br />
trots att den innerst inne vet att det inte finns där.<br />
Hon kände en t˚ar rinna ned för hennes kind, och hon försökte f˚a fram ett<br />
leende för att lura sig själv till lycka, men hon kunde inte ens försöka.<br />
“Vad är det som kommer?”, viskade hon till sig själv och till de första teck-<br />
nen p˚a soluppg˚ang. “Naturkatastrof? Krig?” Hon svalde. “Jordens underg˚ang?<br />
Det är det, eller hur? Ska helvetet öppna sig?”<br />
Alla andra drömmarna hade varit s˚a uppenbara, s˚a tydliga... ett torn som<br />
sprängs, till exempel. Visst, hon visste inte att det var kapade plan skickade av<br />
al-Qaida, men hon visste att tv˚a torn skulle sprängas, och hade hon ansträngt<br />
sig lite hade hon nog kommit fram till att det var just tvillingtornen i New<br />
York ocks˚a. Och tsunamin 2004. Visst förstod hon inte exakt vilken strand eller<br />
nödvändigtvis vilket land, men hon visste ungefär. Det här var annorlunda. En<br />
demon, en djävul, en ondska, skulle sträcka sig över ön. Det kunde betyda vad<br />
som helst. Vad skulle hon göra?<br />
Vad kunde hon göra?
Hon gick tillbaka in genom balkongdörren, och stängde den efter sig. De<br />
svala vindarna hade f˚att henne att vakna till och slappna av, till den grad det<br />
var möjligt.<br />
“Kim?”, uppmanade hon maken intill sig i sängen. Han fortsatte att ligga<br />
med ryggen mot henne, och han fortsatte att snarka. Hon upprepade hans namn.<br />
“Mm?”, utstötte han nu, utan att vända p˚a sig.<br />
“Är du vaken?”<br />
“Vad vill du?”, mumlade Kim surt tillbaka. Sanna lade sig ned i sängen,<br />
lade sin kropp närmare hans, drog sin ena hand genom hans gr˚anande, korta<br />
h˚ar.<br />
“Lyssna p˚a mig”, sade hon allvarligt. Han vände p˚a sig och spände sina<br />
trötta ögon i hennes. Hon var klarvaken. Hon var livrädd. P˚a n˚agon niv˚a verkade<br />
han först˚a s˚a l˚angt.<br />
“Vad är klockan?”<br />
Sanna tittade bort mot den lysande klockan p˚a nattduksbordet.<br />
“Halv sju”, sade hon.<br />
“Men vad fan”, mumlade han tröttsamt och drog kudden över huvudet. I<br />
stunder som denna önskade Sanna att hon kunde klara av att hata sin man.<br />
“Lyssna. Det är viktigt.”<br />
“Om det inte handlar om sex är jag inte intresserad.” Han vände sig om,<br />
vände ryggen mot henne. Hon visste att han skämtade, visste att han bortom<br />
den vända ryggen säkert log ˚at sin egen lustighet, men det gjorde henne änd˚a<br />
ont att höra honom säga s˚a.<br />
“Lyssna”, upprepade hon, och hon talade som till ett barn som gjort n˚agonting<br />
mycket elakt och inte förstod vad han gjort för fel. “N˚agonting kommer att<br />
hända... här p˚a Maryville. N˚agonting... jag vet inte vad än... kommer att hända.”<br />
“Vad˚a n˚at kommer att hända?”<br />
“N˚agonting... obeskrivbart.”<br />
13
14 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
“Och hur vet du det?” mumlade han och hon hörde hans tonläge, som om<br />
han pratade med en fem˚aring som seriöst försökte övertala honom om att det<br />
finns gröna kaniner. Ja, visst raring, jag tror dig. Somna nu. Pratade de bägge<br />
till varandra som de vore barn?<br />
“Jag drömde.”<br />
Han skrattade l˚agt och in i kudden, men högt nog för henne att höra.<br />
“Som när du drömde om den där tsunamin?”, skrattade han. “Men du<br />
sade inte ett ord om det förrän efter att det hände.” Hon öppnade munnen för<br />
att svara, men hann inte förrän han fortsatte: “Snälla söta älsklings-San. Det<br />
finns alltid fullt av människor som inbillar sig s˚adana saker. Att de kan se in i<br />
framtiden, att de blivit tagna av utomjordingar, att de—”<br />
‘’Kallar du mig —”<br />
“Jag kallar dig inte galen”, sade han. Han talade klarvaket nu och San<br />
förstod att galen var just vad han kallade henne. “Jag säger bara att du... ja,<br />
du drömde kanske bara? Vissa drömmar kan vara riktigt verkliga, eller hur?”<br />
Han vände sig emot henne och s˚ag p˚a henne med trötta ögon. “Kom här”,<br />
sade han och drog henne närmare sig. “Glöm det där nu.”<br />
Han höll om hennes rygg och lade ena handen över hennes h˚ar. Sanna blun-<br />
dade och njöt för ett ögonblick av den lugnande känslan av hans fingrar, ömt<br />
smekande i hennes h˚arbotten. Sedan stannade han upp, tog bort sin hand som<br />
om ingenting hänt, lade den om hennes midja och flyttade sedan undan den<br />
helt. Sedan somnade han, och han snarkade högt. Sanna öppnade sina ögon<br />
igen.<br />
Hon visste vad han tyckte om henne, visste att han mer än allt annat skulle<br />
byta ut henne mot hur hon var för femton ˚ar sedan, när de träffades — inte<br />
bara för att hon hade lenare hud, smalare midja och fastare bröst utan för att<br />
hon var naivare, dummare, svagare. Och hon visste, precis lika innerligt, att<br />
hon i en annan värld skulle hata honom av hela sitt hjärta.
Men just nu spelade ingenting av detta n˚agon roll. Hon l˚ag stilla och tänkte<br />
först p˚a sin man — som sedan ett, kanske till och med tv˚a ˚ar tillbaka hade haft<br />
sin bröllopsring gömd i byr˚al˚adan — och sedan ˚ater p˚a drömmen.<br />
Demonen, den tysta demonen som sträcker sig över den pittoreska staden<br />
p˚a den pittoreska ön.<br />
Den mördande själ som sträckte sig som en v˚at handduk över alltet.<br />
Den där känslan av vilja att döda, inte behovet av att döda utan den rena<br />
viljan att göra s˚a... viljan som kallades blodstörst.<br />
Det är en unik dröm, tänkte hon. Det är inte bra. Sedan blundade hon och<br />
började ˚ater gr˚ata, tyst s˚a att Kim inte skulle vakna.<br />
Därute spred sig solljuset, och samtidigt h˚ardnade vindarna och de svarta<br />
v˚agorna svalde och dödade de f˚a ljusstrimmorna av hopp som försökte sträcka<br />
sig ned i djupet. N˚agonting rörde sig i mörkret, och det som rörde sig, det var<br />
inte mänskligt.<br />
15
16 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
2<br />
Amid Northen rös när vindarna smekte längs hans bara armar och slängde<br />
med hans korta h˚ar. Han tog ett djupt andetag av den friska havsluften.<br />
Han stod bara meter ifr˚an det hus p˚a Maryvilles kust där hans familj vid det<br />
här laget helt säkert l˚ag och sov. Han stod ute vid vägen, intill klipporna där<br />
v˚agorna slog högt och skvätte upp emot honom, och nattluften var bedövade<br />
kall mot hans hud. Han älskade ljudet av de vilda v˚agorna och av den nattliga<br />
brisen, och han älskade att bara blunda och njuta av det. Ingenting, hade han<br />
trots sin unga ˚alder redan först˚att, var s˚a evigt som havet. Allt försvinner, allt<br />
g˚ar i bitar, faller, spricker, förstörs... men vattnet best˚ar. Det best˚ar just för att<br />
det redan är sprucket, det är redan i bitar och det bara byter form när det sl˚as<br />
emot stenen. Det l˚ag n˚agonting vackert i att n˚agonting s˚a enkelt kunde best˚a<br />
s˚a länge, kunde finnas kvar i världen till evigheten slukade det.<br />
Amid blundade h˚art och lyssnade till v˚agornas ständiga skvalpande, och när<br />
han ˚ater öppnade ögonen och drog bort h˚aret som l˚ag för ansiktet s˚ag han bort<br />
mot horisonten. Förnimmelsen av morgonens första solljus hade precis börjat<br />
skymtas l˚angt borta, l˚angt bortom havets ände. Färger av gult, lila och orange<br />
blandades med havets svarta sken, och de vidunderliga reflektionerna i vattnet<br />
fick honom ˚aterigen att rysa.<br />
Han gäspade högt och ins˚ag hur trött han egentligen var. Det var ovanligt;<br />
han var ofta uppe sent — eller tidigt, det beror väl p˚a hur man ser det, antog han<br />
— men han var mycket sällan riktigt trött. Han sov ofta länge p˚a förmiddagen,<br />
och det hela jämnades väl ut i slutändan, s˚a att han fick runt ˚atta timmar per<br />
natt, men varför skulle han i s˚a fall känna sig s˚a trött nu? Han hade g˚att upp<br />
sent som vanligt, och det var inte ovanligt sent nu.<br />
P˚a n˚agot vis kändes detta som en speciell morgon.
Amid s˚ag sig om p˚a klipporna som skimrade v˚ata av vatten i morgonsolen,<br />
och letade som hastigast efter familjekatten med blicken. När hans syster g˚att<br />
och lagt sig för natten, flera timmar tidigare, hade hon bett honom se om katten<br />
ville in innan han gick och lade sig, men han s˚ag henne ingenstans. Visserligen<br />
visste han ocks˚a att hon alltid l˚ag gömd n˚agonstans där han minst anade det,<br />
och alltid när han börjat slappna av skulle kattkräket dyka upp och slänga<br />
omkull hans världsbild för ett ögonblick.<br />
Vid den här ˚arstiden gillade hon normalt inte att vara ute, men under<br />
den allra senaste tiden hade vanorna skiftat, och de senaste nätterna hade<br />
spenderats ute mer än vad som var vanligt under hösten. Amid klagade inte<br />
— för honom kunde katten gärna vara ute konstant. Helst femton meter under<br />
havsbotten.<br />
Amid s˚ag ut över det svarta havet, över solen i horisonten och de moln som<br />
tycktes försvinna bort för att ge plats ˚at den kommande dagen. Han lade sin<br />
högerhand mot vänsterarmen och smekte försiktigt den bleka huden. Han hade<br />
g˚ashud, av kölden och av tröttheten. I ljuset av de begynnande solstr˚alarna lyste<br />
de vita ärren längs hans handled i en speciell färg, och för en stund önskade<br />
han att han haft p˚a sig en l˚angärmad tröja.<br />
17
18 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
3<br />
Sanna lyckades inte somna om, utan l˚ag kvar i fyrtiofem minuter innan hon<br />
till sist gav sig och gick upp. Oavsett hur sent hon gick och lade sig (eller i detta<br />
fall försökte somna om igen efter en hemsk dröm), s˚a kunde hon inte vakna efter<br />
klockan sex. Hon antog att man blev s˚adan som sm˚abarnsförälder, i alla fall om<br />
man ensam tog hand om barnen, och trots att hennes minsta redan var ˚atta ˚ar<br />
s˚a satt det i ryggmärgen. Hon var tillräckligt gammal för att det aldrig riktigt<br />
skulle släppa, det visste hon.<br />
Hon vände sig mot Kim i sängen, och drog en hand över hans rygg, s˚a<br />
som hon alltid gillat när han gjorde... när han gjorde, för s˚a länge sedan. För<br />
sedan slutade han, när de fick sitt första barn. I samband med att de slutade ha<br />
sex förutom vid mycket speciella tillfällen, tillfällen som alltid innehöll extrema<br />
mängder alkohol. Och San ins˚ag först d˚a (eller kanske bara misstänkte hon) att<br />
ryggsmeket även innan dess säkerligen bara var hans sätt att försöka f˚a ig˚ang<br />
henne, och hon kände sig dum för att inte ha insett det dessförinnan.<br />
Hon hade funderat p˚a att be honom att börja göra det igen, hon hade till<br />
och med funderat inte en utan flera g˚anger, men hon visste att det inte var<br />
lönt. Hon visste att om han gjorde det när hon bad honom men inte annars,<br />
skulle det bara vara för att hon just bad honom, och inte för att han faktiskt<br />
ville. Det skulle bli en tjänst, som han säkerligen ocks˚a förväntade sig skulle bli<br />
besvarad.<br />
Han fes till i sömnen, nästan precis när hon nuddade vid honom, och hon<br />
stannade upp med handen och lät hans rygg vara. Hon gick upp för att duscha<br />
av sig kallsvetten, och stod stilla i duschen i säkert tjugo minuter för att försöka<br />
rensa tankarna. Hon misslyckades, och klev ut ur den minst lika tankspridd och<br />
förstört inombords som innan.
Hennes ansikte i spegeln fick henne att rycka till, och hon stannade upp för<br />
att analysera det försiktigt. Hennes ansikte tycktes rynkigare än n˚agonsin förut,<br />
och de tv˚a stora ögonen lyste fr˚anvarande i sina h˚alar. De smala, ljusa läpparna<br />
var spruckna av torka, trots duschen, och hennes blondgr˚a h˚ar var slitet trots<br />
de överdrivna mängderna med schampoo. Hon kände sig död inombords, och<br />
s˚ag nu att hon även s˚ag s˚a ut.<br />
Sanna klädde p˚a sig och gick förbi sina tv˚a barns rum p˚a väg ner till köket.<br />
Hon satte p˚a en kanna färskt kaffe, ställde fram mjölken, tre flingsk˚alar och<br />
flingor ˚at sin man och barnen, trots att de inte skulle vakna p˚a minst tv˚a<br />
timmar. Kanske tre. Sanna antog att hon skulle f˚a komma förbi om en stund<br />
och ställa in mjölken igen för att den inte skulle bli d˚alig, men just nu orkade<br />
hon inte tänka p˚a det.<br />
Vindarna bet h˚art, h˚ardare nu än de gjort när hon varit ute för n˚agon timme<br />
sedan, men hon brydde sig inte utan tog en bok fr˚an fönsterkarmen och gick ut<br />
med den i ena handen, kaffekoppen i den andra.<br />
Verandan hade breda fönster av plexiglas som skiljde dess insida fr˚an yt-<br />
tervärlden, men änd˚a b˚ade hördes och kändes vindarna väl, väsande och skri-<br />
kande bara decimeter bort, för att inte tala om den köld som läckte in. Hon stod<br />
stilla ett tag, och bara stirrade ut. Ut över trädg˚arden med en sandl˚ada ingen<br />
längre använde, och s˚a verkstygsboden än längre bort, det oklippta gräset som<br />
bl˚aste i vinden. Det skulle inte klippas igen förrän till v˚aren, för efter den här<br />
stormen — eller kanske tillsammans med stormen till och med — kommer snö.<br />
S˚a var det alltid s˚a här ˚ars.<br />
Men det kanske inte blir n˚agot “efter stormen”, tänkte hon plötsligt. Det<br />
kanske kommer en storm, och en demon, och s˚a är allt förstört. S˚a har det<br />
tornet fallit, för att använda ett fint gammalt ordspr˚ak.<br />
Hon ville tränga bort det, försökte med hela sitt sinne. Hon drog ut en stol<br />
och satte sig ned, tog en klunk av det varma, mörkbruna kaffet och öppnade<br />
upp boken där bokmärket l˚ag.<br />
19
20 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
Hon kunde tränga bort drömmen, i alla fall ett litet tag, men bara genom<br />
att istället släppa in andra tankar.<br />
Som tankarna hon egentligen aldrig ville tänka, tankarna p˚a Kim. Hon s˚ag<br />
honom för sitt inre öga ligga halvnaken i sängen, h˚arig, illaluktande, med samma<br />
kalsonger som han bar dagen innan. Raka motsatsen till hur han var när de<br />
träffades, helt enkelt för att han visste att han inte behövde försöka längre.<br />
Och hon hörde hans röst vissla förbi med vinden.<br />
“Om det inte handlar om sex är jag inte intresserad”, viskade vinden med<br />
Kims röst, och hon ville bara kräkas. Hon tittade ned i boken igen och fortsatte<br />
försöka läsa. Hennes ögon drog över bokstäverna, över raderna, över sidorna,<br />
men inte ett ord talade till henne, allt flöt bort n˚agonstans p˚a vägen in i hennes<br />
hjärna.<br />
“Vad˚a, p˚a engelska nu ocks˚a?’’, skrattade Kim och s˚ag klentroget p˚a om-<br />
slaget till Stephen Kings Dreamcatcher, allt för hennes inre öga. “Den finns p˚a<br />
svenska vet du.”<br />
Hon hade sagt honom att hon ville läsa p˚a orginalspr˚aket, hon kunde ju<br />
trots allt engelska rätt s˚a bra, och att bli bättre kunde inte skada, men han<br />
hade bara skrattat. “Nog med att du läser som en högstadiepretto”, hade han<br />
sagt, “Men ska du göra det till en skollektion i engelska ocks˚a?”<br />
Hon försökte läsa, men lyckades inte. Endera tänkte hon p˚a Kim, endera<br />
p˚a stormen och demonen som reser sig i tystnad över Maryville. Hon satt där<br />
i de följande tv˚a timmarna innan de andra började att vakna och kom ned för<br />
frukost. P˚a n˚agot mycket underligt vis, kände hon sig för en g˚angs skull lättad<br />
av att ha liv och rörelse i huset.
4<br />
“Jag har ingen lust att öppna det jävla caféet idag, nej, jag har fan ingen<br />
lust att öppna det där jävla caféet idag”.<br />
Tim Alfredsson ryste till av kylan, av de kalla vindarna som i alla fall inte<br />
hade n˚agon snö eller — än värre — frost med sig. Men det var bara en tidsfr˚aga.<br />
Han stod utanför dörren till Maryvilles enda café, och kämpade med nycklarna,<br />
en hopplös kamp i de iskalla vindarna och med tjocka vintervantar om de väldiga<br />
händerna.<br />
Han lyckades f˚a fram rätt nyckel ur knippan, öppnade dörren och nästan<br />
skuttade in i caféet, stängde dörren efter sig och lutade sin tunga kropp mot<br />
den, lättad.<br />
“Inte bara lättad, utan lättad s˚a in i helvete”, rättade han sina egna tankar<br />
med ett skratt. Sedan rynkade han bekymrat p˚a pannan. “Fan”, sade han.<br />
“Snackar med mig själv nu igen. Det är n˚agonting jag m˚aste skärpa.”<br />
En speciellt h˚ard vind slog till de stora fönstren, och Tim ryckte till som<br />
om en bomb exploderat.<br />
själv.<br />
“Jävlar”, mumlade han utan att märka att han ˚aterigen pratade med sig<br />
Caféets fönster var stora och vette rakt ut mot gatan — de var som fönster<br />
ska vara p˚a caféer, där förbipasserande kan se in p˚a kunderna som avnjuter sitt<br />
kaffe i lugn och ro. Men nu p˚a vintern, när kundskaran var minimal, uppfyllde<br />
de liten eller ingen funktion alls. De var dessutom mycket känsliga, och bestod<br />
av inte tv˚a utan ett glas per fönster, vilket inte var den bästa lösningen i dessa<br />
begynnande stormtider. Tim tyckte sig för ett ögonblick se fönstren röra sig när<br />
vinden ˚aterigen slog till, men han lyckades intala sig själv att han bara inbillade<br />
sig. Visst bl˚aste det, men inte s˚a mycket.<br />
“Inte än i alla fall”, sade han tyst till sig själv.<br />
21
22 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
Han stod kvar och tittade ut genom fönstren ett tag till. Maryvilles mitt-<br />
gata l˚ag tom, s˚a när som p˚a n˚agon enstaka kringbl˚asande sopp˚ase och en<br />
sönderslagen ölflaska p˚a marken. Och han förstod dem — folket som stannade<br />
hemma i sina varma sängar istället för att ge sig ut en s˚adan dag som denna.<br />
Det var lördag, och de behövde inte ens skylla p˚a den kommande stormen för<br />
att slippa jobba. Men han var tvungen. Förmodligen var han den enda i Ma-<br />
ryville som behövde jobba idag — fiskarna kunde välja sina arbetstider nästan<br />
helt själva, affärerna var stängda p˚a lördagar, och böndernas skörd var slut för<br />
i ˚ar. Han hade ingen lust alls att komma hit, men han var ju tvungen.<br />
Han visste att det inte var sant, att han faktiskt kunde välja att l˚ata bli.<br />
Men hans far — som haft caféet tills han dog, Gudagubben välsigne hans själ —<br />
hade ständigt tjatat om behovet att arbeta precis varje dag. Aldrig n˚agonsin, om<br />
inte döden själv slog till, fick han hänga upp den där “Tyvärr, vi har stängt!”-<br />
skylten p˚a dörren. Hans far hade följt sitt eget r˚ad, och han hade inte en enda<br />
g˚ang hängt upp skylten, inte en enda g˚ang. Inte ens när han började hosta och<br />
skita blod, utan först den morgon som sjukdomen tog honom i sömnen s˚a kom<br />
han inte till jobbet. Tim tyckte om att säga till folk att han dött i tjänst. Det<br />
minsta han kunde göra för att hedra hans minne var att trotsa kyliga vindar<br />
en lördagsförmiddag när han hellre ville ligga hemma och titta p˚a TV.<br />
Tim skrattade till ˚at anekdoten. Det var länge sen hans far dog, det var okej<br />
att skratta ˚at det numera. Det gjorde varken honom eller n˚agon annan illa. Han<br />
satte p˚a radion, som först avgav ett obehagligt men välbekant brus, innan Tim<br />
skruvade p˚a knapparna tills han fick in Michael Shapers senaste hitl˚at. Han<br />
började glatt att sjunga med medan han ställde i ordning caféet för den nya<br />
dagen — han satte p˚a en stor kanna kaffe (trots att han antog att ingen förutom<br />
han själv skulle beställa), ställde fram kakorna p˚a disken och tog ned stolarna<br />
fr˚an borden.<br />
Det var ett gammaldags café, ur˚aldrigt p˚a ett fint sätt, liksom mycket annat<br />
p˚a ön, och Tim hade ingenting emot att säga att han själv var en gammaldags
man. Tak och väggar hade vackra träpaneler fr˚an sekelskiftet, och trots att<br />
barstolarna hade f˚att bytas mot en billigare plastvariant under ˚arens g˚ang, s˚a<br />
bestod b˚ade bardisken och en större del av inredningen i det vackra orginalskic-<br />
ket, med lackat trä och stendetaljer.<br />
“Det gjordes bättre förr”, hade hans far sagt, “och världen nu g˚ar sakta<br />
men säkert ˚at helvete. Du vet alla gamla träverktyg och allt annat som de där<br />
arkeologerna hittar fr˚an sten˚aldern och järn˚aldern? Ja, vad tror du de hittar<br />
fr˚an v˚ar ˚alder? Inte’t skit. Ingenting de gör numera bevaras. Nej, gudskelov jag<br />
slipper se dagen.”<br />
Tim sjöng med radion, p˚a knacklig engelska, medan han tvättade rent bor-<br />
den. Till en början sjöng han ganska tyst, nästan mumlade, nästan till och med<br />
nynnade, men halvvägs igenom glömde han bort blygsamheten i att sjunga högt<br />
ensam, och när den sista raden kom sjöng han med högsta möjliga volym, och<br />
stegrade som om han befann sig i en välbesökt musikal:<br />
“Last moment of light before the da-awn!<br />
Hold me baby!<br />
Caus’ I wanna be yours before the dawn!<br />
Yeah, hold me baby,<br />
And pray this ain’t the la-ast time we see<br />
Each-oth-er<br />
HOLD ME BABY<br />
This isn’t the LA-AST time before the—”<br />
“Är det öppet?”<br />
Tim tystnade mitt i sitt skr˚alande, och fortfarande med munnen öppen<br />
vände han sig om. Vid ytterdörren stod en ung man med nackl˚angt, krulligt,<br />
mörkbrunt h˚ar och breda glasögon. Aaron Christian hade p˚a sig sin motorcykel-<br />
jacka och ett par blekta jeans, och log brett˚at Tims näst intill hjärtattackerande<br />
chock.<br />
23
24 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
rade.<br />
“Är det öppet?”, upprepade han med ett leende när cafébiträdet inte sva-<br />
“Jamen va’fan ska du skrämma mig s˚a för, Aaron?! Fick fan nästan hjärtattack.”<br />
“Men ursäkta.”<br />
“Ungsudd”, mumlade Tim och gick runt bardisken för att servera sin kund.<br />
Han sänkte volymen p˚a radion medan Shapers sista elgitarrtoner försvann bort<br />
för att introducera Madonnas technobeat. “Vad ska’ru ha d˚a?”<br />
Aaron gick fram och satte sig p˚a en av barstolarna, tog av de breda glasögonen<br />
och kliade sig trött i ögonen.<br />
“Jadu”, sade han, “mer än kaffe och mindre än kokain.”<br />
Ett leende bredde ut sig p˚a Tims läppar.<br />
“En öl”, sade han och öppnade en flaska ˚at honom. Aaron drack girigt, och<br />
Tim gav klockan en blick. “Öl halv elva. Är det en s˚adan dag?”<br />
“Jod˚a”, sade Aaron. “Jag kallar dem vardagar.”<br />
“Det är lördag.”<br />
“Jo.” Han drack en klunk till och tog p˚a sig glasögonen p˚a nytt. “Det är väl<br />
det som är problemet.”<br />
Tim skrattade gott, men Aaron bara log. Det l˚ag för mycket sanning i hans<br />
ord för att han skulle kunna betrakta det som ett skämt.<br />
“Tog du motorcykeln hit?”, fr˚agade Tim, trots att han mycket väl s˚ag den<br />
röda Ducatin st˚a parkerad utanför. Han kunde inte greppa att han inte hört<br />
den bromsa in. Jävla vind.<br />
“Jo.”<br />
“Klarar den... du vet.”<br />
“Stormen?”<br />
Tim nickade.<br />
“Det tror jag inte”, sade Aaron kallt. “Men när stormen kommer är det inte<br />
mycket som klarar sig. Just nu fixar den sig finfint.”
“När stormen kommer är det inte mycket som klarar sig”, upprepade Tim<br />
med rynkad panna. “Sen när är du s˚a jäkla cynisk?”<br />
“Sen jag slutade röka, antar jag.”<br />
Aaron drack upp det sista ur ölflaskan, lät de sista dropparna falla p˚a sin<br />
tunga som om det var hans sista vätskeförr˚ad i en stekande het öken. Tim<br />
s˚ag imponerat och förv˚anat p˚a honom, men Aaron verkade inte märka det,<br />
alternativt brydde sig inte om det.<br />
Aaron hade rökt ett paket om dagen sedan han var femton, det visste Tim,<br />
och aldrig hade han ens nämnt att han funderat p˚a att sluta. Aaron hade alltid<br />
varit den som förbisett riskerna och gjort vadän han ville utan att bry sig om<br />
konsekvenserna — han var den som om n˚agot tog bort cigarettfiltren och sade<br />
att han ville röka p˚a riktigt om han skulle göra det alls.<br />
Men han var ocks˚a den typen som alla trodde sig känna men som aldrig<br />
berättade n˚agonting om sig själv, typen som ingen kunde berätta s˚a mycket om<br />
när de väl tänkte efter. Tim hade länge antagit att nittio procent av det alla<br />
trodde sig veta om Aaron Christian var falskt, det var helt enkelt den sortens<br />
person han var — den som gärna s˚ag andra förvirras av honom, och som inte<br />
riktigt brydde sig om missförst˚anden eller den minskade respekt som det ibland<br />
orsakade.<br />
“Jävlar”, sade Tim när han ˚aterfick rösten. Han vände sig och hällde upp<br />
en kopp svart kaffe. “Jävlar, när du slutar röka, d˚a... ja, d˚a fylls helvetet över<br />
och demonerna vandrar p˚a jorden! D˚a flyger grisarna!”<br />
“Jadu”, suckade Aaron n˚agot nostalgiskt och med ett snett leende p˚a läpparna.<br />
“Den som lever f˚ar väl se.”<br />
†<br />
Tim blev besviken p˚a Aaron. När han först kommit in p˚a caféet hade Tim<br />
(efter att ha kommit över den första chocken) tänkt att den här dagen kanske<br />
inte skulle bli s˚a l˚angtr˚akig i alla fall; innan Aaron kom hade han antagit att<br />
25
26 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
ingen skulle ta sig dit en s˚a bl˚asig dag, och han hade trott att han skulle f˚a<br />
sitta där helt ensam och ständigt vara p˚a väg att bryta sin fars motto — stänga<br />
stället och dra hem. S˚a hade Aaron kommit dit, och han trodde sig ha en l˚ang<br />
dag full av roliga samtal framför sig. Aaron stannade alltid länge när han kom<br />
till caféet, och han söp sig alltid rejält onykter och berättade allt knäppare<br />
anekdoter med tvekbar sanningshalt tills det var dags att stänga.<br />
Men idag var Aaron helt annorlunda, och Tim antog besviket att det be-<br />
rodde p˚a att han försökte sluta röka. Ett tag funderade han p˚a att ta fram ett<br />
av de paket cigaretter som han s˚alde under disk, tända en cigarett och räcka<br />
fram den, för han visste att Aaron när han väl kände doften inte skulle kunna<br />
l˚ata bli den. Men de var trots allt vänner, och även om Tim Alfredsson inte<br />
var världshistoriens mest sympatiska människa skulle han aldrig göra n˚agonting<br />
s˚adant mot en vän.<br />
Aaron satt vid baren och drack upp tre öl, men sade knappt ett ord under<br />
hela tiden, och när han väl gjorde det var det lika cyniskt som alltid. Till sist<br />
tackade han Tim för drickan, betalade, och gick ut till motorcykeln och körde<br />
hem.<br />
Tim bekymrade sig inte för att p˚aminna honom om att inte köra onykter.<br />
†<br />
Han hade inte helt rätt om varför Aaron var som han var. Men ˚a andra<br />
sidan visste inte Aaron det riktigt själv heller.<br />
Han hade ett sug efter att röka igen, visst, och det kände han värre än<br />
n˚agonsin förr när han satt p˚a Ducatin och körde genom de folktomma gatorna<br />
p˚a väg hem. Men det var n˚agonting mer, n˚agonting mer som gjorde att han<br />
inte kunde säga ett skämtsamt ord hur han än försökte. Som gjorde att han inte<br />
kunde säga n˚agonting det minsta positivt. Som gjorde att han knappt kunde<br />
säga ett ord alls. Som gjorde att om n˚agon gammal vän stannat honom p˚a gatan<br />
nu för att kallprata hade han säkert smällt till honom innan han hann säga hej.
Det var n˚agonting som gjorde att han helst av allt ville köpa en revolver och<br />
skjuta ihjäl sig p˚a fläcken.<br />
Det var n˚agonting fel med världen just nu.<br />
Han visste bara inte vad.<br />
27
28 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
5<br />
Tim Alfredsson hade fel när han trodde att han var den enda i Maryville<br />
som behövde jobba idag. Det fanns tv˚a till.<br />
Fader Albert Clarenton hade skyndat in i Maryvilles katolska kyrka minst<br />
lika snabbt som Tim skyndat in i caféet, och d˚a var änd˚a fadern nästan trettio-<br />
fem ˚ar äldre än Tim. Han var en gammal man, och det hade han tyckt redan<br />
när han tog jobbet som enda präst i sm˚astadskyrkan, för över trettio ˚ar sedan.<br />
Han hade alltid varit känslig för sin ˚alder — hans h˚ar hade gr˚anat redan<br />
när han passerade fyrtio ˚ar, och det hade börjat ramla av när han fyllde sextio,<br />
samtidigt som han slutade ha glasögon bara för att läsa och började ha dem<br />
permanent för att ens kunna se vem han pratade med. Nu var allt som var kvar<br />
av honom en skröplig gammal man med hängande rynkor över hela ansiktet,<br />
n˚agra enstaka tofsar med gr˚att h˚ar p˚a toppen av huvudet, och en ovanligt l˚ang<br />
ned˚atnäsa som även den led av sorgsamt m˚anga rynkor. Han ville tänka p˚a<br />
det som hans far hade gjort, att ˚alder inte är ett tecken p˚a svaghet utan p˚a<br />
erfarenhet. Men i ett modernt samhälle där alla verkade se honom som en senil,<br />
irriterande varelse s˚a var det i stort sett omöjligt att resonera annorlunda.<br />
Han hade blivit erbjuden att g˚a i pension ett antal g˚anger, och han visste<br />
att han skulle bli mycket väl ersatt av Mario, hans nuvarande assistent, men<br />
han hade änd˚a alltid nekat. Om han förlorade sin makt över kyrkan, s˚a hade<br />
han inte längre n˚agonting.<br />
Mario hade fr˚an början blivit anställd när Clarenton skadat ryggen n˚agra<br />
˚ar tidigare, och inte längre kunde städa och h˚alla i ordning i den gamla kyrkan.<br />
Han hade först nekat till hjälp — s˚a förfärlig s˚ag ju inte kyrkan ut och s˚a<br />
ont hade han ju änd˚a inte — men han hade tvingats att ge den unge mannen<br />
en chans, och det dröjde inte länge innan Clarenton undrat hur han n˚agonsin<br />
klarat sig s˚a bra utan honom.
Mario hade först genomfört lite sm˚ajobb — städat, gjort i ordning fikat,<br />
hämtat in kollekten under gudstjänsterna — men med tiden hade Clarenton<br />
insett den unge mannens vilja, potential och tro, och han hade börjat undervisa<br />
honom i grunderna i prästyrket. Mario hade d˚a inte varit mer än dryga tjugo<br />
˚ar gammal, men han var redan mycket väl insatt i kristendomens ideologi, och<br />
han kunde ofta recitera bibeln bättre än Clarenton själv, även om det gjorde<br />
den gamle ont att erkänna det.<br />
Arbetsuppgifterna ökade därefter sakta men säkert, b˚ade i mängd och i<br />
sv˚arighet, och Mario började hjälpa till mer och mer vid gudstjänsterna, inklu-<br />
sive att faktiskt tala för fader Clarenton vid ett par tillfällen d˚a hans röst var<br />
hes, och det dröjde inte länge förrän allt fler bybor började fr˚aga om det inte<br />
var dags för Clarenton att dra sig tillbaka; han började ju faktiskt bli ganska<br />
gammal, och nu fanns ju dessutom n˚agon som kunde ta över utan att kyrkan<br />
skulle lida.<br />
“Struntprat”, hade han svarat varje g˚ang. “Jag m˚a vara sextiofem, men<br />
baske mig, jag kan fortfarande Den heliga skrift utan och innan. När jag inte<br />
längre kan rabbla igenom hela boken nyvaken, d˚a pensionerar jag mig!”<br />
Nu kunde han ju inte Bibeln utantill, men den saken hörde inte till. Det<br />
kunde ingen, men om nu n˚agon i denna värld var i närheten, d˚a var det Albert<br />
James Clarenton. Han var den helkristna, perfekta människan, en av de som<br />
skulle sitta vid Guds högra sida när tiden var inne att g˚a av vägen för alltid. I<br />
alla fall var det vad han själv tyckte om att tänka.<br />
Aldrig hade han haft samlag med preventivmedel, eller med n˚agon annan<br />
än sin fru (salig vare hennes aska, amen).<br />
Aldrig hade han stulit, ljugit eller bedragit en annan.<br />
Aldrig hade han druckit alkohol eller tagit n˚agra andra droger. Visst, han<br />
rökte pipa, men det ska väl knappast räknas som en synd?<br />
Och aldrig hade han läst pornografi, eller masturberat eller ens tänkt p˚a sex<br />
för njutning (han visste att just detta kanske inte var helt sant, men det ingen<br />
29
30 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
vet om, det lider ingen av, och dessutom är ju ingen perfekt).<br />
Nej, han skulle sitta p˚a Guds högra sida när det till sist var dags. Men det<br />
var det m˚anga ˚ar kvar till dess.<br />
†<br />
Fader Clarenton klädde av sig jackan och kängorna i hallen, och gick förbi<br />
ett par pamflettst˚and innan han kom in i stora salen, som för en stad som<br />
Maryville inte var speciellt stor. Invid ing˚angen fanns en vacker stensk˚al fylld<br />
med heligt vatten, och där doppade han sina fingrar innan han välsignade sig<br />
själv med korset över bröstet.<br />
Raderna av stolar i salen delades i mitten av g˚angen upp till det höjda alta-<br />
ret, och över det hängde korset med Jesus Kristus, herrens son, naken förutom<br />
det skynke som dolde hans ädlare delar. Döende och förödmjukad med pisksla-<br />
gen och törnekronan.<br />
Normalt sett lystes rummet s˚a här dags upp naturligt fr˚an fönstren, de<br />
stora, färgade fönstren p˚a rummets bägge sidor. Men nu var det mörkt, för det<br />
var mörkt ute. Dimman l˚ag tät, och molnen l˚ag som en kupol för himlen s˚a<br />
att man bara kunde ana var solen gömde sig. Och d˚a var klockan bara elva p˚a<br />
förmiddagen.<br />
Clarenton satte sig ned p˚a höjningen under Jesuskorset, och s˚ag ut över de<br />
tomma platserna i mörkret. Idag skulle de förbli tomma, men imorgon skulle<br />
de fyllas liksom varje söndag, och han själv skulle st˚a vid altaret och propagera<br />
Herrens ord för sin församling, för sin flock.<br />
Bredvid honom l˚ag hans bibel, den bibel som en g˚ang tillhört hans far som<br />
var präst innan honom, och som han sedan faderns död alltid använt för sina<br />
predikningar, nästan som en lyckoamulett; och hittills hade det ju g˚att bra.<br />
Den gamle prästen sträckte sig efter boken, höll det nötta, svarta läderomslaget<br />
h˚art i sina händer. Mellan de gulnade sidorna stack det blodröda bokmärket<br />
ut, men han hade inte använt det p˚a ˚ar och dagar — antingen valde han ett
klassiskt stycke att läsa, och de sidonumren kunde han i stort sett utantill, eller<br />
s˚a slumpade han sig fram till n˚agonting som verkade fint och passande. Han<br />
öppnade boken p˚a försättsbladet och läste tyst för sig själv. I bleknad blyerts<br />
stod hans faders signatur ännu, och under den stod hans egen signatur i bläck.<br />
Clarenton kunde inte komma p˚a ett bra stycke som han inte använt p˚a länge,<br />
s˚a han beslutade sig för att slumpa. Han plockade upp ett mynt ur sin ficka, och<br />
singlade det i luften. Det var klave, och s˚a slog han upp Nya testamentet. Han<br />
blundade och började räkna för sig själv, siffrorna ett till nio om och om igen,<br />
och trots att han visste att det var sv˚art skapade han sig egen slumpgenerator<br />
genom att stanna sig själv vid en s˚a slumpmässigt siffra som möjligt.<br />
Vid talet 3 stannade han, och han slog upp sida 300. Han räknade igen.<br />
“˚Atta.”<br />
Han slog upp sida 380, och han räknade igen.<br />
“Nio.”<br />
Han slog upp sida 389, och begrundade det nötta bladet innan han började<br />
att läsa innantill.<br />
“Jag s˚ag ett odjur stiga upp fr˚an havet... med tio horn... sju huvuden... och<br />
det hade skadats av ett dödligt hugg, men det hade läkts... och draken gav den<br />
makt, och sin tron, och kraften att härska p˚a jorden...”<br />
Han försökte att le, och ins˚ag att han svettades. Men det var knappast varmt<br />
i en stenkyrka en kall höstförmiddag, och han förstod inte var den plötsliga<br />
hettan kunde komma ifr˚an.<br />
Clarenton stängde igen boken framför sig, och ljudet fr˚an det ekade i salen.<br />
Han s˚ag sig om, s˚ag p˚a dammkornen som for runt i luften, de f˚a solstr˚alarna<br />
som reflekterade sig däri.<br />
“Och jordens befolkning beundrades och följde Odjuret...”, mumlade han<br />
för sig själv och s˚ag p˚a de tomma stolarna som imorgon skulle fyllas. “Litade<br />
p˚a det utan tanken p˚a att det var Antikrist, Guds fiende.”<br />
31
32 KAPITEL 1. PROFETEN<br />
Han hade uruselt korttidsminne, men han mindes orden mycket väl, och<br />
n˚agonting sade honom att han aldrig skulle glömma bort dem igen.<br />
Clarenton gick till fikarummet och satte p˚a tevatten.
Kapitel 2<br />
Droppar av en fallande värld<br />
33
34 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
1<br />
Hunden katten jakten vargen snön stormen st˚andet mot Satan Gud och bor-<br />
gen Gudaborgen slutet världen lever evigt slutar inte, med en smäll, gnyendet<br />
är borta, faller evigt med hunden med katten med jakten p˚a vargen och snön<br />
och stormen och Satan, Gud, borgen, Gudaborgen slutet världen ständigt lever<br />
evigt slutet slutar inte, smällen, gnyendet det faller, allting, evigt, fortsätt, bar-<br />
net, sonen, allting, st˚andet, det eviga st˚andet mot Satan draken och sonen och<br />
vargen och det andra odjuret, den falska profeten och drakens—<br />
“San?”<br />
San vaknade till som ur en trans. Hon ins˚ag först nu vad hon sagt, men hon<br />
mindes bara ett par enstaka ord. Eller hade hon för den delen sagt det? Eller<br />
hade hon tänkt?<br />
Hon satt p˚a altanen igen, med en kopp kallt kaffe p˚a bordet och med boken<br />
öppen i sin ena hand. Hon visste att klockan inte kunde vara mycket mer än<br />
tio p˚a förmiddagen, och att hon under morgonen läst i alla fall ett tiotal sidor<br />
i boken, men hon mindes inte ett ord av vad hon läst — efter att ha läst en<br />
stund hade hon helt enkelt börjat att stirra p˚a orden utan att riktigt läsa dem,<br />
och hon hade liksom somnat bort utan att stänga ögonen.<br />
San vände sig nu om och s˚ag Kim bakom sig, klädd i sin mörkbl˚a polisdräkt.<br />
Han s˚ag tvekande p˚a henne som om han sett ett spöke, eller än bättre: som om<br />
han trott sig se ett spöke bara för en kvarts sekund, och nu försökte men bara<br />
halvt lyckades med att intala sig själv om att det bara hade varit en synvilla.<br />
Sanna visste inte om han hade hört henne rabbla<br />
(talat i tungor)<br />
eller om hon nu ens gjort det eller om hon bara hade<br />
(drömt)<br />
tänkt.
San vände sig fr˚an Kim mot fönstret, och s˚ag att regnet föll tungt och hastigt<br />
mot det. Utanför samlades mörka moln p˚a himlen och hon undrade ˚aterigen vad<br />
klockan kunde vara. Av vädret att döma kunde den vara precis vad som helst,<br />
och p˚a n˚agon niv˚a skrämde det henne.<br />
“Jag trodde inte att du jobbade idag, älskling”, sade hon med bruten röst<br />
till Kim, och hon lyckades tvinga fram ett leende.<br />
Först verkade han inte först˚a vad hon menade, sedan s˚ag han ned p˚a sin<br />
dräkt och hängde genast med.<br />
“De... Maik ringde”, svarade han l˚angsamt. “Det hade regnat in i affären.<br />
Vi ska g˚a och se till det.” Han s˚ag ett h˚arstr˚a p˚a sin jacka och slängde bort det.<br />
“Okej”, sade hon. “Lycka till.”<br />
“Tack. Är maten klar sen?”<br />
Det var inte en fr˚aga. Det var en p˚aminnelse. San nickade kort och log sedan<br />
snett igen.<br />
“Bra. Ses.” Han fick fram ett kort leende och vände sedan och vände sig<br />
mot dörren att g˚a.<br />
“Jag älskar dig”, sade hon s˚a l˚agt hon kunde efter hans försvinnande rygg,<br />
och till hennes förv˚aning vände han sig om.<br />
“Vad sade du?”<br />
Hon svalde, osäker p˚a om han verkligen hört hennes ord eller ej.<br />
“Kim”, sade hon nervöst.<br />
“Ja?” Han gick fram och satte sig intill henne, uppenbarligen först˚aendes<br />
att n˚agonting inte var riktigt som det skulle, och han lade en hand p˚a hennes<br />
knä.<br />
San tittade försiktigt ned i boken i sin hand, och lade sedan undan den p˚a<br />
bordet. Hon undvek Kims skarpa blick och tittade istället ut mot regnet som<br />
smattrade mot rutorna. Hon kände en t˚ar i sitt ena öga och drog bort den med<br />
tröjärmen.<br />
35
36 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
“Om du visste — verkligen visste, inte bara trodde — att n˚agonting skulle<br />
hända, men ingen annan trodde dig, och du inte hade n˚agot sätt att bevisa det<br />
p˚a över huvud taget men änd˚a var säker...” Hon mötte hans allvarsamma blick<br />
med t˚arade ögon. “Vad skulle du göra?”<br />
Kim begrundade henne försiktigt. Hennes stripiga svarta h˚ar med f˚atalet ut-<br />
stickande, gr˚aa h˚arstr˚an, hennes bleka ansikte med de krypande˚aldersrynkorna,<br />
de trötta, blodsprängda ögonen — dessa vackra gröna ögon som han s˚a m˚anga<br />
g˚anger förut drunknat i, men som nu mest kändes som en en g˚ang vacker staty<br />
som sakta rostar bort i regnet och tidens storm.<br />
“Pratar du om drömmen?”, fr˚agade han henne tveksamt.<br />
“Snälla, bara svara.”<br />
Han tvekade.<br />
“Det finns inget sätt du kan veta att n˚agonting kommer att hända”, sade<br />
han sedan, bestämt men änd˚a nästan sorgset. “Du kan inte veta om det var<br />
p˚a riktigt eller bara en dröm, trots att det kändes riktigt. Du kan aldrig veta.”<br />
Han pausade, och hennes gröna ögon mötte hans. Han undvek att vända bort<br />
blicken. “Du är egentligen en rationell person, San. Det har du alltid varit. Du<br />
vet det här.”<br />
Hennes blick gick med ens fr˚an sorgsen till blängande. Hon s˚ag mannen<br />
framför sig och i alla fall i detta ögonblick var allt hon kunde känna renodlat<br />
hat. Hon ˚angrade att hon sagt ett ord till honom om detta, och ville över allt<br />
annat att han skulle g˚a igen, utan att n˚agonsin prata med henne igen.<br />
“San, tänk s˚ahär —”<br />
“Mamma?”<br />
B˚ada vände sig mot altandörren, varifr˚an rösten kommit, och där stod deras<br />
son, fortfarande bara i kalsonger och en t-shirt, och med sin vita mjukiskanin<br />
h˚art pressad mot bröstkorgen.<br />
“G˚a in igen, Jocke”, sade Kim till pojken, men San hejdade honom.
“Vänta lite, Jocke”, sade hon med ett leende, och sedan vände hon ˚aterigen<br />
blicken mot sin make. “Kim, lycka till med jobbet.”<br />
“San —”<br />
“Lycka till”, upprepade hon bestämt.<br />
Han satt kvar och s˚ag p˚a henne en kort stund, förvirrad men samtidigt fullt<br />
medveten om att hon bara ville utnyttja tillfället för att f˚a honom att g˚a, för<br />
att l˚atsas som om ingenting hänt emellan dem. Sedan ställde han sig upp och<br />
gick, utan ett ord.<br />
När dörren slagits igen bakom Kim gick den blonda pojken fram till sin mor,<br />
som kramade om honom försiktigt.<br />
“Mamma, jag vill ha frukost.”<br />
“Vi fixar det. Kom.”<br />
“Gr˚ater du, mamma?”<br />
“Nej d˚a”, log hon och torkade bort en t˚ar fr˚an kinden. “Jag är bara trött.<br />
Vill du ha flingor?”<br />
37
38 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
“Nej!”, röt Carl Mejnell och tog ett vigt skutt fram mot disken.<br />
2<br />
Den lille pojken flämtade till och tappade greppet om serietidningen, som<br />
slog i golvet med en dämpad duns. Han stirrade förskräckt, med stora ögon och<br />
gapande mun, upp mot butiksinnehavaren.<br />
“Rör aldrig”, flämtade Mejnell andlöst, “aldrig n˚agon tidning ifr˚an det<br />
stället!”<br />
Pojken med den röda vintermössan fortsatte att se upp p˚a honom, lika<br />
förskräckt. Han v˚agade inte blinka, v˚agade inte stänga den gapande munnen.<br />
“För... förl˚at”, lyckades han till sist stamma fram och Mejnell s˚ag en t˚ar<br />
glimma till i hans ena öga.<br />
“Äsch, grabben”, sade Mejnell och lade en hand p˚a toppen av hans mössa.<br />
“Jag blev lite skraj, bara.”<br />
Mössan trycktes ned för ögonen, men pojken v˚agade inte röra sig en centi-<br />
meter för att rätta till det.<br />
Vad heter han?, tänkte Mejnell, och han visste mycket väl att han aldrig<br />
varit särskilt bra p˚a namn. Den där ungen är inne i min affär nästan varje dag.<br />
Jag borde i alla fall veta vad han heter.<br />
“Du, vet du vad”, sade han sedan med den snällaste röst han förm˚adde.<br />
“Välj tre tidningar ifr˚an det där stället” (han pekade mot ett av ställen med<br />
begagnade tidningar fr˚an ’90-talet) “och betala för bara en av dem.”<br />
stället.<br />
Pojken sken plötsligt upp, och verkade genast ha glömt disputen kring det<br />
“Är det sant?”, fr˚agade han och ett leende bredde ut sig.<br />
Mejnell nickade snällt, och pojken skuttade genast över till stället som han<br />
f˚att utpekat för sig, medan Mejnell sträckte sig ned och hämtade upp tidningen<br />
p˚a golvet, dammade av dess plastficka och ställde tillbaka den i det stället. Han
gick runt disken och gick tillbaka in bakom kassan, pustade ut, sade till sig själv<br />
i tankarna räkna till tio, räkna till tio, räkna till —<br />
“Dom hära vill jag ha!”, utbrast pojken och stormade tillbaka fr˚an ena sidan<br />
av butiken till andra, där disken stod. I ena handen hade han tre tidningar — en<br />
Kalle Anka och C:O fr˚an ’93, n˚agon mangatidning som hette Samurai 3000 fr˚an<br />
’99 och en Spiderman fr˚an ’98 — och i den andra höll han en tjugokronorssedel.<br />
Han betalade och sprang ut utan ett tack. Det gjorde inte Mejnell n˚agonting<br />
alls — han föredrog att se kunderna springa ut med ögonen fast i tidningarna.<br />
Jimmy?, tänkte han, eller kanske Jan? N˚agonting p˚a J. Sedan lyckades han<br />
skingra tankarna. Kom han p˚a namnet nu skulle han ha glömt det imorgon i<br />
alla fall, s˚adan var han med namn.<br />
Mejnell var förmodligen det perfekta exemplet p˚a en unge som inte växt<br />
upp, och nej, inte p˚a det söta Peter Pan-sättet där livet är ett äventyr.<br />
Grundskolan gick han igenom problematiskt, mobbad, retad för sina serier,<br />
sina glasögon och sin lilla egenhet att ständigt sitta och rita under lektioner och<br />
raster. Under högstadiet ins˚ag han till sin stora förv˚aning att denna egenhet<br />
kunnat göra honom till en riktig kvinnomagnet, men tyvärr hade han aldrig<br />
blivit speciellt bra p˚a att rita, hur mycket han än tränade, vilket gjorde hans<br />
uppväxt totalt meningslös i b˚ade hans och andras ögon.<br />
Han spenderade den mesta tiden med att hitta p˚a ett stort gäng seriefigurer<br />
som alla p˚a n˚agot vis var ett uppenbart plagiat av existerande figurer som<br />
Spiderman eller Falcio, och en g˚ang textade han till och med en serie p˚a engelska<br />
och skickade iväg den till Marvel. Han fick aldrig n˚agot svar, och flera ˚ar senare<br />
ins˚ag han att det nog var lika bra.<br />
Gymnasiekurserna läste han p˚a distans medan m˚anga av hans klasskam-<br />
rater tog chansen att flytta till fastlandet, antingen ensamma eller för att bo<br />
med släktingar, och Mejnell fortsatte att bo hemma (helst hade han inte läst<br />
kurserna alls, men hans mor bestämde i slutändan). Maryville erbjöd inte n˚agot<br />
gymnasium, och vilken känslig ton˚aring med sin mor som enda vän flyttar hemi-<br />
39
40 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
fr˚an för en skola han inte vill g˚a p˚a? Han bodde kvar hemma hos mamma, tills<br />
hon tjatade honom förstörd om att skaffa ett arbete och ett hus och en vacker<br />
flicka. S˚a d˚a gjorde han det. Skaffade ett arbete, allts˚a.<br />
Efter att ha samlat serietidningar i hela sitt liv var det ett yrkesval som<br />
kändes ganska s˚a självklart, i alla fall efter det att hans mor föreslagit det för<br />
honom, om än h˚anfullt och sarkastiskt. Han hade själv alltid köpt serier p˚a<br />
postorder eller begagnat av andra Maryvillebor, men han visste att efterfr˚agan<br />
av serier i Maryville var stor nog för i alla fall en enda liten affär — vid den tiden<br />
var allt som fanns ett par Kalle Anka och Fantomen i Jimmy Tours närbutik.<br />
Hans mor hade inte trott att han kunde göra det, och hon hade skrattat ˚at<br />
hans idé, men han hade gjort det i alla fall. Dagen efter den lyckade invigningen<br />
med i princip alla stadens barn närvarande, s˚a började hon att tjata p˚a honom<br />
om en flickvän och ett hem, utan att ens p˚apeka att han hade lyckats bra med<br />
det första steget mot vuxenlivet. Han förstod dock att det bara var hennes sätt<br />
att acceptera hans första lyckade steg.<br />
Han hade ignorerat henne, i varje fall till den grad han kunde utan att bli<br />
utslängd, och till sist hade han i alla fall klarat av steg tv˚a genom att inreda<br />
ett rum av butiken till sovrum. Steg tre — att hitta en vacker flicka — l˚ag<br />
fortfarande i planeringsfasen efter alla dessa ˚ar.<br />
Mejnell gick till dörren och svängde runt skylten som signalerade att butiken<br />
var öppen, s˚a att den visade stängt, och gick därefter tillbaka till skrivbordet<br />
och lyfte telefonluren.<br />
Jarl? Jim? Joakim?<br />
Han kunde inte komma ih˚ag den fördömda pojkens namn, och han visste<br />
att det skulle irritera honom resten av dagen. Han försökte strunta i det, men<br />
visste att han inte kunde.<br />
Han knappade in ett nummer, och väntade sedan p˚a att samtalet skulle<br />
kopplas och ringa fram.<br />
“Mamma? Det är jag.”
N˚agon svarade p˚a andra sidan.<br />
“Hur är det med dig?”, fr˚agade han tvekande.<br />
En paus när hans mor svarade p˚a fr˚agan. Mejnell upptäckte sig själv med att<br />
h˚alla varsamt om telefonen, som om den vore en bebis eller en mycket bräcklig<br />
vas.<br />
“Vill du att jag kommer över?”<br />
Paus.<br />
“Jag kan komma imorgon om du vill, mamma.”<br />
Paus.<br />
“Det är inte fel att be om hjälp. Jag lovar. Nej d˚a, jag klarar det bra. Har<br />
varit flera kunder redan idag. Ja, de har handlat.” Han log snett. “Nej, det är<br />
inte ett bibliotek. Jag vet.”<br />
En längre paus.<br />
“Hejd˚a, mamma.”<br />
Han höll kvar luren vid örat en stund, som för att lyssna efter om hon<br />
kanske hade mer att säga, efter att ha lagt p˚a. Sedan lade han själv p˚a, och<br />
ett ögonblick stirrade han bara rakt fram genom de tjocka glasögonen, sedan<br />
gick han och vände p˚a välkomstskylten igen. Han stod kvar vid dörren ett tag,<br />
tittade ut. Det bl˚aste därute, och det började mörkna. Han kom p˚a sig själv<br />
med att tycka synd om pojken som hette n˚agonting p˚a J och som säkert var<br />
p˚a väg hem nu, med serietidningarna sl˚aendes i vinden och den röda mössan<br />
flygandes av.<br />
“Jon”, sade han plötsligt till sig själv, utan att veta var insikten om namnet<br />
med ens kom fr˚an. “Jon. Jon hette han.”<br />
När ingen kund kommit p˚a ytterligare en kvart av väntande tog han en av<br />
sina gamla serietidningar fr˚an det stället och satte sig att läsa.<br />
41
42 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
3<br />
Amanda Turner knäppte av kaffekokarens lysande ON/OFF-knapp och fyll-<br />
de med darrande hand den spruckna och slitna men änd˚a gammaldags hem-<br />
trevliga koppen med kaffe. Den kopp hon fick av sin make en g˚ang i tiden...<br />
för hur länge sedan? Hon räknade i huvudet. Det var fem ˚ar sedan han dog,<br />
och innan det hade han varit senil nog att inte ens minnas henne, hans tidigare<br />
ack s˚a älskade maka, i tre alldeles för l˚anga ˚ar. Änd˚a mindes hon att han varit<br />
gammal d˚a han gav henne den.<br />
S˚a slog det henne. Naturligtvis. Det hade varit p˚a deras bröllopsjubileum,<br />
1996. Hon s˚ag p˚a koppen. Bröllopsdag. Det var... fredagen den femtonde no-<br />
vember. Hon s˚ag p˚a den och log, kände minnen ˚aterkomma. Tio ˚ar. Koppen<br />
var nästan tio ˚ar gammal. Men se, s˚a sprucken den var. Den ljusbl˚a färgen hade<br />
sedan ˚atskilliga ˚ar tillbaka varit bortflagnad, och nu skulle aldrig ett nytt öga<br />
kunna tro att den en g˚ang haft den färgen. Koppens öra var trasigt, och det<br />
brände i hennes hand när hon bar bort den till köksbordet fr˚an diskbänken.<br />
Hon hällde först upp mjölk, sedan tv˚a skedar socker. Hennes kaffe fick aldrig<br />
vara för beskt — hon kunde inte först˚a hur folk kunde dricka den beska drycken<br />
svart, utan mjölk eller socker. Hon hade provat det och det smakade vidrigt.<br />
Ända sedan hon var liten hade hon druckit det med b˚ade mjölk och socker i.<br />
Hon hade provat det utan en enda g˚ang, när hon hade blivit tvingad av en<br />
väninna för ett tjugotal ˚ar sedan, och mycket riktigt hade det smakat vidrigt.<br />
När hon tänkte p˚a hur länge sedan det var hon senast druckit kaffe hos en<br />
väninna ins˚ag hon hur gammal hon egentligen var. Det m˚aste ha varit i alla fall<br />
fem ˚ar sedan, och det kändes som en evighet. Amanda Turner antog att det<br />
helt enkelt var n˚agonting som hängde ihop med att bli gammal, att plötsligt<br />
börja räkna ˚aren som ett barn räknar sina fingrar.
Hon smuttade p˚a den ljumma drycken, rättade till sina tjocka, runda glasögon<br />
och tittade ut genom fönstret. Det dallrade i vinden som slog där utanför, och<br />
hon s˚ag inte en människa p˚a gatorna. Hon s˚ag bort mot huset mittemot, caféet,<br />
och därinne vid ett av de breda fönstren stod en tjock man, en man hon kände<br />
som caféets ägare, även om hon inte visste hans namn eller n˚agonting om ho-<br />
nom. Deras blickar möttes tvärs över gatan i n˚agon sekund, och sedan vände<br />
hon sig bort fr˚an fönstret och drog för gardinen, allt i samma rörelse. Hon visste<br />
inte varför. Hon bara gjorde det. Och s˚a precis efter˚at slogs hon av en tanke,<br />
en barnslig, f˚anig, naiv tanke som bara sm˚abarn och ˚aldringar har.<br />
Han kanske vill vara min vän?<br />
Hon slog bort tanken.<br />
Nej, tänkte hon. Nej. Tänk om han är en s˚an där... terrorist. S˚an där de<br />
pratar om p˚a TV:n hela tiden. Eller kanske en muslim, fast han ser ju inte ut<br />
som en s˚an i och för sig... Hon ryste till. Eller kanske är han homosexuell.<br />
Nej. Amanda Turner behövde inga vänner. Hon ville inte ha n˚agra vänner.<br />
Hon var nöjd s˚a här. Hon hade ˚akt ut till den här ön för ensamheten och<br />
endast ensamheten. Visserligen blev det lite väl ensamt ibland, men det var<br />
l˚angt under hennes värdighet att vinka ˚at den där tjocka karln fr˚an fönstret.<br />
Eller ännu värre — g˚a dit och beställa en kaffe. Nej. Det skulle bara vara f˚anigt.<br />
Hon hade haft vänner, lagom mycket vänner, tills för n˚agra˚ar sedan. Plötsligt<br />
hade Eve, en granne till henne, f˚att en hjärtattack och fallit ihop död. Det hade<br />
tagit fyra dagar innan n˚agon funnit henne, och denna n˚agon hade r˚akat vara,<br />
just det, r˚akat vara just precis Amanda Turner. Efter att Eve inte svarat i te-<br />
lefon eller öppnat efter hennes knackningar p˚a flera dagar, prövade Amanda<br />
till sist dörren, och ins˚ag att det var ol˚ast. Eve hade legat p˚a golvet i sitt sov-<br />
rum, men ena näven knuten krampaktigt, utsträckt efter telefonen som legat p˚a<br />
bordet n˚agon meter bort. Hon var vit, hennes läppar bl˚aa, och hon hade haft<br />
levrat blod i en pöl runt och stänkt över ansiktet, förmodligen sedan hon fallit<br />
av hjärtattacken. I blodet satt flugor, ett gäng äckliga, fula, asätande flugor.<br />
43
44 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
Hon skulle aldrig glömma synen, aldrig s˚a länge hon lever. Aldrig att hon<br />
skulle glömma den iskalla, döda blicken, och den vita, bleka hyn som aldrig<br />
skulle bli ljusrosa igen.<br />
Jag kommer ocks˚a se ut s —<br />
Eve hade varit hennes bästa väninna i Maryville. Ingen fr˚aga om saken.<br />
Amanda antog att anledningen till att de tv˚a kom s˚a bra överens var att bägge<br />
var britter, och ingen av dem kände sig egentligen hemma mitt i bland alla<br />
dessa typiska svenskar. Och sedan Eve försvann hade Amanda inte sett till en<br />
enda britt. De hade bara försvunnit utan sp˚ar. Det var som om Eve varit ett<br />
ledljus för de alla, och när hon plötsligt dog, dog även ljuset, och alla gick vilse<br />
i ett evigt mörker som ledde dem rakt ned i tomheten. Det var en mörk och<br />
cynisk tanke, fast hon hade varit väldigt cynisk den senaste m˚anaden. Mer än<br />
vanligt, och hon visste inte varför. Hon blev väl gammal (äldre, rättade hon i<br />
tankarna, inte gammal utan äldre), helt enkelt.<br />
Hon drack upp det sista ur koppen och gick bort till diskbänken igen, ställde<br />
varsamt ned den vördnadsvärda gamla koppen, och lät de gr˚aa diskhandskarna<br />
täcka de gamla, bräckliga händerna. L˚angsamt diskade hon sin kaffekopp i varmt<br />
vatten, som om den vore av glas. Hon visste mycket väl att detta var det sista<br />
minne hon hade fr˚an sin make. Och änd˚a hade hon inte minnts det förrän för ett<br />
tiotal minuter sedan. Hon kände nästan en skam över sig själv; varför hade hon<br />
inte tänkt p˚a det här tidigare? Men s˚a segrade en än större skam; när Charles<br />
levde, varför, varför passade hon inte p˚a att samla minnen? Hon visste att en<br />
av dem skulle dö före den andra, och hon visste att när han var tio ˚ar äldre var<br />
det en större risk att det skulle vara han. Och när cancern kom tillbaka sista<br />
g˚angen, när han p˚a bara m˚anader blev alldeles bräcklig och blek och klen...<br />
varför tänkte hon inte ens p˚a det d˚a?<br />
När döden kallar är det blott minnen som värmer, blott minnen som h˚aller<br />
en människa vid liv, det hade hon hört. Det är först när man är bortglömd<br />
man är verkligt död. ˚Ah, varför tog hon inte fler foton av Charles? Hon kunde
knappt minnas hur han s˚ag ut. Och änd˚a hade hon känt honom sedan hon var<br />
tjugofem. Det var oförl˚atligt. Men, ville hon ens minnas? Skulle det inte f˚a fram<br />
än fler t˚arar om hon hade n˚agot mer än ett stilla minne, en opersonifierad själ,<br />
att sörja? Om hon hade n˚agot konkret?<br />
Hon mindes hans buskiga mustasch, som hon s˚a ofta bad honom raka av<br />
(som om han skulle lyssna)<br />
och skallen som var näst intill flintig och<br />
(men vacker, alltid vacker, för det var)<br />
hon mindes<br />
(Charles)<br />
inte mer.<br />
Skam.<br />
Amanda Turner blickade bort mot det tre decimeter höga silverkrucifix som<br />
hängde över den öppna spisen, och blev med ens spirituell bortom ord. Men<br />
hennes tankar stördes när hon hörde ett jamande, och hennes orangea katt kom<br />
springande emot henne och hoppade upp i hennes famn. Hon höll om henne,<br />
sin sista vän, och hon klappade henne medan hon gick emot det upplysande<br />
fönstret i det annars s˚a mörklagda köket. Hon kikade försiktigt förbi gardinerna,<br />
och när hon s˚ag att den tjocke karln i caféet inte längre syntes drog hon bort<br />
dem helt.<br />
Den här stormen, tänkte hon, de hade sagt p˚a TVn att den skulle bli allvar-<br />
lig. P˚a fyran — de brukar ha rätt. Den här stormen... var det här underg˚angen?<br />
Och om s˚a vore, skulle n˚agon sakna mig i det helvete som alla andra skulle bli<br />
tvungna att bebo? Alla punkare, alla snokiga och oartiga ungdomar, muslimer,<br />
terrorister, mördare, homosexuella... alla de som tidningen skriver om och som<br />
TVn pratar om. Skulle n˚agon av alla dessa syndare ens minnas mig?<br />
Hon trodde i ärlighetens namn inte det.<br />
“Du skulle sakna mig, Joker, skulle du inte det?” Hon pussade sin katt p˚a<br />
huvudet.<br />
45
46 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
Den jamade.<br />
“Men du kommer inte in i himlen.”<br />
Jaam.<br />
“Det är sant. Det har Gud Fader bestämt. Hon s˚ag ledsen ut, som om hon<br />
berättade för ett barn att det inte varit snällt och att det därför f˚ar kol av<br />
jultomten i ˚ar. “Det f˚a˚a˚ar du inte...”, mumlade hon och tittade ut p˚a gatan. En<br />
gammal läskburk bl˚aste förbi, och klirrade säkerligen av aluminium, men det<br />
hördes inte för vinden, och Amanda Turner kunde bara inbilla sig ljudet. Och<br />
efter burken vandrande... en hund.<br />
Hon kisade med ögonen. Ja, en hund, med stripig, svart päls. Hon s˚ag inte<br />
s˚a bra nu för tiden, och speciellt inte genom fönstret och vinden, men hon<br />
antingen s˚ag eller inbillade sig — utan att veta vilket det var — att hunden<br />
hade vassa, gula huggtänder och l˚anga, dödliga klor. Om hon inte vetat bättre<br />
skulle hon trott att det var en varg, för den var mycket stor. Den vandrade<br />
mitt i gatan, i med vinden emot sig, och dess päls bl˚astes upp i sm˚a tovor p˚a<br />
ryggen, men vildhunden (det kunde helt enkelt inte vara en ägd hund — utan<br />
halsband, helt fritt g˚aende och med s˚a stripig och ov˚ardad päls) verkade inte<br />
bry sig det minsta. Istället fortsatte den m˚almedvetet fram˚at, och den s˚ag sig<br />
om ˚at alla h˚all, som en soldat som vandrar igenom en övergiven stad, sökandes<br />
efter fienden i sitt ständiga bakh˚all.<br />
Amanda Turner slet blicken fr˚an gatan och hunden och s˚ag ned efter sin katt,<br />
men hon var försvunnen. Hon kikade ut i vardagsrummet, och s˚ag henne ligga<br />
ned i soffan. När hon vände sig mot fönstret igen var vildhunden försvunnen.
Största... möjliga... tystnad.<br />
4<br />
Det var lugnt, lugnt och stilla, i hela världen. Som om alla världens länder,<br />
alla människor p˚a jorden bestämt sig för en tyst minut tillsammans, och som om<br />
alla för en g˚angs skull faktiskt höll den. En tyst minut, inte bara för människorna<br />
utan även för djuren, naturen, maskinerna... Inte en f˚agel, inte en vind, inte ett<br />
vattendrag, inte ett elektriskt surrande. Bara tyst.<br />
Nej, inte helt tyst. N˚agonstans spelade n˚agon den där gamla l˚aten, den man<br />
alltid f˚ar sjunga i skolan — I natt jag drömde, n˚agot som, jag a-aldrig drömt<br />
förut! Jag drömde det, var fred p˚a jord, och a-alla kri-ig var slut!<br />
Fast den kanske inte alls spelades, förresten.<br />
Kanske var det bara i hans huvud han hörde den. Kanske kom han bara<br />
att tänka p˚a den och fick för sig att den spelades n˚agonstans. Kanske var han<br />
tokig.<br />
Men i och för sig var ju allting bara i hans huvud. S˚a mycket fattade han<br />
— han var ju inte dum. Det är klart att han fattade att han drömde.<br />
Amid!, ropade en tyst röst till honom. En röst som inte fanns.<br />
Han svarade, men utan ett ord. Han sade Ja?, men utan att säga n˚agot.<br />
Se upp!, ropade den tysta rösten tillbaka och Amid noterade att den kom<br />
fr˚an en människa utan existens. Se upp, för snart kommer Vitsvartsnubben!<br />
Vitsvartvad?<br />
Vitsvartsnubben! Han är svart, och han är vit. Och s˚a är han en snubbe.<br />
Vit... svart... snubb —<br />
Och s˚a kommer äpplet. Med masken i. Glöm inte!<br />
Vitsvart?, fr˚agade Amid utan ett ord. Vad˚a, menar du som... brun? Färgad?<br />
Blatte?<br />
47
48 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
Glöm inte! Snälla, snälla du, glöm inte! Vitsvartsnubben kommer, svart och<br />
vit, vit och svart, svartvitsvartvitvitsvartvit! Och äpplet! Äppel, päppel, mira<br />
mara, kom med mig och l˚at oss fara!<br />
Vad —<br />
Glöm inte! Lova!<br />
Jag ska inte glömma. Det svär jag vid Gud och planeterna och Universum<br />
att jag inte ska.<br />
N˚agonstans viskade en ännu tystare röst ett ord Amid inte riktigt förstod<br />
eller hörde fullständigt — han tyckte det lät som om rösten sade Jenny, eller<br />
kanske Jennely, men det lät inte särskilt logiskt. I och för sig var ingenting just<br />
nu speciellt logiskt.<br />
Och allt började ju försvinna. Allt tynade bort, som en morgondimma när<br />
förmiddagen kommer krypande. Allt bara tynade bort, och plötsligt s˚ag Amid<br />
igenom sin egen kropp, s˚ag igenom det Vita till än mer Vitt.<br />
Jag ska inte glömma, upprepade han utan att röra p˚a sina icke-existerande<br />
läppar, och vad som kom ut inte bara lät bli att existera utan var ocks˚a innerligt<br />
fragmentariskt och helt enkelt tynande.<br />
När han vaknade ur den helt tysta, helt osynliga och helt icke-existerande<br />
drömmen mindes han inte n˚agonting alls.<br />
†<br />
Amid Northen fattade först inte var han var när han vaknade. Han stirrade<br />
rakt upp i taket och begrep l˚angsamt att om det där var hans vägg, d˚a hade<br />
n˚agon varit där medan han sov och m˚alat om den samt satt upp en p˚a n˚agot<br />
bisarrt vis gravitetsböjande taklampa.<br />
Sedan ins˚ag han att han satt lutad med ryggen mot väggen och med nacken i<br />
en vinkel som skulle ge honom nackspärr i tre dagar fram˚at. I hans knä l˚ag hans<br />
laptopdator, vagt brummande, och ur högtalarna strömmade ett avslutande<br />
gitarriff i n˚agon doommetall˚at. Amid satt en stund kvar i sin säng med huvudet
vilandes i sina händer, och tänkte.<br />
Han visste inte vad som väckt honom, men det första han tänkte var hur som<br />
helst att det var lika bra. Gryningen hade precis börjat färga molnen bortom<br />
fönstret i en orangerosa nyans, och när han s˚ag p˚a klockan i datorns ena hörn<br />
s˚ag han att den var nästan halv ˚atta. Halv nio skulle skolan börja, och strax<br />
efter ˚atta skulle han g˚a hemifr˚an.<br />
Jag g˚ar inte, var den impulsiva tanken.<br />
Sedan började han vakna till p˚a allvar, och han ins˚ag att han inte gick i<br />
skolan längre, att han slutade för över ett ˚ar sedan.<br />
Han gned sig trött i ögonen och ins˚ag att han hade huvudvärk. Sedan log<br />
han ˚at att han inte behövde g˚a till n˚agon skola, och han log ˚at tanken p˚a att<br />
han för inte s˚a länge sedan faktiskt br˚akat med sin far om det.<br />
“Du kommer att g˚a de sista veckorna”, hade hans far sagt. “Jag bryr mig<br />
inte om du blir matförgiftad och spyr p˚a skolbänken var femte jävla minut, du<br />
g˚ar dit.”<br />
“Varför?”, mindes Amid Northen att han fr˚agat. Inte drygt, inte trotsigt,<br />
bara nyfiket. Ärligt nyfiket, för han visste inte svaret.<br />
“Du har tre veckor kvar av nian. Sedan börjar du gymnasiet — p˚a fastlandet.<br />
Du har redan valt vad du vill läsa, och du vet mycket väl att det kommer vara<br />
mycket lättare att läsa vad du själv vill istället för att bli p˚aprackad den här<br />
kommunalvalda skiten. Det vet du lika väl som jag att jag kände likadant i<br />
högstadiet som du känner det nu.”<br />
“S˚a varför m˚aste jag anstränga mig de sista veckorna av den här kommunala<br />
skiten?”<br />
Hans far fann inget svar. Han vände sig om, mot sin fru, Amids mor, där<br />
hon stod i dörröppningen, liksom bevakande. Han fr˚agade henne med blicken.<br />
Hon svarade honom inte, och han vände sig om igen, nästan viskandes, som om<br />
han inte ville att hon skulle höra men samtidigt inte riktigt v˚agade gömma det<br />
för henne fullt ut.<br />
49
50 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
“Bara gör det”, hade han sagt. “För din mors och för min skull: bara gör<br />
det. Du är en Northen.”<br />
Amid visste inte vad det betydde. Den enda kända Northen stod precis<br />
framför honom: Steven Northen, författaren, den enda kända personen som<br />
n˚agonsin levat p˚a Maryville, och änd˚a hade de flyttat dit för mindre än tio ˚ar<br />
sedan. Men han visste att hans far ville tvinga Amid till skolan lika mycket som<br />
Amid ville g˚a dit självmant. Amid visste att Steven Northen förstod hur lite<br />
skolan betydde för sin son; hur mycket hans son rentav hatade och avskydde<br />
den. Och han visste att han känt likadant när han själv var i den ˚aldern. Han<br />
hade kanske inte hatat skolan, men han hade definitivt inte sett en poäng i den<br />
utan bara suttit hemma eller suttit mitt i trädg˚arden, i det klargröna gräset, och<br />
läst eller skrivit. Och se hur det g˚att för honom — se hur känd och respekterad<br />
han är numera.<br />
Amid Northens mor var inte den som förstod detta, oavsett hur m˚anga<br />
g˚anger b˚ade Amid och Steven sade det till henne innan de tröttnade p˚a att<br />
tjata. Hon var den som ville att hennes son skulle g˚a i skolan, f˚a högsta betyg,<br />
och sedan (när han inte läste läxor) träffa vänner och s˚a till sist en vacker och<br />
skötsam flickvän som även hon kunde bli vän med, som hade blont h˚ar i en<br />
fläta, en vacker röd kjol och ett linne, alldeles lagom stora bröst s˚a ingen kallar<br />
henne en hora, och som ibland kysste hennes son och höll hand med honom,<br />
men självklart intet mer än s˚a.<br />
Amid trodde säkert att hans mor skulle bli överlycklig om hon fick höra om<br />
Mia, Mia som bodde granne med familjen Northen, Mia i sitt röda h˚ar i en<br />
fläta, hon som gillade kjol och som till och med varit förälskad i Amid Northen<br />
sedan barnaben. Han visste om det, trots att hon inte sagt det öppet n˚agon<br />
g˚ang. Självklart visste han om det, liksom han visste att solen brann. Det var<br />
s˚a uppenbart. Det syntes s˚a väl. Cecilia Northen kanske inte anade dem som<br />
mer än bekanta, men om hon visste om det... Herreminje.
L˚at apan ha sin banan, hade Steven Northen en g˚ang sagt, och Amid mindes<br />
inte säkert i vilket sammanhang det var, men tyckte att uttrycket passade<br />
alldeles utmärkt p˚a hans mor Cecilia.<br />
L˚at henne tjata nu. Gör henne till viljes. Sedan flyttar du till fastlandet<br />
och s˚a l˚ater du henne sitta där och hoppas att du blir en rik och respektabel<br />
läkare eller advokat med en vacker fru med röd kjol, en vacker fru men som du<br />
självfallet inte sover i samma rum som. L˚at henne hoppas, och krossa hennes<br />
drömmar i spillror när du hoppar av gymnasiet för att släppa din första best-<br />
sellerbok. Sedan blir den en stor Hollywoodproduktion, som din fars första bok<br />
nästan genast blev, och s˚a f˚ar hon sitta där med sina döende drömmar medan<br />
hennes man i bakgrunden klappar händerna och jublar. Sen kan hon f˚a dö i sin<br />
ensamhet utan sonens kärlek.<br />
S˚a han hade g˚att de sista veckorna. Men han hade aldrig börjat gymnasiet.<br />
Han hade ˚angrat sig tv˚a veckor innan han skulle ha börjat, och han hade haft<br />
ett argument annat än bara skoltröttheten. Han fick sin första novell s˚ald, till en<br />
mindre tidning i Östergötland. Det var inte hans bästa verk, det har han erkänt<br />
efter˚at; det var en kortare novell p˚a kanske fem eller sex sidor, om en kvinna<br />
med döds˚angest, en gammal kvinna vars man är död, en kvinna som önskar att<br />
hon fick dö men inte hade mod att själv ta steget. En riktig snyftnovell, inte de<br />
Amid var bäst p˚a, men den publicerades tillsammans med en artikelserie om<br />
äldrev˚ard, och han fick en tusenlapp för den i alla fall. Alltid n˚at. Och det var<br />
först efter˚at han insett hur mycket det kanske berodde p˚a att han inte skrev<br />
den under en pseudonym, utan under efternamnet Northen.<br />
Hans fars namn.<br />
Han hade skrivit ett flertal noveller till, och försökt med flera romaner utan<br />
framg˚ang, men han hade inte skickat in n˚agon mer. Och han anade att det<br />
skulle ta ett tag innan han gjorde det igen; han v˚agade helt enkelt inte pröva<br />
sin lycka, varken med eller utan pseudonym — om han skrev Northen och inte<br />
blev publicerad skulle han veta att det var s˚a d˚aligt att inte ens namnet gjorde<br />
51
52 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
det bättre, och om han skrev under pseudonym och inte blev publicerad skulle<br />
han veta att den första bara publicerades p˚a grund av namnet.<br />
†<br />
Det var onödigt att försöka somna om, trots att han inte hade n˚agonstans<br />
han behövde vara, trots att det inte fanns n˚agra krav p˚a honom under hela<br />
dagen. Istället gick han ut till badrummet och hällde upp vatten i sina kupade<br />
händer, slängde det i ansiktet och s˚ag p˚a sig själv i spegeln.<br />
Han hade mörka p˚asar under de blodsprängda ögonen, och hans svarta h˚ar<br />
l˚ag utspretat och flott och med ett h˚arstr˚a eller tv˚a hängandes över hans bleka<br />
ansikte. Han torkade bort vattnet och gäspade, varefter han gick vidare till<br />
köket, satte p˚a kaffe, väntade n˚agon minut medan det bryggde, och hällde upp<br />
i en kopp med svarta rosor p˚a.<br />
Amid s˚ag ut genom köksfönstret och ins˚ag hur hastigt omvärlden börjat<br />
lysas upp av solens str˚alar. Han satte sig ned och njöt för ett ögonblick av<br />
den absoluta tystnaden — ingen annan verkade vara vaken, och det hade han<br />
verkligen ingenting emot. Ingen jobbig mor. Ingen skrytsam författarfar. Ingen<br />
sockersöt, rosa fjortissyster. Bara han.<br />
Bara Amid.<br />
S˚a hördes ett jam fr˚an hörnet av rummet och Amid ryckte till s˚a han spillde<br />
en droppe kaffe p˚a köksbordet.<br />
I hörnet sträckte familjens katt p˚a sig — en kolsvart varelse med en enda<br />
fläck vitt p˚a ena tassen, som om han trampat i en hink med färg. Familjens<br />
katt.<br />
Nej, tänkte Amid, inte familjens. Natalias. Natalias och bara Natalias, och<br />
jag har ingenting med det kräket att göra.<br />
“Stick, Pest”, mumlade han och blängde p˚a den tjocka katten, som istället<br />
för att sticka kom och smekte hans ben i försök att tigga till sig lite frukost.<br />
Amid p˚aminde sig själv att djuret inte förstod svenska, och sparkade följaktligen
till den löst med foten och gick sedan upp med kaffet till sitt rum. Pest. Ett<br />
vackert namn p˚a en katt.<br />
“Jävla katt”, mumlade han och använde skjortärmen till att torka upp kaf-<br />
fepölen. “Om jag hade tappat den här koppen hade jag slagit ihjäl dig. Det<br />
fattar du väl?”<br />
Jam.<br />
Amid suckade utmattat. Han mindes mycket väl när de köpte katten; hans<br />
syster hade tjatat länge och väl om ett husdjur, och Cecilia hade till sist givit<br />
med sig och köpt henne en kolsvart bondkatt. När hon kommit hem med katten<br />
i famnen och presenterat den för familjen hade Natalia tjutit av glädje; Amid<br />
hade blängt tveksamt och Steven hade givit Cecilia en tveksam blick som sade<br />
var du verkligen tvungen att göra s˚adär?<br />
Natalia hade redan nästa dag börjat tjata om att hon ville ha en raskatt<br />
istället — hon hade läst i n˚agon av sina f˚aniga tjejtidningar om utställningarna<br />
och priserna och alla vännerna man kunde f˚a och om hur mycket katterna<br />
älskade det trots att de oftast s˚ag ut som om de försökte rymma medan tid<br />
fanns. Men nu var Cecilia, som normalt sett gav sin dotter vadän hon bad om,<br />
beslutsam, och hon gav ett enkelt nej. Natalia hade givit katten det ultimata,<br />
oerhört orginella namnet Gosan. Amid hade protesterat och föreslagit Pest, för<br />
att symbolisera hur pass kattkräket ju bara var en pest för samhället. Han hade<br />
blivit nedröstad (Cecilia höll med Natalia om det gulliga namnet; Steven satt<br />
i ett hörn och nynnade p˚a en gammal popballad i helt fel melodi), men det<br />
stoppade aldrig Amid fr˚an att fortsätta kalla katten vad han vill.<br />
“Jävla ka —”<br />
Amid Northen stelnade till och tystnade mitt i sitt tjurande. Han hade precis<br />
kommit upp för trapporna och in p˚a rummet, och satt sig p˚a madrassen som<br />
fungerade som hans säng, och först nu s˚ag han vad som stod p˚a datorskärmen.<br />
Dokumentet som var framme var boken. Boken det inte gick n˚agot vidare<br />
för; det var hans första försök till historisk fantasy, och han hade vid det här<br />
53
54 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
laget insett att det var aningen sv˚arare än han först trodde att hitta p˚a en<br />
orginell story. Han hade skrivit om en samuraj, en japansk samuraj p˚a 1600-<br />
talet som försöker hämnas p˚a sin före detta härskare efter att denna svikit<br />
landet och därför ska f˚a böta med sitt liv. En bra story, tänkte han först. En<br />
kass story, tänkte han efter att ha kommit femton sidor p˚a tv˚a m˚anader av<br />
konstant, förtärande skrivande. Hursomhelst gillade han hur boken började,<br />
lite som en prolog om hur samurajen försöker men misslyckas med att hämnas<br />
p˚a härskaren... det skulle bli en halvepisk fight där han till och med tänder<br />
eld p˚a sitt eget hus för att avleda uppmärksamheten. Han blir av med ett par<br />
fingrar p˚a höger hand ocks˚a. Det skulle bli coolt, tänkte Amid. En bra effekt<br />
att ringa igenom i resten av berättelsen som skulle utspela sig över tre ˚ar.<br />
Men det hörde inte till saken.<br />
Vad som hör till saken är orden längst ned p˚a skärmen, vad han tydligen<br />
skrev i natt innan han somnade med datorn i knäet.<br />
Amid!<br />
Snart kommer Vitsvartsnubben!<br />
Snart kommer äppelmasken!<br />
Amid!<br />
Snart är det dags!<br />
Allt var skrivet i större textstorlek än vanligt, och i en helt annan, tjockare<br />
stil än han brukade använda, som för att märka ut sig fr˚an den andra texten.<br />
Men det var inte han som skrivit det, den saken visste han helt säkert.<br />
Ett tag stirrade han bara chockat p˚a det, läste det om och om igen.<br />
Ett ögonblick trodde han att han drömde, att han inte vaknat än utan bara<br />
drömde en mycket verklig dröm, men sedan lutade han sig bak˚at mot väggen<br />
och tänkte logiskt en stund.<br />
För lite sömn. För mycket koffein. För lite mat ocks˚a, kanske — han hade<br />
ju inte ätit särskilt bra p˚a sistone, han hade arbetat för mycket. Om han inte
vetat bättre hade han antagit att han varit full eller hög, men hans far hade<br />
lärt honom farorna bakom droger för länge sedan. Han var väl bara förvirrad<br />
i g˚ar kväll, och höll p˚a att somna, och fick för sig att skriva det där. Men...<br />
annan textstorlek? Och stil? Om han bara var trött och förvirrad, skulle han<br />
sätta sig och ändra det d˚a? Skulle han inte bara skriva det där direkt, utan att<br />
sätta sig med s˚ant innan? Han funderade, och kom fram till att det hela var<br />
mycket ologiskt.<br />
Eller var det bara ett sjukt skämt? Natalia? Nej, hon skulle inte v˚aga. Hon<br />
är för rädd för att v˚aga ge sig p˚a sin storebror p˚a det sättet. Det skulle hon helt<br />
enkelt aldrig v˚aga. Cecilia? Nej, hon hade visserligen humor, men den sträckte<br />
sig inte längre än till kändislöpsedlarnas humorbilder. Hans far? Nej, humor var<br />
inte hans grej. Han förstod sig inte ens p˚a sarkasm, och när han väl förstod och<br />
gillade ett skämt var det vid middagsbordet tre dagar efter att han hört det.<br />
Han var inte korkad eller ens slö; han var bara väldigt d˚alig p˚a det sociala här<br />
i världen. Dessutom sover Amid aldrig speciellt djupt — han skulle definitivt<br />
ha vaknat direkt om n˚agon kommit in och skrivit det medan han sov alldeles<br />
intill.<br />
En stund försökte Amid intala sig att han fortfarande sov, och han nöp sig<br />
själv i armen. Det gjorde bara ont.<br />
skriva<br />
Han markerade texten och var p˚a väg att ta bort det för att kunna fortsätta<br />
(försöka skriva)<br />
p˚a berättelsen. Men han kunde inte ta bort det. Han var för nyfiken. Det<br />
var som att se början p˚a ett avsnitt Arkiv X eller Twilight Zone utan att f˚a se<br />
slutet. Vad menades med det hela? Vitsvartsnubben? Äppelmasken? Hur trött<br />
hade han egentligen varit i g˚ar kväll? Hur hög p˚a koffein hade han varit?<br />
Han stirrade p˚a texten n˚agon minut till, sedan lyckades han trots sin tvekan<br />
radera det, och han lyckades otroligt nog att l˚ata bli att tänka mer p˚a det för<br />
en stund.<br />
55
56 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
5<br />
Dagen efter besöket p˚a Tims café tog Aaron sig en runda med motorcykeln.<br />
Vinden lugnade sig en smula när han svängde ifr˚an Maryvilles tätbebyggelse<br />
och in p˚a landsvägarna. Det var skönt; det v˚aldsamma vädret hade stressat upp<br />
honom i dagar, och lite lugnare brisar kunde hjälpa honom att m˚a bättre.<br />
De redan skördade fälten slog i vinden, och för Aaron liknade det ingenting<br />
mindre än vinden över det kalla hav. Även dessa vägar — som bara användes<br />
av honom själv, en och annan cyklist p˚a väg till östra kustens badplatser och<br />
s˚a först˚as traktorerna — var asfalterade, och han förstod inte varför. Ingen p˚a<br />
Maryville körde bil; det var en självklarhet att det bara var slöseri med bensin<br />
och pengar att köra bil p˚a en s˚a liten ö, där man kunde cykla tvärsöver p˚a<br />
mindre än en halvtimme. Det fanns ett enda sätt att f˚a bensin, och det var<br />
genom gamlingen Jimmy Tours butik, men Aaron visste av erfarenhet att han<br />
bara s˚alde ett par hinkar bensin i veckan. S˚a varför asfaltera vägen?<br />
Byr˚akrati, tänkte han dystert. I slutändan ger allt vettigt i världen vika för<br />
byr˚akratin.<br />
Han ökade farten till ˚attio, nittio, hundra, hundratio. Han sänkte visiret<br />
och njöt av den bl˚asande vinden p˚a raksträckan. <strong>Här</strong> kunde han tänka. Eller<br />
rättare sagt, här brukade han kunna tänka. <strong>Här</strong> brukade han kunna slappna av<br />
och tänka igenom sitt liv — sina snedsteg; sina förälskelser; sina vänner; sina<br />
drömmar; sina m˚al.<br />
S˚a hade det alltid varit, fr˚an det att han fyllde arton och skaffade körkort<br />
för tung motorcykel med begränsning. S˚a hade det alltid varit, och s˚a hade<br />
han alltid antagit att det skulle förbli... men just nu var allting stilla. Allt var<br />
antingen blickstilla, eller kringsusande som miljoner pyttesm˚a motorcyklar i<br />
hundratjugo i huvudet p˚a honom. Han kunde inte bestämma sig för vilket, och<br />
i slutändan spelade det ingen roll eftersom bägge hade precis samma effekt. Allt
var tomt.<br />
Storm, tänkte han. Storm som kommer, storm som reser sig, storm som<br />
p˚ag˚ar för evigt och aldrig lugnar sig. Storm.<br />
Storm som bl˚aser bort den här asfalten, för att inte tala om fyren vid affären<br />
p˚a västra kusten. Den kommer att bl˚asa bort, rasa och krossa byggnaderna intill.<br />
Människor kommer att dö, tiotal, hundratal, tusent —<br />
“S˚a m˚anga bor inte i Maryville”, sade han till sig själv under visiret, men<br />
i den här farten och den här vinden kunde han inte ens höra sin egen röst.<br />
P˚a n˚agot sätt brukade det vara lugnande att tala med sig själv när han var<br />
stressad. Den här g˚angen var det inte det.<br />
De kommer att dö i alla fall, fortsatte hans inre tanke.<br />
Han körde förbi den väg där han en g˚ang varit med om olyckan, den som<br />
tog hans förra motorcykel och gav honom en skada i ryggen han kände av i tre<br />
förbannade ˚ar. Han kunde inte längre ˚aka förbi den här asfalterade, plötsliga<br />
kurvan och kullen utan att känna ett sting i ryggen, trots att det nu var över<br />
nio ˚ar sedan. En nybliven motorcyklist, bara sju m˚anader in p˚a körkortet... och<br />
s˚a den där olyckan.<br />
“Jag vill bara röka”, sade han till den vinande vinden och den vr˚alande<br />
motorn. “Jag vill bara röka. Det är röksuget — det är därför jag är s˚a jävla<br />
cynisk. S˚a jävla apokalyptisk.”<br />
Men han visste att det inte var sant. Han visste att det var n˚agonting mer<br />
som var fel.<br />
Han visste att han valt helt fel vecka att sluta röka p˚a.<br />
†<br />
P˚a bara minuter kom han fram till kusten, och han bromsade hastigt in<br />
när asfaltsvägen byttes ut mot jord och — p˚a sina platser — n˚agra enstaka<br />
grävstuvor. Om han inte kunde tänka p˚a den asfalterade landsvägen med den<br />
vr˚alande motorn och vinden mot visiret, kunde han i alla fall tänka här, med<br />
57
58 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
v˚agornas brus, gräsets vinande läte i vinden och den svaga brisen i hans l˚anga<br />
h˚ar.<br />
Höga klippor kantade den här sidan av ön, som en människobyggd mur där<br />
de störtade ned i havet. Det skiljde sig enormt fr˚an andra sidan av ön, där sand-<br />
stränderna och hamnarna som mest utbyttes mot n˚agra omr˚aden med mindre<br />
stenar och gästvänliga vatten — inte otillkomligt, mörkt och dödande som vatt-<br />
nen här, där spetsiga stenar kunde gömma sig under de brusande v˚agorna.<br />
P˚a denna sida fanns inte heller byggnaderna — alla lagerlokaler p˚a ön, samt<br />
affären och fyren, och de flesta villorna som kantade havet, allt det l˚ag p˚a<br />
andra sidan. Den här sidan var bortglömd. Det var hit ton˚aringarna kom om<br />
sommaren — de f˚a som fortfarande bodde i Maryville, för de flesta flyttade<br />
bort efter grundskolans slut när de skulle studera vidare vid fastlandet eller<br />
söka ett mer varierat jobb. Hit kom de och festade vid klipporna, drack öl och<br />
jordgubbscider och grillade kött p˚a eng˚angsgrillar. Ibland tog de med gitarr<br />
och satt och skr˚alade tillsammans, och de begrep förmodligen inte hur väl det<br />
hördes till andra sidan ön, där deras föräldrar l˚ag och försökte sova.<br />
Det p˚aminde honom lite om en av de där filmerna ifr˚an 1980- eller 1990-talet,<br />
antog Aaron, en av de där filmerna om blonda brudar och rökande, häftiga killar.<br />
De filmerna där hela gänget blev jagat av utomjordingar eller seriemördare och<br />
som alltid slutade med att bara den snyggaste killen och tjejen blev kvar, och<br />
att de först˚as ställde sig att kyssas vid seriemördarens döda kropp vid n˚agon<br />
brinnande stuga eller de sl˚aende v˚agorna i natten.<br />
Aaron hade sett Fredagen den trettonde, och hade inte gillat den allt för<br />
mycket, men han gillade Freddy Krueger-filmerna — Terror p˚a Elm Street och<br />
de andra. När han var yngre hade Aaron följt med sina vänner till klippor-<br />
na (eller s˚a hade de följt med honom — det var sv˚art att tolka händelserna i<br />
efterhand), och han mindes hur gärna han fram˚at sm˚atimmarna velat att ett<br />
UFO skulle landa och börja attackera dem, eller att en galning med hockey-<br />
mask skulle skutta ut fr˚an buskarna och punktera n˚agon stackares lungor innan
de andra började springa... han ville att det skulle hända, helt enkelt för att<br />
n˚agonting skulle hända. Lite skämdes han kanske för det efter˚at, men en stor<br />
del av honom ville fortfarande att n˚agonting spännande av den typen skulle<br />
ske.<br />
Aaron hade väl varit sin generations bad boy, antog han — den marijua-<br />
narökande motorcyklisten med solbrillor och bak˚atslickat svart h˚ar, han som<br />
sade ˚at sina egna föräldrar att g˚a och skita ner sig. Han log vid minnet, log<br />
vid tanken p˚a att de som varit del av hans häftiga gäng p˚a den tiden nu sedan<br />
länge flyttat ifr˚an ön, och att han själv egentligen hade förändrats för länge<br />
sedan, men att nästan hela befolkningen som var kvar änd˚a mindes honom som<br />
Maryvilles värsting.<br />
Som Tim, tänkte han. För Tim var han säkert fortfarande en värsting som<br />
kom in med ett gäng p˚a tre eller fyra personer, beställde marijuana och n˚agra<br />
öl och satte sig vid bardisken och snackade sig b˚ade fulla och höga. Men numera<br />
var det först˚as bara han som kom, den enda som var kvar fr˚an hans forna dagars<br />
gäng. Och han blev aldrig längre hög. Och de senaste dagarna hade det inte<br />
blivit s˚a mycket snacka av det heller, för den delen.<br />
Klipporna höjde sig och rasade sedan ner i havet igen, bara för att kom-<br />
ma tillbaka igen ögonblick senare. Aaron ställde sin motorcykel vid vägrenen,<br />
tog av sig hjälmen och gick sakta fram till stupet för att titta ned p˚a havet.<br />
V˚agorna slog v˚aldsamt mot stenen, lämnade den v˚at säkert fyra meter upp fr˚an<br />
vattenniv˚an.<br />
Det blir värre, tänkte Aaron utan att ens inse att han var s˚a cynisk igen<br />
som han försökte undvika att vara. Det blir betydligt värre — om n˚agra veckor<br />
kommer jag inte kunna st˚a här utan att bli nerdragen i havet av v˚agorna.<br />
Han sträckte sig instinktivt efter bröstfickan p˚a motorcykeljackan och försökte<br />
f˚anga upp cigarettpaketet, men det fanns inte där längre. Det hade inte funnits<br />
där p˚a m˚anga timmar. För m˚anga dagar. Han suckade, sänkte handen igen,<br />
satte sig ned med knävecken mot klippans stup, fötterna dinglande ett tiotal<br />
59
60 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD<br />
meter över vattnet, och lade sig sedan ned där. Himlen lyste gr˚avit över honom,<br />
s˚a gr˚avit som den blir när det inte bara är molnigt utan när molnen ligger över<br />
världen som en enda kupol.<br />
“Det är s˚a här världen slutar”, viskade han till den gr˚a kupolen. Han visste<br />
knappt om att han sade n˚agonting, visste knappt om hur cynisk han var igen.<br />
Han hade slutat att märka det vid det här laget, hade utan att ens märka det<br />
slutat att bry sig.<br />
“Det är s˚a här världen slutar.”<br />
En vindby slog till österifr˚an, och v˚agorna slog till h˚ardare mot klippan.<br />
Vinden bl˚aste till i hans l˚anga h˚ar, lät en del av det falla över hans ansikte,<br />
men nästa vind bl˚aste bort det igen utan att han reste ett finger för att göra<br />
n˚agonting ˚at det.<br />
“Det är s˚a här världen slutar.”<br />
Vinden slog till igen — det onda vädret var p˚a väg tillbaka. En regndroppe<br />
föll rakt p˚a hans näsa. Han drog efter andan och hans hals fylldes med kall luft.<br />
Hans hjärna var tom, motorcyklarna där inne antingen rörde sig i trehundra<br />
eller stod helt stilla. Han hade haft fel, ins˚ag han, för trots vad han hde trott<br />
skulle han aldrig kunna tänka här heller. Han skulle aldrig mer kunna tänka<br />
n˚agonstans. Hans heliga plats, hans spirituella tempel hade förstörts för evigt,<br />
aldrig mer skulle han finna sig själv. Han visste det.<br />
“Inte med en smäll...”<br />
Aaron visste inte vad han citerade — han hade läst det eller hört det n˚agon<br />
g˚ang, och det bara slog honom hur välpassande det var.<br />
Till vad?<br />
Passande till vad?<br />
Det visste han inte.<br />
En regndroppe till slog ned, den här g˚angen mitt i hans öga och som följd<br />
fick den honom att blinka till h˚art. Sedan föll en till, nästan utan mellanrum, p˚a<br />
hans mungipa. Sedan började allt fler falla samtidigt, och s˚a kom en vindby till
och slog ig˚ang regnet ordentligt, blötte hans h˚ar och hans jacka. Han blundade<br />
för att inte f˚a n˚agot mer i ögat, och slöt bort känslan av hur han hastigt blev<br />
dyngsur av regnet.<br />
“...utan med ett gnyende”, avslutade han och blundade h˚art, knep ihop<br />
läpparna till ett enda vitt streck.<br />
Regnet föll tätt över Maryville och över Aaron Christian, och för honom<br />
kändes deras fall som det av en fallande sky.<br />
Droppar av en fallande värld.<br />
61
62 KAPITEL 2. DROPPAR AV EN FALLANDE VÄRLD
Kapitel 3<br />
Vitsvartsnubben<br />
63
64 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
1<br />
Amanda Turner tröttnade p˚a att stirra ut genom fönstret. Vädret blev bara<br />
sämre igen, efter att ha varit helt okej ett tag.<br />
Hon drog för gardinerna, hällde upp ett glas rödvin fr˚an flaskan p˚a köksbordet,<br />
och gick med det till vardagsrummet. Det var välmöblerat; hade man tid för det<br />
s˚a kunde man väl h˚alla det fint i hemmet, det var hennes filosofi och den följde<br />
hon väl. Varje dag dammade hon, tv˚a g˚anger varje vecka dammsög och skurade<br />
golvet. P˚a sommaren tog hon hand om fönstren lika ofta, p˚a vinterhalv˚aret blev<br />
det lite mer sällan, när det änd˚a var s˚a mörkt att ingen märkte. Vardagsrummet<br />
var det rum hon skötte om mest, med den vackra, blodröda heltäckningsmattan,<br />
den stora platt-TV:n och de b˚ada skinnsofforna. Och öppna brasan, först˚as,<br />
trots att hon inte tänt p˚a ˚ar och dar. Kanske inte sedan innan Charles gick och<br />
blev senil, och det kändes som om poängen försvann en aning när han sällan<br />
ens märkte en skillnad.<br />
Hon satte sig i soffan, ställde vinet p˚a glasbordet och slog p˚a TV:n, kanal<br />
fyra. Det var reklam, evinnerlig förbannad reklam om n˚agon ny sorts ultimat<br />
binda för alla sorters kvinnor.<br />
“Och det v˚agar de visa p˚a dagtid”, mumlade den gamla kvinnan irriterat,<br />
drack en klunk ur glaset och noterade sedan att nyheterna började.<br />
Hon gillade fyrans nyheter, och hon gillade den söta flickan som brukade<br />
h˚alla i väderprognoserna. Smutsblont h˚ar i tv˚a flätor, petite, smal och kort, rött<br />
nagellack, alltid en vacker klänning. Ett riktigt fint, vitt leende p˚a läpparna.<br />
Det var bra. Det var s˚a hon ville bli tilldelad nyheterna, av en söt flicka och med<br />
ett leende — det var egentligen synd att hon bara fick h˚alla i vädret av allting.<br />
Hur gammal kunde hon vara? Tjugo? Tjugofem? Det spelade ingen större roll.<br />
Amanda hade genast gillat när kvinnorna fördes in i mediavärlden — ja,<br />
s˚a gammal var hon att hon f˚att bevittna det. M˚anga andra hade klagat, ville
hon minnas, de hade sagt att de inte kunde ta v˚ald, krig och död p˚a allvar<br />
när det kom ur munnen p˚a en jänta. Men hon själv hade genast kommit till<br />
insikt om hur mycket trevligare det var att höra detta fr˚an en kvinnas ljuva<br />
stämma. Det liksom lugnade ned ondskan, sorgen och hatet i det de sade, som<br />
ett ljusare draperi som täckte för den mörka verkligheten, och lät henne skymta<br />
sanningen samtidigt som hon kunde blockera bort den innan den trängde in i<br />
hennes mardrömmar.<br />
glaset.<br />
För det är en sjuk värld, tänkte den gamla kvinnan och sippade fr˚an vin-<br />
Ett antal hade dött i dag i n˚agon afrikansk stad, berättade mannen som<br />
höll i utrikesnyheterna. Hon uppfattade varken staden, antalet, eller orsaken.<br />
Det var inte intressant, och hon visste att hon änd˚a skulle ha glömt det till<br />
morgondagen.<br />
Ett ännu större antal hade avlidit i AIDS, vad som p˚a sjuttiotalet varit känt<br />
som bögsjukan och vad hon ännu kände som bögsjukan, och som nu plötsligt<br />
slagit till med en större attack, en större spridning i n˚agon stad hon inte upp-<br />
fattade namnet p˚a. Rykten hade spridits om att skyddsvaccinen fr˚an Europa<br />
och Amerika i själva verket gav viruset, meddelade mannen p˚a TV:n, rykten<br />
hade tagits för sanning och läkarna hade schasats ut ur omr˚adet. Och istället<br />
dog de i bögsjukan.<br />
Deras eget problem, tänkte Amanda och drack lite till vin, deras eget fel när<br />
de bryter mot naturen.<br />
Kina...<br />
Protester mot n˚agon pälsindustriell fabrik... en stengruva som rasade in i<br />
Vädret. Den där söta flickan hade p˚a sig en röd klänning den här g˚angen.<br />
Amanda log brett ˚at den. Fint val.<br />
“...och s˚a d˚aliga nyheter för norrmännen vid kusten, britterna och öarna<br />
emellan”, sade hon med sockersöt röst och ett falskt leende som tycktes nära<br />
att berätta att det trots allt kanske kunde vara goda nyheter. “Det som i media<br />
65
66 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
börjat omtalas som ˚arhundradets storm, det vill säga kollisionen av orkaner-<br />
na Maria fr˚an söder och Mathilda fr˚an Antarktis, närmar sig dessa omr˚aden.<br />
Maria har hittills rapporterats skörda sammanlagt trettiotv˚a liv, tio av dem i<br />
Tyskland där den slog till som värst. Stormen misstänks ha tagit än fler liv<br />
p˚a landsbygden. Myndigheter i flera av de drabbade länderna har de senaste<br />
dagarna gjort uttalanden och bett de som bor vid kusterna eller p˚a öarna att<br />
tillfälligt flytta in mot land, alternativt barrikadera fönster och vara beredd p˚a<br />
att ta sig ned i en källare eller n˚agot säkrare rum.”<br />
Flickan tog en paus och tittade snett fr˚an kameran, och för ett ögonblick<br />
tyckte Amanda att leendet svalnade fr˚an den blindheta glädjen hon alltid in-<br />
nehade, som om hon ville tillägga n˚agonting. Ögonblicket varade bara i n˚agon<br />
sekund, men ingenting kom, och istället tittade hon ˚ater rakt in i kameran och<br />
p˚a Amanda, och hon avslutade.<br />
“Mitt namn är Kerstin Bof˚ang, och nu g˚ar vi vidare till sporten!”<br />
Amanda Turner suckade djupt och lutade sig bak˚at i skinnsoffan, drack upp<br />
det sista ur vinglaset och suckade igen.<br />
˚Arhundradets storm, tänkte hon. S˚a nu säger de det. Nu h˚aller de inte<br />
tillbaka längre utan dramatiserar till den gräns som är journalistetiskt. S˚a det<br />
kanske blir världens underg˚ang trots allt. Hon blundade för ett ögonblick och<br />
försökte samla sina tankar. N˚aja, jag har i alla fall varit snäll.<br />
I bakgrunden pratade en yngre man med hockeyfrilla vidare om ett nytt<br />
världsrekord i löpning och ett Sverigeguld i fotboll, men Amanda lyssnade inte<br />
längre. Dels för att hon inte brydde sig det minsta om sport — det hade hon<br />
aldrig gjort — men mest för att hon hade annat att tänka p˚a. Som vad den<br />
där söta flickan — vad hette hon? Kristin? Kerstin? — p˚a TV4 kallade för<br />
˚arhundradets storm. Som r˚adet att barrikadera fönster och fly ner i källaren.<br />
Amanda Turner hade visserligen en källare, där brukade hon ha sin potatis<br />
och sitt vin, men hon förstod inte hur hon skulle ha kraft nog att barrikadera<br />
fönstren med sin klena, för˚aldrade kvinnokropp. Och om världen nu gick under
skulle hon väl änd˚a dö? Och vad var paniken i det förresten? Vad var det för fel<br />
med att hamna i himlen efter alla dessa ˚ar i Guds tjänst p˚a jorden? Som sagt,<br />
hon hade varit snäll.<br />
Den gamla kvinnan tittade bort mot väggen, där Charles fotografi hängde.<br />
Han log mot henne i sitt stelnade ögonblick p˚a jorden.<br />
“Visst har jag varit snäll?”, sade hon till sin salige man. När han inte svarade<br />
höjde hon vinglaset i en sk˚al.<br />
“...och världen gick under idag, den tjugosjunde december i Gud faderns ˚ar<br />
2005”, fortsatte hall˚amannen efter en paus att titta i sina papper.<br />
Amanda hade inte tittat eller ens lyssnat till TV:n, men orden stack ut för<br />
henne och hon stelnade till när hon hörde dem. Hon förde försiktigt blicken till<br />
TV:n, osäker p˚a vad hon skulle finna.<br />
“Ett antal, bland dem Sanna Nordström, Aaron Christian och Tim Alfreds-<br />
son, försökte h˚alla st˚and och sl˚ass för mänskligheten men blev alla dödade av<br />
Satans Vargar och först˚as Antikrist själv. S˚a världen gick under trots detta, s˚a<br />
ja...” Han harklade sig högljutt. “God jul i efterskott ˚at er alla! Jag i alla fall<br />
välkomnar v˚ara insektshärskare!”<br />
Han skrattade till som om han sagt ett skämt, eller kanske en referens, men<br />
om det nu var det s˚a var det i urusel smak, och Amanda Turner förstod det<br />
inte. Hon tänkte inte ens p˚a det, för den delen. Hon bara stirrade med öppen<br />
mun och en liten strimma vin rinnandes längs sin mungipa.<br />
“Mitt namn är Tobias Mattson, och jag välkomnar v˚ara tittare tillbaka till<br />
rutan för halv ˚atta-nyheterna senare ikväll. Tack.”<br />
Nyhetsjingeln hördes klinga fram och sedan klinga bort, och sedan ersattes<br />
den av reklam — ännu en reklam för bindor. Amanda Turner stirrade fortfa-<br />
rande rakt fram p˚a skärmen men lade inte märke till reklamen hon i vanliga<br />
fall skulle gnälla p˚a.<br />
“Vad... i självaste...”<br />
67
68 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
Hon lutade huvudet mot ena handflatan och ville stänga ögonen, men lyc-<br />
kades inte f˚a ner ögonlocken.<br />
“Jag blir galen”, intalade hon sig själv. “Jag h˚aller p˚a att bli galen. Är det<br />
det det här som händer när man blir senil? Jag blir gammal. Fan i helvete i<br />
Gud faderns namn, jag blir gammal och jag blir galen!”<br />
Hon lyckades stänga ögonen och blundade, andades djupt, upprepade orden<br />
om och om igen:<br />
“Jag blir galen... jag blir senil... jag blir galen... jag blir senil...”<br />
En l˚angfilm med Beck började p˚a TV:n, men hon märkte den inte. Regnet<br />
smattrade h˚art p˚a fönstret utanför, upptakten till vad som skulle g˚a till historien<br />
som ˚arhundradets storm.
2<br />
“Kom in”, knappade han in p˚a tangentbordet, och med ett kort pip dök<br />
texten upp p˚a skärmen. Han väntade en stund p˚a svar, och sedan upprepade<br />
han sig. “Kom in, är du där?”<br />
Texten dök upp p˚a datorskärmen med ännu ett kort pip. En paus, och snart<br />
visade textraden “Micke skriver ett nytt meddelande” sig längst ner i hörnet,<br />
och sekunder senare svarade Micke “<strong>Här</strong>, hämta kaffe.”<br />
“Fint. Hur är stormen?”<br />
En paus. Sedan: “Växer. Kommer till er snart.”<br />
“Snöar det?”<br />
“Lite. Bl˚aser mest. Ska snöa mer sen.”<br />
Maik Senvy rullade bort kontorsstolen till det stängda fönstret, lade den<br />
tjocka handen mot rutan och tryckte sitt ansikte mot den. Vindarna slog där<br />
ute, det gjorde de sannerligen, och det regnade tyngre än det gjort p˚a evigheter,<br />
men ingen snö än. Han kunde inte se ända bort till havskanten fr˚an polishuset,<br />
som av klara skäl stod placerat i centrala Maryville, mitt p˚a ön, men han kunde<br />
ana vilka v˚agor som slog där, och vilka som antagligen skulle komma inom en<br />
snar framtid. När stormen kom.<br />
Han rullade tillbaka till skrivbordet, och lade ˚ater händerna p˚a tangentbor-<br />
det till den enda Internetuppkopplade datorn p˚a Maryville.<br />
“Glad jag f˚ar vara i det säkraste huset d˚a”, svarade han och lade till en<br />
blinkande smiley, som snart besvarades med en likadan.<br />
Att vara polischef (eller rättare sagt den enda polisen p˚a ön förutom den<br />
där Kim Nordström, men polischef hade en betydligt mer respektabel ton) i<br />
en stad, även en sm˚astad som Maryville, hade sina fördelar. Den saken var<br />
säker — fin lön, gratis hyra i polishuset (och vilket hus med sina ljudisolerade,<br />
värmande väggar!), och s˚a först˚as den enda Internetuppkopplade datorn, egent-<br />
69
70 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
ligen för nödsituationer och liknande. Och som om det inte räckte var ju jobbet<br />
allt annat än komplicerat. I en sm˚astad som Maryville fanns helt enkelt inte<br />
brottsligheten. I värsta fall kunde en cykel bli stulen, men den som stal en cykel<br />
i en stad där alla kände alla och där antalet cyklar l˚ag p˚a under tv˚ahundra i<br />
det totala... den hade inte precis alla getter hemma, om man säger s˚a. Aldrig<br />
skulle n˚agon f˚a för sig att prova p˚a att r˚ana butiken. Inbrott kunde visserligen<br />
förekomma, men det var alltid en stor nyhet den g˚ang om ˚aret eller s˚a som det<br />
skedde, och det var inte direkt organiserad brottslighet, utan snarare en unge<br />
med för liten veckopeng och för mycket fritid. Polisens jobb var visserligen inte<br />
bara detta... men allt annat var trivialiteter.<br />
“Bara se till s˚a alla har’e bra”, hade hans företrädare sagt när de diskuterade<br />
hans arbetsplikter. “Bara se till att allt är okej med alla och allting. Se till att<br />
fyrtornet fungerar, att ingen skadar sig allvarligt, att inga offentliga byggnader<br />
f˚ar översvämningar... du vet. Du behöver först˚as inte ta hand om alltet — du är<br />
ju faen ingen fastighetsskötare, va! Men se till att allt är bra bara, och dirigera<br />
jobbet därefter... det är rätt enkelt, men n˚agon m˚aste ju göra det i alla fall.”<br />
Jobbet blev först˚as mycket jobbigare under stormarna, men även om antalet<br />
ärenden var flera hundra procent över det normala var det änd˚a bara ett f˚atal<br />
— huvudsaken var att han alltid var p˚a jour och alltid var redo att ge sig ut.<br />
När Maik Senvy först fick höra om stormarna, hade han inte velat tro det.<br />
Han hade visserligen bott p˚a fastlandet innan han tog jobbet p˚a Maryville, men<br />
han hade trots allt bott vid kusten, och han kände till hur stormarna kunde<br />
bli även där. Det var inget allvarligt, men de kunde ju bli lite bökiga, och han<br />
hade antagit att detsamma var fallet med Maryville. Men i sitt tionde ˚ar p˚a ön<br />
kunde han nu säga annorlunda — stormarna blev värre.<br />
Och trots att stormen knappt ens börjat, hade han redan idag f˚att ett samtal<br />
fr˚an förest˚andaren av affären om att den blivit alldeles fylld med vatten. Han<br />
hade ringt Kim Nordström och snart skulle de tre mötas vid affären för att se<br />
vad som kunde göras. Normalt sett skulle han först˚as bara se till att det blev
ordnat, utan att behöva göra det själv, men det var tydligen allvarligt den här<br />
g˚angen. Allvarligt nog för att beröra polisen.<br />
Det knackade p˚a dörren och direkt efter öppnades den av knackaren. Kim<br />
var inte direkt tjock — och definitivt inte lika kraftig som Maik — men han hade<br />
en riktig ölmage under polisjackan. Hans h˚ar var gr˚anande och kortklippt, och<br />
han var helt enkelt normal, p˚a ett ganska skrämmande sätt helt stereotypisk.<br />
Han hejade vänligt men under det s˚ag Maik Senvy utan problem hur irriterad<br />
han var att behöva arbeta p˚a en söndag. Maik var ocks˚a irriterad, men inte lika.<br />
Han var van, och dessutom hade han i alla fall ingen fru att vara hos i annat<br />
fall. Han missade ingenting.<br />
“Kom nu”, sade han till Kim och drog ˚at sig jackan. “Nu drar vi och kollar<br />
vad den gamle fulingen behöver mig till.”<br />
†<br />
Vattnet hade redan börjat ligga i stora pölar p˚a Maryvilles asfalterade gator,<br />
och här och var rann sm˚a bäckar längs trottoarerna och ned i n˚agot avlopp.<br />
Den gamle fulingen — Jimmy Tour — stod under affärens verandatak i pl˚at<br />
och väntade p˚a dem när Kim och Maik svängde in med polisbilen. Han lyfte p˚a<br />
sin bruna cowboyhatt i hälsning när de skyndade upp till verandan fr˚an regnet,<br />
men han s˚ag inte precis glad ut.<br />
“Värre än n˚agonsin, det är vad det är”, muttrade han och lyckades knappt<br />
överrösta regnets smatter mot pl˚aten med sin klena, gamla röst. “Kan inte<br />
klampa in utan att blöta ner fötterna, det kan jag inte. Och det är inte det<br />
värsta.”<br />
“Vad är det värsta?”, fr˚agade Kim.<br />
“Du f˚ar se. Jag tror n˚an gjort detta, det är vad jag tror.”<br />
“N˚agon som gjort det? Hade det inte regnat in?”<br />
“Jo.” Han sade det för l˚agt för att det skulle höras, men de s˚ag ordet p˚a<br />
hans läppar. “Det har det. Kom här.”<br />
71
72 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
“Men — ”, började Kim, men han blev genast avbruten av den gamle.<br />
“Jag ska visa. Ni kommer att först˚a, sanna minna ord, ni kommer att<br />
först˚a...”<br />
Jimmy Tour vände ryggen mot dem och gick in till butiken. Kim började<br />
följa efter, men Maik drog v˚ardslöst tag i hans jacka och nästan väste i hans<br />
öra:<br />
“Han är galen, galen och gammal”, sade han. “Levt här s˚a länge som n˚agon<br />
annan, och tror fortfarande han kan ha hand om butiken. Fattar inte att han<br />
drar ut oss s˚ahär, inte sant?”<br />
Kim bara nickade, och visste inte om han var irriterad p˚a den gamle fulingen<br />
som Maik var, eller om han snarare tyckte synd om den gamle mannen som<br />
levt ut sina bästa dagar men änd˚a krävde dem ˚ater. Han suckade, hoppades att<br />
ärendet skulle bli kort, och de b˚ade gick efter Jimmy Tour.<br />
†<br />
Lyset fungerar i alla fall. Det var Kims första tanke. Maiks första tanke var<br />
vad i helvete.<br />
Det var klart att strömmen inte hade g˚att, ins˚ag Kim när han tänkte ett<br />
ögonblick längre — det krävdes mer än lite bl˚ast och regn för att strömmen<br />
skulle g˚a, i alla fall när systemet verkligen var uppbyggt för att t˚ala det värsta<br />
— men med tanke p˚a hur butiken s˚ag ut s˚a skulle det inte ha förv˚anat Kim<br />
det minsta om ljusrörslamporna faktiskt var utslagna trots det, men istället<br />
surrade de lugnt och irriterande monotont uppe i taket, flera meter över dem.<br />
Vattenniv˚an var över hela golvet p˚a i alla fall tre decimeter, samma höjd<br />
som ytterdörren, och Kim lyckades med sin briljanta deduktiva förm˚aga att<br />
inse att den skulle ha varit högre om vattnet inte rann ut genom dörren. Och<br />
visst blev de blöta om fötterna, för varken Maik eller Kim hann bry sig om att<br />
titta framför sig innan de stegade ut i vattnet, när Jimmy Tour g˚att framför<br />
dem utan n˚agra problem.
Överallt var det blött, och “överallt” var i detta fall inte en överdrift, inte<br />
ett talessätt: hyllorna, kassadisken, väggarna, till och med taket var täckt av<br />
vatten, och där det inte fortfarande rann och droppade om det — som taket —<br />
s˚a var det i alla fall synbart v˚att. Det var som om det regnat inomhus. Eller<br />
som om n˚agon tagit en vattenslang och sprutat ut över allt, vilket först˚as var<br />
en mer logisk förklaringen. Det hördes ett evigt droppande, hur vattnet föll<br />
b˚ade fr˚an taket, väggarna och hyllorna och droppade ned i sjön under. En av<br />
ljusrörslamporna blinkade hektiskt.<br />
“Vad i...”, började Maik med gapande mun, men han förm˚adde inte komma<br />
längre i meningen. Han hade sett orden p˚a den bortersta väggen.<br />
Det var skrivet med kolsvart färg, och trots att den nog var torr nu hade den<br />
runnit, och under de snirkliga, välgjorda bokstäverna formades l˚anga sträck av<br />
färg. De anade att det var sprayfärg, men skriven högt upp p˚a väggen, mycket<br />
högre upp än även en l˚ang människa skulle kunna n˚a ens st˚aende p˚a stol.<br />
Han använde stege, tänkte Kim som hastigast, som för att kasta bort sina<br />
tvivlande sinnen. Han m˚aste fan ha använt stege. Men han s˚ag sig kvickt om<br />
för bevis att stödja sin tes, och han ins˚ag att här fanns ingen stege. Och vem<br />
skulle ta med sig en stege, skriva det där, och sedan ta stegen och ˚aka hem<br />
igen? Vem skulle inte välja att istället bara skriva det hela en bit längre ned p˚a<br />
väggen? Maik ins˚ag, att det var som om vem som än gjorde detta helt enkelt<br />
ville imponera, men han förstod inte varför.<br />
Akta dig för Vitsvartsnubben!<br />
Och akta dig för sonen!<br />
Ja, akta dig för hela jävla armadan!<br />
Med vänliga hälsningar fr˚an DRAKEN<br />
“Vitsvartsnubben”, mumlade Kim andlöst. “Sonen... draken... vad fan är<br />
det här?”<br />
“Är det inte besynnerligt, är det inte det?”, fr˚agade Jimmy Tour och kliade<br />
sig p˚a näsan. “Hört talas om den här? Är det n˚agon som bor här?”<br />
73
74 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
“Hördu du”, sade Maik, den enda som lyckades släppa blicken fr˚an graffitin<br />
p˚a väggen. “Du bor i Maryville, minns du det? Ungarna m˚a vara skitiga, det<br />
är sant det, men graffiti? Nä nä! Det har vi aldrig sett.”<br />
“S˚a vem är det?”, fr˚agade Kim. “Om det inte är n˚agon fr˚an Maryville?”<br />
“˚A, jag säger inte att det inte är n˚agon fr˚an trakten. Jag säger bara att vi<br />
inte sett n˚at s˚ant förut. Det kan vara vem som helst, vem som helst i de där...<br />
de där gängen. Varför inte den där killen Nilsson. Eller tjejen Northen, hon har<br />
varit lite väl vild p˚a sistone. Eller varför inte din egen dotter, va?”<br />
“Nu blandar du inte in Emilia här!”, sade Kim, plötsligt ilsket. “Du vet<br />
vem det är som gjort det här lika lite som en gräshoppa vet hur han spelar<br />
Beethovens femte symfoni.”<br />
“Nu f˚ar du inte l˚ata dina personliga affärer blanda in sig i de här po-<br />
lisaffärerna, Nordström”, sade Maik, och Kim förvirrades av hans plötsliga<br />
användning av hans efternamn. För inte första g˚angen ins˚ag han att polis-<br />
chefen var besatt av polisfilmer. “Emilia ska behandlas som vilken som helst”,<br />
fortsatte han, “oavsett om hon r˚akar vara din—”<br />
“Men nu ska vi väl inte peka finger!”, utbrast butiksförest˚andaren, och Maik<br />
tystnade. “Jag vill bara... ja, jag vill f˚a ordning här. F˚a ut de där, de där<br />
konstiga orden fr˚an väggen, f˚a bort vattnet fr˚an golvet, se om n˚agra saker är<br />
vattenskadade... det m˚aste de ju vara, verkar det ju som. Jag bryr mig inte om<br />
vem som gjort det. Jag behöver bara ordna upp. Jag m˚aste ha butiken öppen i<br />
morgon, vet ni. Nu när stormen kommer — ˚arhundradets storm, säger de ju p˚a<br />
TV — s˚a kommer alla vilja handla. Köpa in proviant. S˚a blir det alltid, vet ni.<br />
Alla blir lite extra paniska, även här ute.” Han tvekade, sedan fortsatte han,<br />
“speciellt här ute. S˚a snälla, bara hjälp mig att f˚a i ordning!”<br />
De tv˚a poliserna var b˚ada tysta ett tag, och s˚ag sig sedan om.<br />
“S˚a du vet inte vem den där Vitsvartsnubben är?”, fr˚agade Kim sin överordnade.<br />
“Men h˚all käft om den jävla Vitsvartsnubben!”, utbrast Maik. “Vem vet,<br />
vem bryr sig! Det är bara n˚agon ungjävel som spelar ett spratt, det är allt. Ta
en mopp och skura nu, Nordström, och glöm det här med den där vitsvartsond-<br />
raken.”<br />
Maik och Kim tog var sin mopp, och arbetade h˚ardare än de b˚ada gjort<br />
n˚agonsin förut helt enkelt för att de inte hade n˚agot val. Den gamle fulingen<br />
Jimmy Tour ställde i ordning varorna, slängde ett antal av dem, och gav sedan<br />
de b˚ada poliserna till och med extra dricks för deras hjälp.<br />
Men inte skulle de glömma Vitsvartsnubben, inte.<br />
75
76 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
3<br />
Den affär som hette Mejnell Comics! l˚ag i en källare. Carl Mejnell hade<br />
lyckats f˚a ut ett l˚an (hur han lyckades med det förstod varken han eller hans<br />
mor), och hade köpt upp källaren, en del av en lagerlokal p˚a mittgatan, av ett<br />
dödsbo. Just att det var en källare gjorde honom ingenting alls; han behövde<br />
bara de tv˚a rum som fanns, ett större som användes som själva butiken, och ett<br />
mindre som fungerade som kontor bakom, ett kontor med ett skrivbord och en<br />
massa papper och ingenting mer. Kunderna han sökte var dessutom inte den<br />
typ som sökte sig efter stora skyltfönster med vackra saker, skyltfönster som en<br />
källare inte kunde bidra med, utan de barn och ungdomar som besökte hans<br />
butik blev alla kunder av rykten i skolg˚arden.<br />
Det enda riktiga problemet med lokalen var avst˚andet ifr˚an hans mor — en<br />
mor för gammal och sliten för att ta hand om sig själv, som ständigt behövde<br />
sin sons kärlek och assistans.<br />
När Carl Mejnell den här g˚angen kom hem till sin mor, i hennes villa i Ma-<br />
ryvilles hamnkvarter, s˚a stod maten redan färdig p˚a spisen. Den gamla kvinnan<br />
satt p˚a en stol vid köksfläkten och rökte en hemrullad cigarett, men bara en<br />
br˚akdel av röken sögs upp i fläkten, medan resten spreds i lokalen och fick Mej-<br />
nell att hosta lätt. Hon var iklädd en av sina finare, gr˚aa klänningar, och hennes<br />
gr˚avita h˚ar var uppsatt med en h˚arklämma.<br />
När hon s˚ag sin son i dörröppningen sken hon upp, men det hjälpte inte för<br />
att hon skulle yngras mer än en smula — hon var bara sextio ˚ar, men s˚ag ut<br />
att vara minst ˚attiofem. Kanske mer.<br />
“Jag sade ju att jag skulle laga maten”, sade Mejnell sm˚airriterat när han<br />
steg fram och kramade om sin mor där hon satt.<br />
“Du kom ju inte”, sade hon, och Mejnell kände orden som en kniv i hjärtat.<br />
Han var nästan fyrtiofem minuter sen, det visste han, och han hade hoppats
att hon inte skulle märka det. Han hade suttit och g˚att igenom veckans pap-<br />
persarbete, och tiden hade sprungit iväg fr˚an honom.<br />
Hon försökte ställa sig upp, men han protesterade.<br />
“Nej, mamma, sitt, sitt kvar där du.” Hon log vänligt, men sade inte ett<br />
ord. Han lade handen p˚a hennes panna. “Du brinner ju. Du borde ligga till<br />
sängs.”<br />
“När dags är dags s˚a är det dags”, svarade hon utan att bli av med sitt vaga<br />
leende. “D˚a dör jag hellre st˚aende än i en säng.”<br />
Han var nästan p˚a väg att p˚apeka för henne att hon faktiskt satt och inte<br />
stod upp, men han lät bli och drog sig istället bort fr˚an det obehagliga sam-<br />
talsämnet.<br />
Mejnell lade upp mat ˚at de b˚ada, och de ˚at tillsammans och under spänd<br />
tystnad. Hon fr˚agade honom om affären, och han ljög och sade att det gick bra<br />
— han visste mycket väl att han hade alldeles för f˚a kunder för att klara av<br />
hyran. Än s˚a länge skulle han han klara sig p˚a l˚anet i alla fall i ett halv˚ar till,<br />
kanske ett ˚ar, och han ville inte oroa henne i onödan.<br />
Speciellt när jag inte vet om hon kommer behöva uppleva det, sade en otäck<br />
tanke i hans huvud, och han skjöt undan den.<br />
Samtidigt ins˚ag han att han i en liten mörk vr˚a av sin själ visste att modern<br />
hade gott om pengar, och att pengarna skulle vara hans dagen hon dog. Han s˚ag<br />
upp p˚a sin mor där hon ˚at, hur hon kämpade att h˚alla ordning p˚a besticken och<br />
vattenglaset, och han gjorde allt han kunde för att skjuta undan sina tankar.<br />
Allt skulle ordna sig.<br />
†<br />
Efter middagen stoppade han om henne, och trots att hon p˚astod att hon<br />
inte var sömnig (hon är ett barn, tänkte han sorgset, ett stort barn) s˚a somnade<br />
hon p˚a fläcken efter att ha hamnat under täcket.<br />
77
78 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
Mejnell satt kvar p˚a stolen intill hennes säng en stund och bevakade henne.<br />
Hennes sängkläder var som väggarna ordinära och tr˚akigt vaniljvita, med ett ur-<br />
vattnat schackmönster, medan väggarna demonstrerade för Mejnell främmande<br />
släktingar p˚a inramade, svartvita foton.<br />
Med ens ins˚ag han att han visste otroligt lite om sin familj utöver sin mor,<br />
och den där mörka delen av hans själ fr˚agade honom om han n˚agonsin skulle f˚a<br />
veta vilka de var. En ännu mörkare del fr˚agade honom om han ens ville veta.<br />
N˚agra minuter sedan upptäckte Mejnell sig med att vara p˚a väg att somna<br />
till där han satt p˚a stolen. Han ryckte till som om han varit p˚a väg att ramla<br />
omkull, kliade sig i ögonen och bestämde att det var dags att bege sig hem˚at.<br />
En snabb blick mot nattduksbordsklockan visade att hon redan var en bra bit<br />
över midnatt. Med en suck ins˚ag Mejnell att han skulle börja jobba tidigt nästa<br />
morgon, trots att det antagligen inte skulle komma n˚agon kund alls p˚a hela<br />
morgonen och förmiddagen.<br />
Han hade precis rest sig upp för att g˚a, och vänt sig ifr˚an sin mor, när han<br />
hörde henne mumla n˚agonting. Han vände sig om.<br />
“Vad sade du?”<br />
Hon mumlade n˚agonting ytterligare, utan att öppna ögonen. Hon pratade i<br />
sömnen. Mejnell visste inte om det var hans ensak, men nästan reflexivt lutade<br />
han sig över sängen med örat mot hennes mun, och hörde henne viska n˚agra<br />
enstaka ord i sin oroliga sömn.<br />
“Vitsvart... akta... vit... svart...”
4<br />
Amid ville egentligen bara springa in, springa ut, f˚a allt överstökat, komma<br />
hem igen, skynda upp p˚a sitt rum och stänga och l˚asa dörren. Men s˚a enkelt var<br />
det inte alltid, och istället fick han vandra runt bland feta, svettiga, högljudda,<br />
äckliga människor och trängas mellan dem där de knuffade fram sig själva p˚a<br />
den l˚anga vägen mot graven.<br />
Han gick runt i den gamle gubben Jimmy Tours närbutik, och s˚ag hur den<br />
plockades rent p˚a allt den var värd hastigare än n˚agonsin förut. Utanför bl˚aste<br />
vindarna runt vildare än de gjort p˚a mycket länge, och det stressade upp folk<br />
nästan lika mycket som stormvarningarna p˚a radio och TV. Det kändes som om<br />
hela Maryville bestämt sig för att handla in sina varor p˚a precis samma affär<br />
precis samma dag och timme, och när Amid skyndade runt i butiken tyckte han<br />
sig krocka ihop med precis alla han n˚agonsin känt, samt en mängd människor<br />
han för den delen aldrig sett p˚a ön.<br />
“Urs —”<br />
Amid stönade till när han blev tillknuffad in i en tom hylla av en förbiskyndande<br />
gammal gubbe som sedan skyndade sig vidare och slängde sig över en sista p˚ase<br />
fryst majs. Han hörde hur en kvinna svor ˚at honom att hon behövde den bättre,<br />
men gubben skrattade h˚anfullt och knuffade till Amid igen p˚a vägen fr˚an majs-<br />
hyllan till den enorma kassakön.<br />
Vid godishyllorna stod ett gäng fnissiga ton˚arstjejer och diskuterade Gud-<br />
vet-vad, men de tystnade och gav varandra menande blicker när Amid gick förbi<br />
och stannade till vid en hylla med tuggummipaket. En av flickorna kunde inte<br />
h˚alla sig för skratt, utan började att fnissa, och hennes kamrat höll fingrar med<br />
rosam˚alade naglar över sin mun medan de alla drog sig därifr˚an. Amid l˚atsades<br />
som om han inte märkte dem, men tittade sig sekunden efter att de försvunnit<br />
om, och han smög som hastigast ned en Snickersbar i fickan när ingen tittade.<br />
79
80 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
“Amid?”<br />
Han vände sig förbluffat om och trodde i ett iskallt ögonblick att han blivit<br />
upptäckt i sitt illd˚ad, men när han s˚ag vem det var och vad hennes ansiktsut-<br />
tryck sade honom s˚a lugnade han sig genast.<br />
“Hej, Mia.”<br />
Mia hade sitt korta, röda h˚ar utsläppt över axlarna, och hade p˚a sig en tjock<br />
vinterjacka med fejkpäls kring luvan. Hennes annars bleka kinder var rosenröda<br />
i kylan, och hennes ögon var nu om n˚agonsin omöjliga att inte falla in i.<br />
“Hej, Amid”, sade Mia blygt, och Amid ville bara att hon skulle försvinna.<br />
Han letade i folkmassorna efter n˚agon han kände väl nog att l˚atsas leta efter,<br />
men han ins˚ag samtidigt att den enda s˚adana person skulle vara just Mia.<br />
“Vad... vad gör du, Mia?”<br />
Hon tittade ned p˚a sin famn där hon höll ett sexpack med tv˚alitersflaskor<br />
mineralvatten. “Mamma skickade mig för att köpa vatten”, sade hon försiktigt.<br />
“Hon tänkte att vattenrören kanske... ja. I stormen.”<br />
“S˚a varför fyller hon inte bara p˚a gamla flaskor nu, och ställer undan om<br />
det händer?”<br />
Mia sneglade ned p˚a sitt inköp och ins˚ag sakta att han hade rätt.<br />
“En order är en order”, log hon nervöst.<br />
Amid försökte le men ins˚ag att det höll p˚a att döda hans ansiktsmuskler,<br />
som helst ville att han skulle skrika.<br />
“S˚a vad gör du?”, fr˚agade hon pinsamt.<br />
“Jag... handlar.”<br />
“˚Ah.”<br />
Tystnaden höll i sig och grep sakta fast Amid som kvicksand, höll kvar<br />
honom fastgjuten i det leriga golvet och fick honom att kallsvettas tills han<br />
trodde han skulle svimma.<br />
“Fyller inte din far ˚ar snart?”<br />
Hon talar!
“Jo. Onsdag.”<br />
“˚Ah.”<br />
Vunnen tillbaka fr˚an den mentala kvicksanden med n˚agra f˚a enkla ord,<br />
vände sig Amid lätt om och började titta p˚a de olika chokladkakorna p˚a hyllan.<br />
Han sneglade obekvämt mot Mia som stod snett bakom honom, och han ins˚ag<br />
att han inte skulle ha n˚agon mer choklad än den han hade i fickan, men nu när<br />
han vänt sig dit˚at kunde han inte bara vända sig ifr˚an hur som helst.<br />
“Ska ni ha n˚agon fest?”, fr˚agade Mia i ett försök att l˚ata nonchalant. “När<br />
din far fyller ˚ar, menar jag.”<br />
“Jo”, svarade han kort. “Eller, fest, en lite mindre grej med familjen, du<br />
vet.” Han plockade upp en slumpmässig chokladkaka och l˚atsades läsa p˚a den.<br />
N˚agon av alla galningar i butiken skyndade förbi honom och ryckte ˚at sig en<br />
handfull chokladkakor som han genast slängde i sin shoppingkasse p˚a väg mot<br />
läsken.<br />
Amid sneglade mot Mia och fastnade ännu en g˚ang i de ljusbl˚a ögonen under<br />
hennes röda lugg.<br />
“Du f˚ar komma om du vill”, sade han.<br />
Mia sken upp i samma ögonblick som Amid ˚angrade att han hade sagt vad<br />
han sagt istället för att slänga en chokladkakehylla p˚a henne och sprungit. Han<br />
ville inte träffa henne. Inte nu, inte p˚a onsdag, inte n˚agonsin — och absolut inte<br />
i sitt eget hem dit han faktiskt bjudit in henne s˚a att hon fick n˚agra vilseledande<br />
illusioner.<br />
“Jättegärna”, utbrast Mia och hoppade av glädje. Amid lyckades ge henne<br />
ett kort leende. “Jag borde g˚a nu”, sade hon och tittade ned p˚a vattnet i famnen.<br />
“Det börjar bli mörkt.”<br />
“Hejd˚a.”<br />
“Vi ses p˚a onsdag, Amid.”<br />
Hon s˚ag ut att vara p˚a väg att rusa fram och ge honom en kram, men<br />
gungade istället fram och tillbaka p˚a sina fötter en stund innan hon nästan<br />
81
82 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
sprang förbi honom mot kassan.<br />
Amid s˚ag efter henne där hon skyndade bort, och när hon ställt sig i kassan<br />
sneglade hon efter honom för ett ögonblick, men sedan rodnade hon och tittade<br />
bort när deras blickar möttes.<br />
Amid s˚ag bort fr˚an henne och gick hastigt till läskavdelningen, ryckte till<br />
sig en tv˚aliters Coca-Cola och sm˚asprang förbi utg˚angen utan att betala.<br />
Ingen märkte pojken försvinna i folkvimlet.
5<br />
När det gäller Maryville är det ovanligt m˚anga som är troende. Det är inte<br />
riktigt s˚a att man vet varför, först˚as, men det finns teorier.<br />
Varför vi över huvud taget lever mer sekulärt nu än förr har förmodligen den<br />
enkla förklaringen att vi inte längre behöver Gud, eller rättare sagt vi behöver<br />
inte uppfinna en tro p˚a Gud — för säg vad du vill om Guds existens, men<br />
det finns i slutändan inga övertygande argument ˚at n˚agot av h˚allen. I grunden<br />
svävar vi i ovisshet. I grunden är vi alla till största delen agnostiker. Men<br />
samtidigt har det under världshistorien funnits diverse argument för existensen,<br />
även om de inte kan klassas som övertygande, och under tiden d˚a människan<br />
först˚att mer har ocks˚a fler av dessa argument slagits h˚al p˚a — idag vet vi varför<br />
solen finns, varför stjärnorna tycks st˚a stilla i himlen och varför planeterna inte<br />
gör det. Vi behöver inte uppfinna gudar och gudinnor som vandrar planeternas<br />
färder — för det är det ordet planet kommer ifr˚an, som betyder vandrare. Vi<br />
klarar oss utan dessa gudar. Och vi vet varför˚asknedslagen sker, utan att behöva<br />
blanda in Tor och hans hammare. Gud motbevisas inte, och Gud kommer aldrig<br />
att kunna motbevisas — men likväl tappas allt fler argument för hans existens<br />
när tiden passerar.<br />
Idag har vi v˚art dricksvatten och v˚art McDonalds och v˚ar platt-TV, vi har<br />
modern medicin och vi har först˚aelse för universum — inte hundraprocentig,<br />
l˚angt ifr˚an, men änd˚a enorm först˚aelse — och vi har ingenting mer vi behöver be<br />
om, egentligen. En präst sade en g˚ang till mig att de procentuellt mest troende<br />
i världen var de p˚a ett flygplan p˚a väg att störta, och det stämmer antagligen<br />
— när vi verkligen behöver n˚agon sista chans tar vi vad vi än kan f˚a, även om<br />
det bara handlar om en flygande tekanna eller ett osynligt spagettimonster. Det<br />
är mänsklig natur att söka efter mönster och chanser, att söka efter n˚agonting<br />
som älskar oss och bryr sig om oss, och medan det i m˚anga fall kan g˚a överstyr<br />
83
84 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
är det i grunden en magnifik förm˚aga.<br />
Kanske är det detta behov av att tro som är anledningen till den stora<br />
mängden troende p˚a Maryville. För när det kommer till Maryville är det nog<br />
det närmsta du kan komma att störta med ett flygplan utan att faktiskt sitta<br />
i ett flygplan.<br />
Och för en enklare teori — förmodligen är det väl helt enkelt mest tradition.<br />
Kyrkan var viktigare förr, det är ingen nyhet, och m˚anga som bor p˚a Maryville<br />
idag har släkt där som g˚ar tillbaka hundratals ˚ar, ända tillbaka till de kristna<br />
korst˚agen. Det finns undantag som bekräftar regeln först˚as, men de blir ganska<br />
lätt p˚averkade av massorna. Och i princip alla som inte tror, speciellt de äldre,<br />
följer änd˚a med till Maryvilles katolska kyrka varje söndag i alla fall för... ja,<br />
just det. Tradition.<br />
†<br />
Fader Albert Clarenton och hans assistent (alternativt biträdande präst, al-<br />
ternativt kyrkov˚ardare) Mario skötte kyrkan efter precis samma princip. Den<br />
katolska kyrkan p˚a Maryville hade under m˚anga ˚ar samma familj av präster,<br />
och trots att den barnlöse Clarenton (vars hustru dessutom var död sedan fle-<br />
ra ˚ar tillbaka) förmodligen ocks˚a blir den siste i ledet s˚a fortsätter han att<br />
följa traditionerna in i det sista. Traditioner, som den unika ordningen under<br />
samlingarna, och som att h˚alla söndagspredikan under kvällen och inte p˚a mor-<br />
gonen, var s˚adana saker som dragit Maryvilles kyrka allt längre ifr˚an fastlandets<br />
generella restriktioner och idéer. Men vad gjorde det?<br />
Regnet slog fortfarande lika h˚art som den gjort tidigare p˚a dagen, när fader<br />
Clarenton och Mario tog emot de första besökarna klockan tjugo i fem. Sakta<br />
men säkert fylldes stolarna framför altaret och Jesuskorset, trots att färre kom<br />
nu än under till exempel mitten av sommaren. Men s˚a var det alltid när det<br />
var stormvarning; folk var rädda, helt enkelt, och det var mycket först˚aeligt.<br />
Trots detta kom en hel del: familjen Northen (förutom sonen, han dök aldrig
upp); modern och dottern Carlsson; Sanna och Kim Nordström, med b˚ade son<br />
och dotter; butiksinnehavaren Jimmy Tour; och ett antal till. De äldre var den<br />
m˚algrupp som saknades till störst grad denna dag, men Clarenton kunde först˚as<br />
först˚a dem — gamla och svaga, hur gärna vill man d˚a ge sig ut mitt i regnet<br />
och bl˚asten?<br />
Självklart fanns även de medborgare som inte hade n˚agon riktig ursäkt för<br />
sin fr˚anvaro. De som Maik Senvy, polischefen — han hade till och med ett<br />
av mycket f˚a välutrustade fordon p˚a ön, och änd˚a dök han mycket sällan, om<br />
n˚agonsin, upp p˚a gudstjänsterna. Men Clarenton visste var han var i denna<br />
stund. Ingen tvekan om saken, Maik Senvy satt hemma hos sig med en flaska<br />
whiskey och n˚agon tidning med nakna tjugo˚aringar p˚a omslaget. Clarenton var<br />
tvungen att hejda sig fr˚an att flina ˚at tanken.<br />
Han f˚ar vad han förtjänar till sist, tänkte han sedan. Han kommer ruttna i<br />
helvetet, det kommer han.<br />
Clarenton hade valt ut sitt kapitel dagen innan, och han hade inte tvekat.<br />
Det hade kommit s˚a plötsligt, och vad han först trodde — att han höll p˚a att bli<br />
senil och tokig och att det var därför han fastnat s˚a för raderna — förvandlades<br />
snart till tron att det var Gud och ingen annan än Gud som sade ˚at honom att<br />
välja kapitel tretton i Uppenbarelseboken. Varför Gud skulle ha denna plan för<br />
honom, det visste han inte.<br />
Han steg nu upp p˚a altaret, klädd i sin vackra, helsvarta prästrock med det<br />
vita bandet vid halsen, och harklade sig i mikrofonen. Folkmassan tystnade,<br />
och i ett ögonblick var allt som hördes regnet som slog de färgade kyrkfönstren<br />
halvt fördärvade.<br />
Sedan talade han.<br />
†<br />
“Välkomna”, sade fader Albert Clarenton, “till Guds hus denna heliga dag.<br />
Jag vill börja med att säga som jag säger varje ˚ar vid den här tiden: som ni<br />
85
86 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
säkert redan har hört s˚a kommer vinterstormen snart till ön. Om media har rätt<br />
i sina antaganden, med andra ord om vi har otur, s˚a är detta den värsta stormen<br />
alla p˚a ön f˚att erfara, n˚agonsin. ˚Arhundradets storm är vad de kallar den. Jag<br />
vill p˚aminna er om att om stormen verkligen blir s˚a allvarlig, s˚a kommer vi att<br />
ringa i klockan här — ” (han gestikulerade rakt upp i luften, som om han kunde<br />
se genom taket och in i tornet med kyrkklockorna) “ — och ombe alla som har<br />
möjlighet att ta sig hit. Vi har ett stort förr˚ad med liggunderlag, sovsäckar och<br />
proviant. Kyrkan har mycket starka väggar, och jag lovar er att det inte finns<br />
en starkare eller säkrare byggnad p˚a ön.”<br />
Han gjorde en paus, och s˚ag att en l˚ang karl i övre medel˚aldern räckte upp<br />
handen för att fr˚aga n˚agonting.<br />
“Ja?”<br />
Alla i salen vände sig emot mannen som började att tala.<br />
“Om vi vill komma innan? Om... ja, om fönstren g˚ar sönder till exempel.<br />
Om vi inte klarar oss hemma. Kan vi komma i förväg d˚a?”<br />
“Naturligtvis kan ni göra det”, sade Clarenton och försökte le. “Självklart.<br />
Kyrkan är alltid öppen, minns det. Speciellt i allvarsama tider.”<br />
Ett l˚agt mumlande, sedan övergick Clarenton till den faktiska anledningen<br />
till att de var här.<br />
han.<br />
“Dagens predikan handlar om Uppenbarelseboken, kapitel tretton”, sade<br />
Alla hade p˚a ett eller annat sätt en bibel i knäet, utom först˚as de allra<br />
yngsta. I de flesta familjer hade i alla fall en familjemedlem en bibel att ta med,<br />
och för de som inte hade en fanns det att l˚ana när de gick in i kyrkan. Alla<br />
bläddrade de nu fram rätt kapitel, medan fader Clarenton väntade med sin bok<br />
framför sig p˚a altaret. När alla var färdiga s˚a talade prästen ˚ater, högre denna<br />
g˚angen, för att genast f˚a tyst p˚a de som ännu samtalade l˚agt.<br />
“Och jag s˚ag ett odjur resa sig ur havet”, läste han med denna höga röst,<br />
och n˚agonstans började han ˚ater fundera p˚a valet. Sedan sänkte han rösten,
först till samtalston, och sedan nästan för l˚agt för att höras, nästan nervöst.<br />
Varför visste han inte. “Det hade tio horn, och sju huvuden och p˚a sina horn<br />
hade den tio kronor och p˚a sina huvuden hädiska namn.” Han tystnade och s˚ag<br />
ut över folket, som s˚ag p˚a honom eller följde med i sina egna böcker.<br />
Och vad ska det betyda?, var en tanke som dök upp i hans huvud, men han<br />
sköt undan den.<br />
Jag kan det här, sade han till sig själv. Bara lugn.<br />
Men han var inte lugn. Han var plötsligt stressad, och han visste inte varför.<br />
“Odjuret jag s˚ag liknade en leopard”, fortsatte han och försökte att tala<br />
högre än han egentligen kunde, liksom för att skänka sig själv styrka. “Dess<br />
fötter var som en björns och dess gap som gapet p˚a ett lejon. Och draken gav<br />
det sin kraft och sin tron och...”<br />
En svettdroppe rann längs hans panna, och han reste vänstra handen att<br />
torka bort den, och r˚akade samtidigt sl˚a till sin fars bibel, och fick den att<br />
stängas för sig. Han harklade sig nervöst och öppnade upp den p˚a nytt, fick<br />
fram rätt sida. N˚agon mumlade i publiken, och Clarenton kände med ens Marios<br />
blick p˚a sig, en nervös, rädd blick, en förvirrad blick.<br />
Han fortsatte.<br />
“...draken gav det sin kraft och sin tron och... och stor makt. Ett av dess<br />
huvuden s˚ag ut att ha f˚att ett dödligt hugg... ett... dödligt...”<br />
Allt svajade till för ett ögonblick, och han stirrade upp fr˚an boken, rakt fram<br />
mot sin publik. Alla tittade p˚a honom, alla lika nervöst, den som mumlade hade<br />
tystnat och nu var alla knäpptysta och stirrade.<br />
Som att fr˚aga hur m˚ar du?<br />
Allt blev suddigt för en sekund, och sedan blev allt bra igen. S˚a blev det<br />
suddigt en andra g˚ang, det svajade till en andra g˚ang och s˚a blev det helt svart.<br />
Han kunde höra hur Mario ropade Fader! och han kunde höra hur flera<br />
människor reste sig upp fr˚an stolarna av ren reflex, och sedan mörknade allting<br />
helt, även ljuden.<br />
87
88 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
Allt blev bara stilla.
6<br />
Amid Northen hade spenderat nästan hela dagen ˚at att skriva. Eller försöka<br />
skriva, i alla fall. P˚a tidiga eftermiddagen hade han stuckit bort till affären för<br />
att köpa en cola — det brukade hjälpa, han gillade att dricka cola när han<br />
skrev, det brukade inspirera, kännas lite som en belöning för att han var duktig<br />
och kom n˚agon vart — men den här g˚angen fungerade det inte det minsta.<br />
Till en början hade han inte kunnat sluta att tänka p˚a Mia. Han ville inte<br />
ha n˚agonting med henne att göra, ingenting alls, och han ˚angrade g˚ang p˚a g˚ang<br />
att han hade varit en idiot och bjudit in henne.<br />
Och till sist hade tankarna överg˚att, och han slutade att tänka p˚a grann-<br />
flickan. Istället blev ˚aterigen Vitsvartsnubben allt han kunde tänka p˚a, och han<br />
visste inte om det var att föredra eller inte.<br />
Lägg av, hade han mer än en g˚ang sagt ˚at sig själv. Lägg av, det var bara<br />
n˚agonting du skrev.<br />
Han visste p˚a sätt och vis att det var sant — vad skulle det annars vara? —<br />
men vad han än gjorde kom det där ordet, det där namnet, alltid tillbaka till<br />
honom. Vad betydde det ens? Vitsvart? Vad˚a vitsvart? Som ett schackbräde?<br />
Eller som människor — svarta och vita raser av människor?<br />
Vid halv fem hade Cecilia, hans mor, sagt att de skulle g˚a till kyrkan för<br />
söndagspredikan, och hon hade fr˚agat om han ville med. Han hade inte svarat<br />
n˚agonting drygt nekande som han brukade (i stil med skämtar du? eller jag dör<br />
hellre) utan han hade enkelt skakat p˚a huvudet, knappt uppfattat hennes ord.<br />
Han hade även d˚a enbart kunnat tänka p˚a Vitsvartsnubben och Äppelmasken.<br />
Vad de nu betydde. Och inte för ett ögonblick kunde han slita det ifr˚an sig.<br />
Vid tio över fem — när han var ensam, tacka gudarna för det — hade han<br />
g˚att ut för vad som mest av allt var en promenad för frisk luft.<br />
89
90 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
Northens villa var en av de finare p˚a Maryville. Den l˚ag precis vid den västra<br />
kusten, bara tv˚ahundra meter eller s˚a fr˚an affären och fyren, och dess tredje<br />
v˚aning hade en terass med en alldeles utmärkt utsikt över havet. Bättre utsikt<br />
hade först˚as fyren, men inget annat hus p˚a ön. Det var p˚a den här terassen<br />
som Steven, hans far, satt om somrarna och skrev, helst vid solnedg˚ang eller<br />
soluppg˚ang, och m˚anga g˚anger hade Amid g˚att upp mitt i natten för att g˚a<br />
p˚a toaletten, och hört knapprande fr˚an ett tangentbord. Där hade hans far<br />
suttit, fram˚atlutad tills hans nästipp nästan nuddade skärmen och bitandes<br />
underläppen tills den lös vitt. Bredvid sig hade han en kaffekopp, och under<br />
mittsommaren, när det var som varmast, kunde han dra upp en skarvsladd och<br />
själva kaffekokaren, och sitta hela natten här och bara skriva, och bara g˚a in<br />
ibland för att fylla kokaren med nytt vatten.<br />
Amid hade själv aldrig skrivit här ute och skrivit — det kändes som ett<br />
privat territorium, som att mer än n˚agonsin g˚a helt sin faders väg och försöka<br />
att rakt av plagiera hans succé — men han hade funnit att det ofta hjälpte<br />
att g˚a ut hit när han började bli fantasilös, och bara se sig omkring, andas<br />
luften och känna doften av havet. Att inspireras av tomheten och magnituden<br />
av världen.<br />
Men det var inte till den här terassen som Amid gick p˚a sin promenad denna<br />
kväll. När han behövde g˚a en längre runda föredrog han att g˚a längs vattnet,<br />
längs blandningen av väldiga klippor och breda sandstränder, se hur de högg<br />
av, förblindade och lutade flinande över varandra.<br />
Vid klipporna badade naturligtvis aldrig n˚agon — de som ville bada vid<br />
klippor föredrog östra kusten där klipporna var högre och vattnet djupare —<br />
och om n˚agon gjort det just nu hade den förmodligen varit med om en olycka<br />
s˚a gott som genast. V˚agorna slog nämligen h˚art och en bra bit upp efter det<br />
att klipporna tagit slut och Strandgatan tagit vid, där Amid nu gick, och han<br />
kunde inte l˚ata bli att tänka p˚a de väldiga v˚agorna som giriga ting, galna<br />
varelser ständigt hungrande efter människokött...
Det var en galen tanke, men det var sv˚art att inte börja tänka s˚a om man<br />
läste tillräckligt mycket Poe, Lovecraft och King. Han stod precis s˚a att han<br />
kände deras sista kraft snudda vid hans bara fötter, liksom retsamt demonstre-<br />
rande hur nära de var. S˚a nära, s˚a l˚angt borta. Som en oskyldigt dömd f˚ange i<br />
sin cell, med den sanne mördaren p˚a andra sidan gallret, flinande.<br />
S˚a ta mig.<br />
Regnet slog emot honom och blötte ned hans korta, svarta h˚ar, fick hans<br />
gr˚aa t-shirt att färgas svart. Han brydde sig inte. Han tyckte rentav om det,<br />
han älskade att l˚ata sig förstöras temporärt av de naturliga krafterna. Och<br />
dessutom, när han gick in igen skulle han kunna tappa upp ett kokande hett<br />
bad, och sedan kanske g˚a och lägga sig. Det var fortfarande tidigt jämfört<br />
med hans sömnvanor, javisst, det var alldeles för tidigt för en sjutton˚aring att<br />
frivilligt lägga sig att sova över huvud taget, men det berörde honom inte. Han<br />
var trött, helt otroligt trött för att vara ärlig, och hans huvud värkte n˚agot<br />
otroligt i den vänstra tinningen.<br />
Hela dagen hade han bara suttit stilla och inte gjort n˚agonting... men han<br />
hade ju gjort n˚agonting änd˚a, faktiskt, för han hade tänkt. Det kanske inte lät<br />
som jobbigt, men det var jobbigare än n˚agonting annat. Han hade tänkt p˚a<br />
Vitsvartsnubben. Tänkt p˚a Äppelmasken. Utan att ha en minsta jävla aning<br />
om vad n˚agot av de tv˚a var. Han kände bara att de hade n˚agon slags betydelse,<br />
vad det än kunde vara för n˚agon betydelse. Det kunde inte bara vara ord av<br />
hans undermedvetna.<br />
När vindarna och regnet slog h˚ardare, och när v˚agorna sträckte sig efter<br />
hans fötter, önskade han nästan att allt var hans undermedvetna änd˚a; att han<br />
höll p˚a att bli tokig. Och det som var det mest sorgliga av allt — han trodde<br />
han skulle tjäna p˚a att bli tokig. När han tänkte p˚a det antog han att han p˚a<br />
n˚agon niv˚a önskade att han kunde f˚a bli tokig. Poe hade varit tokig; Lovecraft<br />
hade varit tokig. King hade kanske aldrig varit tokig, men han knarkade och han<br />
söp, och resultatet blev ju ganska tokigt. Det var s˚a de skrev s˚a bra berättelser,<br />
91
92 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
genom galenskap och genom skräckinjagande mardrömmar som fick dem att<br />
vakna flämtande, skrikande om nätterna.<br />
Okej, tänkte Amid för sig själv. Jag har mardrömmarna, s˚a ge mig nu<br />
galenskapen.<br />
Amid Northen vände sig om och gick tillbaka till huset, flinande ˚at denna<br />
tanke, som han inte visste om den var seriös eller skämtsam.<br />
Ytterdörren hade han lämnat öppen som i ren protest när han visste att det<br />
skulle regna in, men den hade slagits igen av vinden. Han öppnade den, och när<br />
hallens str˚alkastarljus och bastuvärme tog emot honom kände han hur värken<br />
i huvudet tyngde p˚a allt värre igen, efter att ha varit p˚a väg att glömma bort<br />
den. Han stannade upp vid dörröppningen, blundade djupt och stödde sig mot<br />
väggen med ena handen, gned sig mot tinningen med den andra. Det hjälpte<br />
inte, och allt snurrade till och vägrade att stanna. Fläckar av rött, svart och<br />
grönt blinkade förbi framför ögonen. Det kändes som om han skulle börja gr˚ata<br />
— och i ärlighetens namn var det möjligt att han redan gjorde det, för hans<br />
ansikte var dyngsurt av regnet och huvudet värkte till den grad att han inte<br />
ens själv skulle märka skillnaden om n˚agra t˚arar dessutom skapades och föll.<br />
Han sparkade av sig skorna, och med dyngsura kläder gick han in till köket<br />
och hällde upp en ny kopp kaffe fr˚an bryggaren, i samma gamla blommiga kopp.<br />
Han blundade och lutade sig mot ena väggen, försökte förgäves att slappna av.<br />
Han ville g˚a bort och släcka lampan, f˚a bort ett av sina m˚anga irritationsmo-<br />
ment, f˚a bort prickarna under ögonen, men plötsligt kändes det som kilometervis<br />
med snö mellan honom och ljusknappen.<br />
Han blundade h˚ardare och försökte dricka ur koppen, men skakade s˚a att<br />
han spillde ut en skvätt p˚a golvet. Tinningen bultade högljutt, och han hörde<br />
hur det allt högljuddare droppade kaffe fr˚an bryggaren ned i kannan, droppade,<br />
droppade... och utanför slog regnet mot fönstret och v˚agorna mot gatan och<br />
n˚agonstans i bakhuvudet smällde en dörr och n˚agonstans tassade en r˚atta och<br />
—
Mjau.<br />
Amid skrek av skräck när n˚agonting stötte till vid hans ben, och han gick<br />
fr˚an att skaka till att rycka till över hela kroppen, och innan han förstod<br />
n˚agonting om vad som hänt hade han kastat sin kaffekopp rakt upp i luften, och<br />
kaffe hälldes ut över honom och över köksväggen och över golvet och koppen<br />
föll och föll och snurrade och han kastade ut en hand i luften för att f˚anga och<br />
slog till men den slant och den snurrade och den slogs i golvet och den sprack<br />
och exploderade och kaffe och skärvor och skri och katten och —<br />
†<br />
I slutet av Edgar Allan Poes novell Den svarta katten skrev han följande:<br />
Först ett skrik, till att börja med dämpat och brutet som ett barns<br />
gr˚at och sedan svällande ut till ett l˚angdraget, högljutt vr˚al, till yt-<br />
terlighet oregelbundet och omänskligt — ett tjut — ett klagande skri,<br />
till hälften av fasa, till hälften av triumf, ett s˚adant skrik, som en-<br />
dast kan komma fr˚an helvetet, fr˚an de fördömdas strupar i deras<br />
˚angest och samtidigt fr˚an de onda andarnas strupar i deras triumf.<br />
Amid Northen hade länge läst och fascinerats av Edgar Allan Poes verk,<br />
och följaktligen var det kanske inte konstigt att just dessa rader rusade genom<br />
hans huvud när allt detta skedde.<br />
†<br />
I flera sekunder stirrade Amid ned p˚a varelsen vid sitt ben, utan att röra<br />
sig, utan att kunna röra sig, trots den sönderslagna koppen som var utspridd<br />
p˚a golvet runt honom och trots oljudet och ilskan och stressen som surrade<br />
kring honom som tusentals myggor p˚a jakt efter färskt blod. Han stirrade p˚a<br />
odjuret vid sitt ben, denna best med onaturligt kalla, gulgröna, smala ögon och<br />
93
94 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
gapande mörkröd mun, som g˚ang p˚a g˚ang strök sig mot hans ben, jamade ˚ater<br />
och ˚ater igen.<br />
Hade den sovit, liggandes sovande i köket och vaknat till när han kom till-<br />
baka till huset?<br />
Ville den nu släppas ut, eller ville den ha mat?<br />
Amid Northen visste inte, och han brydde sig inte. Inte n˚agonsin, och spe-<br />
ciellt inte nu.<br />
Han brydde sig inte ett jävla skit.<br />
Allt han just nu brydde sig om var den tinning som värkte allt mer för varje<br />
ögonblick, de färgade prickar som slog runt p˚a hans ögon även när de var öppna,<br />
det str˚alkastarljus som kallades kökslampan, och det slitande, fruktansvärda<br />
ljudet av kaffekokarens<br />
(dropp)<br />
oregelbundna<br />
(dropp)<br />
fördömda<br />
(dropp)<br />
förödande<br />
(dropp)<br />
droppande.<br />
(dropp.)<br />
Han blängde p˚a den kolsvarta, slanka katten vid hans vänstra ben, och<br />
katten som hette Pest tittade upp mot honom, bedjandes med kallt grönlysande<br />
ögon.<br />
Bedjande? Den ber om död.<br />
“G˚a”, nästan väste Amid mellan tänderna. “Jag har inte tid och jag har<br />
inte lust, och om du stannar för ett ögonblick till kommer jag att sl˚a ihjäl dig.”<br />
Katten jamade igen, högljutt, och dess röst vibrerade, nästan kraxande som<br />
en kr˚akas.
“G˚a”, upprepade han bestämt och spände sina ögon i varelsens.<br />
Jag sade att jag skulle sl˚a ihjäl dig om du—<br />
Jam.<br />
Amid böjde sig ned och drog v˚ardslöst tag i katten med dess bröst mellan<br />
hans tv˚a händer. Han lyfte den till axelhöjd och nästan skrek ˚at den, samma<br />
upprepade ord igen.<br />
“G˚a.”<br />
Pest jamade, och Amid kunde inte höra n˚agon skillnad alls i tonfallet fr˚an<br />
när den satt p˚a golvet och tiggde efter mat eller ville ut eller vad den nu tiggde<br />
om. Om den var nöjd eller missnöjd märktes inte, och det irriterade pojken<br />
än mer, fick hans huvudvärk att stiga i kaliber och hans ögon att smalna till<br />
springor, hans läppar att bli till ett rakt, vitt streck.<br />
Amid höjde katten över sitt huvud, och skulle precis slänga ned den mot<br />
marken s˚a v˚aldsamt han kunde när den lät ifr˚an sig ännu ett tjut, och nu hörde<br />
han att den var missnöjd — riktigt jävla missnöjd.<br />
Ett sting av smärta drog genom hans ansikte när katten smidigt svingade<br />
sin tass och lät tv˚a av sina vassa klor löpa över hans vänstra ögonbry och riva<br />
upp ett s˚ar vid näsan. Amid skrek till av smärta och förv˚aning, och tappade<br />
katten som fegt flydde in i rummet intill. Han drog en hand till näsryggen och<br />
kände blod fläcka ned handen. Inte mycket blod, men blod ändock, och den<br />
stingande smärtan i ansiktet förenades med en stingande ilska.<br />
“Din jävla...”<br />
Han gick hastigt efter katten in i köket, och fann odjuret sittandes hop-<br />
krupen i det bortre hörnet, med öronen upphöjda och de gulgröna ögonen vitt<br />
uppspärrade i rädsla. Den stod blickstilla, fram till det att Amid kastade hela<br />
sin kropp emot den och samtidigt ropade till reflexivt. Ett stridsvr˚al. När han<br />
gjorde det flydde katten med all sin löparkraft, men Amid var i sin uppstressade<br />
ilska snabbare än den. Han fick genast tag om kattens bakdel med ena handen,<br />
fick sedan grepp även med andra, och drog till sig henne medan han tryckte till<br />
95
96 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
och höll fast henne ordentligt och väl.<br />
Katten gnällde upprört när han tryckte in fingrarna h˚ardare i hennes mage<br />
och rygg, men Amid släppte inte. Den lyckades bita till i hans ena vänsterhand,<br />
och han kände ett s˚ar djupt nog att säkerligen börja blöda, men han vägrade<br />
att släppa taget när han nu kommit s˚a här l˚angt. När katten plötsligt ins˚ag att<br />
han aldrig tänkte släppa den, övergick den till att jama och skrika högljutt.<br />
“Du är stilla”, sade Amid mellan tänderna, “du är jävligt stilla!”<br />
Han ville känna p˚a näsan igen, ville se eller i alla fall känna hur s˚aret<br />
utvecklats, hur blodet rann när själva smärtan var tillräcklig för att bedöva<br />
hans först˚aelse. Han hade ingen aning om hur djupt det var, men anade att det<br />
var litet nog att kalla att r˚aka g˚a in i en dörr, och redan nu började han att<br />
fundera i bakhuvudet p˚a hur han skulle förklara bort det. Ursäkten “jag gick<br />
in i en dörr” har liksom tagits över av misshandlade hemmafruar vid det här<br />
laget.<br />
Han tittade bort mot köksklockan över spisen, med den gnällande katten<br />
ännu mellan händerna. Fem i halv sex. Hans familj skulle inte vara hemma ännu<br />
p˚a trekvart, minst — efter predikan serverades kaffe och kakor, och de brukade<br />
alltid stanna i alla fall för en kopp, hur mycket Natalia än alltid tjatade om att de<br />
skulle g˚a genast. Om samtalen med de övriga kyrkobesökarna var intressanta,<br />
stannade de ännu längre. Under Amid Northens blödande näsa började ett<br />
leende att breda ut sig, eller snarare ett flinande, men han märkte det inte.<br />
“Jag vet vad jag ska göra med dig, din jävla demonkatt”, viskade han fli-<br />
nande till Pest. “Jag ska bli av med dig till sist.”<br />
Katten jamade tunnt tillbaka. Hennes röst var hes, trött, slut. I alla fall för<br />
tillfället.<br />
†<br />
Amid Northen stegade ut genom den fortfarande halvöppna ytterdörren,<br />
hans blick och hans rörelser som i hypnos. Katten började ˚ater orma sig i hans
grepp när den kände regnet som tungt slog ned i den tjocka pälsen, och hon<br />
ryckte till ordentligt när en av de isiga vindarna fr˚an norr slog upp ytterdörren<br />
med en hög smäll. Amid Northen tappade aldrig greppet om katten, och bytte<br />
inte en min, bara flinade brett under det mörka h˚aret som samtidigt blöttes<br />
ned av regnet och torkade i bl˚asten.<br />
Himlen mörknade, det s˚ag han, men han märkte det knappt. Himlen mörknade,<br />
och om inte m˚anga timmar, säkert redan i natt, s˚a skulle hagel falla. Stormen<br />
var p˚a väg. Kanske stannar det, kanske g˚ar det vidare och lämnar plats för mer<br />
regn, men det kommer hagel. Det visste han. Intuition, antog han. Men han<br />
lade bara märke till det mycket hastigt, som en van bilist lägger märke till en<br />
stoppskylt. Han tänkte inte p˚a det.<br />
Den sjutton˚arige pojken vandrade vidare längs klipporna, och utan att rik-<br />
tigt veta varför eller ens vad han gjorde, stegade han ut p˚a dem, balanserade<br />
med de bara fötterna p˚a de vassa, hala spetsarna, ständigt nära att halka. Vatt-<br />
net forsade ständigt fr˚an de växande v˚agorna, upp mot hans fötter och över hans<br />
smalben. De drog ˚at sig honom, havet sökte och längtade efter honom, försökte<br />
att äta honom levande, men han brydde sig inte. Han lät det försöka.<br />
Han märkte det knappt.<br />
När Amid Northen fann vad han omedvetet sökte — en klippa som stack<br />
rakt ut i havet, kanske tv˚a eller fler meter längre ut än de andra — ryckte Pest<br />
˚ater till och började skria med hes om än nyvunnen röst. Som om hon märkte.<br />
Som om fattade. Som om hon ins˚ag att det här var hennes slut.<br />
Amid gick ut p˚a klippan, och halkade först till p˚a det hala underlaget,<br />
men lyckades med att ˚aterställa balansen utan problem. Han ställde sig sedan<br />
längst ut p˚a klippan, och njöt stilla av det fallande regnet, som nu gjort b˚ade<br />
honom och katten lika dyngsura som om de hoppat i vattnet. Katten jamade<br />
v˚aldsamt mellan hans händer, och hade nu börjat att riva upp rista efter rista<br />
i hans skinn, men han brydde sig inte. Han brydde sig just nu bara om det<br />
kalla, v˚aldsamma vattnet som g˚ang efter g˚ang slungade sig självt mot de vassa<br />
97
98 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN<br />
stenarna. Vattnet som är s˚a mäktigt och s˚a evigt för att det splittrar, för att<br />
det binder samman och för att det ständigt förstör sig självt. N˚agon enstaka<br />
v˚ag slog till och fick honom att nästan tappa balansen, men han brydde sig inte<br />
om dem. Han tvekade inte.<br />
Utan en min.<br />
Utan en tanke.<br />
Bara det där fördömda jävla flinet i ansiktet.<br />
När han talade till katten han höll framför sig, s˚a skrek han. För annars<br />
skulle inte Pest ha hört honom, inte i det här ovädret.<br />
“S˚a, katt!”, ropade han och höll fram det svarta djuret. “S˚a nu är det slutet!”<br />
Jam!<br />
“Det är nu du dör!”<br />
Mer sade han inte. Han bara lyfte den skrikande katten<br />
(ett klagande skri, till hälften av fasa, till hälften av triumf )<br />
över huvudet och han kastade iväg den, fortfarande flinande<br />
(ett s˚adant skrik, som endast kan komma fr˚an helvetet och fr˚an de fördömdas<br />
strupar i deras ˚angest)<br />
ut över havet, ut mot de där dödande v˚agorna. Han hörde katten en sista<br />
g˚ang, ett sista skrik<br />
(samtidigt som fr˚an de onda andarnas strupar i deras triumf )<br />
ett förintande, ett skrämmande döende och dödande skri av panisk skräck,<br />
och sedan s˚ag han det svarta byltet försvinna bort i v˚agorna. En g˚ang slog det i<br />
de sylvassa klipporna, och han var säker p˚a att han hörde hur dess ryggrad och<br />
nacke bröts av, ljudet av en gren man trampar p˚a i skogen, innan den försvann<br />
i det mörka djupet.<br />
Amid Northen stod flinande kvar och s˚ag p˚a, beundrade sitt verk, s˚ag döden<br />
av den varelse hans mor Cecilia och hans lillasyster Natalia kallat för Gosan.<br />
Det odjur hans far ignorerat totalt, och som han själv kallat för Pest. Han stod<br />
kvar l˚angt efter att odjuret försvunnit i det djup där det hörde hemma.
†<br />
Ett tjugotal meter bakom Amid Northen den kvällen, den mörka, regniga<br />
och bl˚asiga kvällen, stod en hund. En hund med svart, krullig och ov˚ardad<br />
päls, en hund som spejade p˚a honom med smala ögon, med vassa klor, och<br />
gula, flinande huggtänder.<br />
Amid märkte inte hunden, och när han ˚ater vände för att g˚a tillbaka till<br />
huset och det varma badet, d˚a var hunden försvunnen i skuggorna. Men hunden<br />
hade varit där, sanna mina ord, och bevakat Amid Northens första mord.<br />
99
100 KAPITEL 3. VITSVARTSNUBBEN
Kapitel 4<br />
Drömmar<br />
101
102 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
“Fader.”<br />
1<br />
Rösten var kall, mekanisk, det var rösten av ett datorprogram, men sam-<br />
tidigt förstod han att den talades av en människa. Kanske en mycket spänd<br />
människa, en människa som väntat p˚a detta ögonblick i hela sitt liv, som inte<br />
kunde först˚a att det äntligen var dags och som inte riktigt var säker p˚a om den<br />
trots allt drömde... men änd˚a en människa.<br />
“Ja?”, svarade han och försökte undvika att l˚ata lika förvirrad och nervös<br />
som han var.<br />
“Jag behöver dig”, sade rösten. “<strong>Här</strong> och nu, p˚a min sida.”<br />
“Behöver mig?”<br />
“Ja. Vill du h˚alla st˚and med mig?”<br />
“Jag... jag först˚ar inte.”<br />
“Det behöver du inte.”<br />
Rösten kom fr˚an ingenstans och fr˚an överallt, och den var samtidigt högljudd<br />
och l˚agmäld, manlig och kvinnlig, dryg och artig, p˚alitlig och misstänkt.<br />
Albert Clarenton stod i Ingenstans och tittade ut över Det eviga ljuset utan<br />
att veta vad det innebar. S˚a ins˚ag han att han var naken, och han lade genast<br />
en hand för att dölja sina nedre delar.<br />
“Känn ingen skam, Fader”, sade rösten till honom. “Skam är Satans upp-<br />
finning.” Rösten avvaktade en stund, och lade sedan till: “Inte sant?”<br />
“Vem är du?”, fr˚agade Clarenton med darrande röst. “Var är jag? Vad vill<br />
du mig?”<br />
Inget svar kom först, men när han tittade sig om s˚ag Clarenton att hans<br />
kläder l˚ag en bit framför honom. Han s˚ag sig misstänksamt om, övertygad om<br />
att de inte varit där bara sekunder tidigare, men snart tog han änd˚a ett par steg<br />
fram˚at och plockade upp dem. Prästen s˚ag sig om ännu en g˚ang, men när han
fortfarande omringades av den vita tomheten klädde han hastigt p˚a sig. Efter<br />
att han dragit p˚a sig allt, och börjat knäppa en vitrandiga skjortan, försökte<br />
han prata med Rösten igen.<br />
“Vad vill du mig?”<br />
103<br />
“Lugn”, svarade rösten, och Clarenton ryckte till av det oväntade svaret.<br />
“Tiden kommer att komma för fr˚agor, och en tid kommer att komma för svar.<br />
Just nu är det bara en sak jag vill ha svar p˚a, och det är fr˚agan jag redan ställt<br />
dig.”<br />
“Vilken fr˚aga? Vem är du?”<br />
“Du hör, men du lyssnar inte”, sade rösten som plötsligt lät mycket mild.<br />
Clarenton ins˚ag med ens att det var rösten av ett barn. S˚a tänkte han efter igen,<br />
och han ins˚ag att det var rösten Kejsarinnan haft i den där fantasyfilmen fr˚an<br />
1980-talet. Den oändliga historien. Fast han visste inte hur mycket av detta<br />
som var hans egna idé och hur mycket som var sanning, men plötsligt kände<br />
han att det bara m˚aste vara —<br />
“Lyssna”, sade rösten.<br />
“Jag lyssnar.”<br />
“Nej. Du tänkte p˚a en film.”<br />
“Nej.”<br />
“Ljug inte för mig, Fader. Ljug inte för den som vet allt.”<br />
Tystnad.<br />
“S˚a svara min fr˚aga.”<br />
“Vem är du? Jag tänker inte svara p˚a en... p˚a en nonsensfr˚aga fr˚an n˚agon<br />
jag inte känner.”<br />
“Du vet vem jag är. Likväl som jag vet vem du är. Albert James Clarenton,<br />
präst i Maryvilles katolska kyrka.”<br />
“Det där vet vem som helst.”<br />
“Du ser dig själv som en man av Gud. Ser dig själv som ädel, som god-<br />
hjärtad, som Gudstrogen. Du ser sig själv som osjälvisk.”
104 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
Clarenton svarade inte. Kunde inte svara. Han kände sig mycket obekväm<br />
där han sotd mitt i ett bländande vitt ljus. Han darrade, men han frös inte.<br />
Efter en l˚ang stund utan fortsättning fr˚an rösten kände han sig tvungen att<br />
säga n˚agonting.<br />
“Det där vet vem som helst”, upprepade han.<br />
“Du säger dig vara en osjälvisk, godhjärtat man av Gud.”<br />
“Ja.”<br />
“Men det är du inte”, fortsatte Kejsarinnans röst lugnt, utan minsta an-<br />
tydning till tonbyte. “Egentligen är du en lögnare — och inte den acceptabla<br />
lögnaren, den som ljuger för andra. Du är den lögnare som ljuger för sig själv,<br />
som försöker ställa sig själv i god dager bara för att kunna fortsätta att leva<br />
sitt patetiska liv som du vet bara kan sluta i ett tragiskt, ofr˚ankomligt slut.”<br />
“Vem —”<br />
“1987 besökte du Paris, eller hur? I en konstkurs, inte sant?”<br />
“J—”<br />
“Men du gjorde mer än att studera konst, gjorde du inte det?”<br />
“Jag vet inte vad du pratar om, men jag —”<br />
Kejsarinnans röst avbröt honom en tredje g˚ang, och hennes röst blev allt<br />
rappare, allt hastigare, och stressade Clarenton som l˚angsamt började att snurra<br />
runt, runt p˚a platsen, runt mitt i den vita oändligheten, i förhoppningen att se<br />
Kejsarinnan n˚agonstans.<br />
“Som att knulla den där horan, inte sant?”, sade hon och Clarenton stannade<br />
upp och svalde. “Knappt femton ˚ar var hon, och det visste du.”<br />
Det var inte bara otäckt att höra rösten av en liten flicka säga ord som<br />
knulla och hora — det var fruktansvärt. Clarenton ville spy.<br />
“Och du brydde dig inte.”<br />
“Nej nu—”<br />
“Det var inte tänkt. Eller hur? Det är din ursäkt till dig själv — eller det<br />
var den ursäkt du hade för dig själv de första ˚aren, innan du började förneka
det totalt. Du hade bara g˚att där p˚a gatan i Paris utan en tanke p˚a sex, och<br />
s˚a kom den där söta flickan med det blonda h˚aret och läppstiftet fram, och hon<br />
erbjöd sina tjänster för dig. Diskret, sade hon, du betalade hotelrummet och<br />
vadän hon ville och hon gjorde vad som helst för dig. Och d˚a kunde du ju inte<br />
l˚ata bli.”<br />
105<br />
“Du ljuger!”, skrek Clarenton och snurrade häftigt runt, men allt s˚ag lika-<br />
dant ut, allting var vitt, och flickan med rösten kunde inte synas n˚agonstans.<br />
Han höll inte längre handen för sina ädlare delar, han tänkte inte ens p˚a att<br />
han var naken.<br />
“Sanningen var alltid att även detta var en lögn. Du planerade det hela<br />
tiden, och det vet du, bara du tänker efter.”<br />
“Du ljuger, du ljuger, du ljuger, du —”<br />
“FADER ALBERT JAMES CLARENTON!”, utbrast Kejsarinnans röst och<br />
tystade honom. Men nu var det inte längre Kejsarinnans röst, nu var det en<br />
mörkare röst, inte kvinnlig eller manlig eller mänsklig utan en mörk, evigt skri-<br />
kande röst som ekade bort i den vita Ingenstansen och ständigt ˚aterkom för att<br />
mörklägga hans sinne. “FADER JAMES CLARENTON!”, upprepade rösten.<br />
“ÄR DU DEN DU P˚AST˚AR FÖR DIG SJÄLV ATT DU ÄR?”<br />
Han förm˚adde sig inte svara.<br />
“FÖR OM DU ÄR DET, D˚A VILL JAG HA DIG P˚A MIN SIDA. NEJ,<br />
JAG KRÄVER DIG P˚A MIN SIDA. OCH OM DU INTE ÄR DET...”<br />
Clarenton kunde inte se mannen<br />
(kvinnan)<br />
han talade med, han visste inte ens om han<br />
(hon)<br />
var ett hjärnspöke eller om han<br />
(flickan)<br />
var riktig. Men han lät riktig. Riktigare än n˚agonting annat han n˚agonsin<br />
upplevt i hela sin värld, trots att ingenting just nu var det minsta logiskt.
106 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
“ÄR DU DEN DU SÄGER DIG VARA? FÖR OM DU ÄR DET, VILL JAG<br />
HA DIG MED MIG. D˚A VILL JAG HA DIG MED MIG NÄR VI H˚ALLER<br />
ST˚AND MOT DRAKEN.”<br />
“Vem är du?”, sade Clarenton andlöst. “Vem är den här draken?”<br />
Tystnad följde, medan orden ekade bort och försvann. Clarenton s˚ag sig om<br />
men hade till sist börjat att inse att han aldrig skulle f˚a se sin anklagare. När<br />
tystnaden följde kunde han plötsligt bara höra sina l˚angsamma andetag och<br />
sitt ständigt sl˚aende hjärta. Han hörde ett l˚agt snyftande, och ins˚ag att det var<br />
hans eget.<br />
“Vem är du?”, upprepade Clarenton när han insett att den andre inte skulle<br />
svara. “Hur skulle jag kunna lita p˚a n˚agon som vägrar säga mig sitt namn?<br />
N˚agon som vägrar visa sig för mig? Hur skulle jag kunna... h˚alla st˚and, säger<br />
du... med n˚agon som vägrar visa sitt ansikte?”<br />
“BLIND TRO”, svarade rösten och Clarenton höll nästan p˚a att falla omkull<br />
av chocken. “FÖRST˚AR DU INTE? ÄR INTE DETTA JUST VAD DU LÄRT<br />
UT TILL HUNDRATALS, KANSKE TUSENTALS MÄNNISKOR? ATT LITA<br />
TILL N˚AGON DU INTE SER ANSIKTET P˚A, ATT LITA P˚A N˚AGONTING,<br />
EN KRAFT, SOM DET INTE ENS ÄR SÄKERT ATT DEN FINNS? LITA<br />
P˚A MIG, FADER. LITA P˚A MIG, H˚ALL ST˚AND MED MIG, TRO MIG. JAG<br />
TALAR BLOTT SANNING, OCH P˚A DET SVÄR JAG.”<br />
Clarenton svarade inte.<br />
“FADER?”<br />
“Jag kan inte.”<br />
Tystnad p˚a andra sidan.<br />
“Jag... jag kan inte”, upprepade Clarenton, och sedan igen, men inte lika<br />
tveklöst: “Jag kan inte. Visa dig! Jag tänker inte g˚a med p˚a n˚agonting utan<br />
att veta vem du är! Herregud, jag m˚aste vara galen, eller s˚a är det här en<br />
alldeles annorlunda dröm. Du finns inte! Du existerar inte!” Nu ropade han ut,<br />
och rösten ekade inte bort; det fanns ingenting att eka mot, inga väggar, ingen
mark, inget tak, inget stopp. Hans ord försvann i tomheten.<br />
107<br />
Tystnad till svar. Tystnad i det vita, tystnad i Ingentinget, i vad som kändes<br />
som en evighet. Och när n˚agon till sist svarade, efter vad som kändes som<br />
timmar av tankeg˚angar, s˚a var det inte längre den onda, eviga rösten bortom<br />
mörkret. Det var flickan.<br />
“D˚a är du drakens”, viskade hon fram, och Clarenton kunde höra ett sp˚ar<br />
av sorg i hennes röst. Ett sp˚ar av gr˚at.<br />
Sedan försvann allting innan han hunnit svara, innan han hunnit reflektera<br />
över det för ett ögonblick. De sista orden hängde kvar i hans huvud, ekade<br />
fr˚an sida till sida därinne, och hur han än gjorde eller tänkte kunde han inte<br />
uppfatta ordens mening.<br />
D˚a är du drakens.<br />
†<br />
När Clarenton vaknade s˚a l˚ag han p˚a ett liggunderlag p˚a höjningen, och<br />
det första han s˚ag när han öppnade ögonen var det Jesuskors som hängde p˚a<br />
väggen.<br />
Framför honom var raderna tomma och ett ljus trängde knappt igenom<br />
de färgade kyrkofönstren. Först mindes han ingenting förutom den konstiga<br />
drömmen. Sedan mindes han allt — predikan han p˚abörjat, med alla människorna...<br />
hur han börjat bli yr, hur han s˚ag suddigt... hur han svimmade. Plötsligt mindes<br />
han allting.<br />
Den gamla mannen lade handen mot sitt nästan kala huvud, kände att det<br />
var alldeles ömt p˚a ett ställe, antagligen där han slagit i när han svimmade.<br />
Han kände efter och granskade sedan sina fingertoppar. Han s˚ag inget blod —<br />
i alla fall ett gott tecken.<br />
Clarenton satte sig upp p˚a liggunderlaget, gned sig i ögonen och sträckte<br />
handen efter glasögonen han suddigt s˚ag ligga bredvid sin viloplats.<br />
“˚Ah nej...”
108 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
Han hade satt p˚a sig de runda glasögonen, och märkte nu en spricka i det<br />
vänstra av glasen. De fungerade änd˚a, inget tu tal om den saken, men ett streck<br />
som gick rakt igenom allting han s˚ag...<br />
“Fader?”<br />
Mario kikade in genom dörröppningen, med sitt mörka, krulliga h˚ar st˚aendes<br />
˚at alla h˚all.<br />
Han borde klippa det, tänkte Clarenton genast, inte för första g˚angen under<br />
de senaste ˚aren, och sedan ins˚ag han att man tänkte i väldigt konstiga priori-<br />
teringsordningar när man precis vaknat efter att ha svimmat. Det ser förfärligt<br />
ut.<br />
Mario klev fram till den gamle och bad honom att ligga ned, fr˚agade hur<br />
han m˚adde och om han skulle hämta n˚agot ˚at honom. Clarenton svarade att<br />
han trivdes med att sitta, att han m˚adde bra under omständigheterna och att<br />
han skulle gärna ta en kopp varmt citronte med socker i. Mario nickade och<br />
gick att hämta teet, och Clarenton blundade och försökte stänga ute smärtan<br />
fr˚an huvudet. Det gick inget vidare.<br />
D˚a är du drakens.<br />
†<br />
“Alla blev riktigt skrajsna när ni föll omkull, Fader”, sade Mario när han<br />
kommit tillbaka, och Clarenton satt sig att dricka sitt te.<br />
Regnet slog fortfarande utanför, noterade Clarenton, men inte alls lika h˚art<br />
som förut. Den enda strimma av ljus han sett när han precis vaknade hade<br />
försvunnit för molnen och mörkret. En del av honom ville att regnet skulle<br />
förvandlas till snö, bara s˚a att det skulle l˚ata mindre.<br />
“Alla kom fram och ville hjälpa”, fortsatte Mario. “N˚agon ringde Maik<br />
Senvy, ni vet, polischefen. Han rusade hit, han hade visst somnat tidigt, s˚a<br />
han rusade hit yrvaken, men han behövdes ju inte s˚a han ˚akte hem igen... vad<br />
var det som hände egentligen, Fader? Hur m˚ar ni? Ni är väl inte sjuk?”
“Vad är klockan?”<br />
Mario s˚ag först oförst˚aende ut, men tittade sedan p˚a sitt armbandsur.<br />
“Halv nio”, sade han.<br />
“P˚a kvällen?”<br />
109<br />
Mario tvekade först, som om han trodde Clarenton var galen, men sedan<br />
förstod han hur det m˚aste vara att vara med om n˚agonting som att sl˚as ut<br />
under en s˚a l˚ang tid.<br />
“P˚a kvällen”, verifierade han.<br />
“S˚a var det idag jag svimmade?”<br />
Mario nickade. Clarenton blev nästan frustrerad; han hade varit säker p˚a<br />
att han sovit längre än s˚a. Nu kändes det lite som om han blev underskattad,<br />
som en som skär sig i fingret och f˚ar höra i ambulansen att han kunde fixat det<br />
med pl˚aster. Som om han överskattat sitt lidande.<br />
D˚a är du drakens.<br />
“Vill du d˚a göra mig en tjänst?”, fr˚agade han Mario, som nickade till svars.<br />
“Jag sover här i natt. Jag hämtar en av sovsäckarna fr˚an förr˚adet och sover just<br />
här. Om stormen nu blir värre som de säger är det lika bra att stanna här och<br />
vänta in de första som kommer före klockan ringer. Det är alltid ett par som<br />
kommer l˚angt innan vi utlyser n˚agon som helst stormfara — det är lika bra att<br />
vara här d˚a.”<br />
“Men —”<br />
“Jag klarar mig, Mario”, sade den gamle prästen som genast förstod vad<br />
Mario tänkt säga. “Det är ingen fara. Jag är gammal, men jag är inte s˚a gammal,<br />
inte ännu. Det jag behöver av dig är att du g˚ar hem till mig —” (han sträckte<br />
sig efter en nyckelknippa i fickan, pekade ut en av nycklarna i den och räckte<br />
över till Mario) “— och hämtar lite kläder och tandborsten. S˚a tar du med det<br />
när du kommer hit imorgon. Okej?”<br />
“Vilka kläder, Fader?”
110 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
Herreminje, han älskade Mario! Be honom hoppa och han fr˚agar hur högt,<br />
be honom döda och han fr˚agar vem. Han visste inte om det helt enkelt berodde<br />
p˚a att han ville ha hans jobb, att han ville visa sig duktig, men han trodde inte<br />
det. Han trodde han helt enkelt var den typ av person som älskade att vara till<br />
andras tjänst.<br />
“Ta bara lite”, sade Clarenton. “Du vet, n˚agra kalsonger, n˚agra skjortor,<br />
n˚agot par byxor... du hittar.”<br />
Mario nickade.<br />
“Om ni vill kan jag stanna i natt jag med”, sade han. “Jag kan hämta dina<br />
kläder nu direkt, och s˚a hämtar jag mina p˚a samma g˚ang.”<br />
“Du gör som du vill. Mitt tips till dig är att du ˚aker hem, sover av dig, tar<br />
med b˚ada v˚ara saker imorgon och sover här framöver. Men det är ditt val, inte<br />
mitt, och ärligt talat finns det saker jag bryr mig mer om.”<br />
Mario nickade igen. Clarenton fick en känsla av att det var värre än att han<br />
hoppade när han bad honom hoppa. Han till och med fr˚agade om han fick lov<br />
att hoppa.<br />
D˚a är du drakens.
2<br />
111<br />
Mia Carlsson var förmodligen den sista personen som skulle passa in p˚a en<br />
ö, eller ens ett litet samhälle, som Maryville. Hon hade flyttat hit med sina<br />
föräldrar när hon var nio eller tio ˚ar gammal — hon mindes inte längre exakt<br />
— och d˚a hade hon nog passat utmärkt för det; en liten tyst pojkflicka som helt<br />
tröttnat p˚a stadslivet där allt var tvunget att g˚a minst 140 kilometer i timmen,<br />
och där de f˚a som kände varandra lät bli att n˚agonsin hälsa p˚a varandra.<br />
Hon mindes hur hon, ett par ˚ar innan hennes familj flyttat till Maryville,<br />
hade varit inne i stan med sin mor för att handla kläder. De hade precis kommit<br />
ut fr˚an ˚Ahléns när hon sett n˚agon som hon visste jobbade p˚a samma kontor<br />
som hennes far, en man hon träffat där flera g˚anger och som alltid var trevlig<br />
mot henne p˚a kontoret. Hon hade glatt vinkat och hälsat när de s˚ag varandra<br />
p˚a gatan. Mannen i fr˚aga gav henne bara en knapp, nästan blängande blick<br />
och fortsatte bara g˚a utan minsta antydan till att stanna upp för hennes skull.<br />
Utan att lyfta p˚a handen, utan att le, utan att säga ett ord till den lilla sju˚ariga<br />
flickan.<br />
“Varför hälsade han inte?”, hade lilla Mia ledsamt fr˚agat sin mor när de<br />
senare den eftermiddagen satt sig p˚a ett café.<br />
“Han hade nog br˚attom”, hade hennes mamma sagt, och druckit lite ur sitt<br />
chaite. “M˚anga människor vill inte stanna upp och hälsa p˚a stan.”<br />
nu.”<br />
“Varför inte?”<br />
“Människor är stressade. Det liksom... ligger i deras natur. Drick din juice<br />
“Men en minut”, svarade den lilla flickan och stirrade ner i sin juice. “Vad<br />
gör en minut? Eller ens en sekund d˚a?”<br />
“Du lär dig när du blir äldre”, hade modern svarat kort, och gett henne ett<br />
snett leende som gav henne den där speciella rynkan p˚a sidan av kinden. “Du
112 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
lär dig när du blir äldre att tid är pengar.”<br />
˚Ar senare hade Mia för första g˚angen hört en viss l˚at av Lars Winnerbäck,<br />
p˚a en skiva hon f˚att av just sin mor — antagligen hade hon inte hört skivan<br />
själv, hon hade bara först˚att att han var populär hos ton˚arsflickor — och texten<br />
fick henne alltid att tänka p˚a sitt före detta liv, sitt förra liv i storstaden:<br />
Och allting g˚ar s˚a fort, sen n˚agon sagt att tid är pengar<br />
G˚ar vi p˚a<br />
Men tiden är väl gratis, vad jag vet<br />
Och sömntabletter tycks vara effektivare än sängar<br />
Sen när d˚a?<br />
Vi irrar vidare i rusningen i var sin ensamhet.<br />
Och det var ungefär samtidigt som hon började tapetsera sitt gulm˚alade<br />
rum med affischer p˚a Lars Winnerbäck och liknande artister, som det där hände<br />
hennes far. Det där oförl˚atliga. Det där som inte fick hända, inte n˚agonsin.<br />
Efter det ville hennes mor flytta ifr˚an Maryville igen. Tillbaka. Tillbaka till<br />
rusningstrafiken.<br />
Mia ville inte flytta. Vid det här laget hade hon fortfarande vänner kvar,<br />
vänner hon snart skulle tappa. Hon hade fortfarande n˚agra f˚a kamrater i skolan,<br />
som snart kanske inte skulle börja ignorera henne, men hon skulle i alla fall börja<br />
ignorera dem. Börja l˚asa bort sig. Men det främsta skälet att stanna kvar p˚a<br />
ön var inte att hon hade vänner här, att hon inte ville lämna dem. Det främsta<br />
skälet var betydligt mer hemligt, och än p˚a hösten 2005 var det bara hon och<br />
tv˚a personer till som kände till det.<br />
Den officiella anledningen, den hon gav sin mor och som hon till sist lyckades<br />
övertala henne med, tyckte hon själv var en helt utmärkt täckkappa: Att fly är<br />
att ge upp. Det är att vara feg. Att se detta som slutet, bara ignorera vad som<br />
hänt och ge sig av. Att bara starta ett nytt liv.
113<br />
Det var som hämtat ur en film, tyckte hon. Ur n˚agon djup, Oscarsbelönad<br />
film om kärlek och sorg och död. En mäktig monolog. Och det hade helt klart<br />
fungerat p˚a hennes mor, vars hjärta smält. Och de hade stannat kvar p˚a ön.<br />
I ett samhälle som Maryville sprids rykten mycket, mycket snabbt. Detta<br />
hade inte Mia insett när hon var tretton ˚ar och förlorade sin far, men det ins˚ag<br />
hon i de dagar, veckor och m˚anader som följde. Rykten spreds, rykten som<br />
kanske var sanna, det visste hon inte, och ovissheten gjorde henne ont. Rykten<br />
sade, att flickan som blev kvar efter att hennes far dog i den fruktansvärda<br />
olyckan, att hon blev förändrad.<br />
Men det är ju inte konstigt, sade de som spred rykten bakom hennes rygg.<br />
Vem som helst skulle bli förändrad efter en s˚adan sak. De hittade väl aldrig<br />
ens hans kropp, inte sant? Och hon var bara tretton ˚ar! Knappt ens ton˚aring!<br />
Stackars lilla flicksnärt!<br />
Hon blev förändrad. Det var ingenting som ens hon förnekade. Hon hade<br />
kanske aldrig varit världens gladaste, mest socialt kapabla barn, men hon hade<br />
haft vänner och hon hade pratat med dem, skrattat. Hon hade inte haft en<br />
pojkvän — det visste alla, för s˚ant spred sig i Maryville, jajamänsan — men<br />
hon hade ju i alla fall visat sig intresserad av pojkar, speciellt den där enda,<br />
den där hemligheten... men nu liksom l˚aste hon in sig, och försvann bort. Hon<br />
slutade inte skolan, men när grundskolan var avklarad lät hon bli att börja p˚a<br />
gymnasiet. Hon träffade inte de andra ton˚aringarna p˚a västra kusten, där vid<br />
klipporna, och hon drack ingen alkohol.<br />
Hon hade haft en egen anledning att stanna p˚a ön.
114 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
3<br />
Fader Clarenton satt i fikarummet, drack varmt citronte med socker och<br />
försökte samla tankarna. <strong>Här</strong> var det lättare än i den stora salen, kände han —<br />
där fanns det ständiga smattrandet av regn mot enorma kyrkfönster, där fanns<br />
de gapande tomma stolarna och där fanns Guds son Jesus Kristus som stirrade<br />
ned p˚a honom fr˚an korset, som om han ville säga S˚a du tror du har problem?<br />
Testa att bli pl˚agad halvt fördärvad för att du försökte hjälpa n˚agra fattiga, och<br />
sen bli uppspikad p˚a ett kors tills du dör av smärtan! Testa det, och sen kan du<br />
säga att du har bekymmer!<br />
Nej, det var bättre i fikarummet.<br />
Han tänkte p˚a drömmen, den konstiga drömmen där han st˚att naken i en<br />
hel oändlighet av Ingenting, en hel oändlig öken av bara vitt ˚at alla h˚all och<br />
kanter. N˚agon hade pratat med honom, n˚agon som först lät mekanisk, som en<br />
förväntansfull person, sedan mjuk som Kejsarinnan i Den oändliga historien,<br />
sedan tung, h˚ard, befallande som en mäktig mörkrets furste.<br />
D˚a är du drakens, hade Kejsarinnans röst viskat till honom, och trots att<br />
det hela bara varit en mycket konstig dröm som m˚aste ha ett samband med<br />
n˚agon hjärnskakning han fick när han svimmade, s˚a gjorde just denna sista rad<br />
ett intryck p˚a honom.<br />
D˚a är du drakens.<br />
Och han hade kanske fel, men hade inte den osynlige ägaren till den där<br />
rösten gr˚atit? Det kändes inte som om det var del av drömmen, helt enkelt för<br />
att den där rösten var för känslig... för mänsklig. Det kunde inte vara en fantasi.<br />
“Det var en dröm”, sade han till sig själv. “Det var en dröm och ingenting<br />
annat än en dröm.”<br />
Men orden fortsatte eka i hans bakhuvud.<br />
D˚a är du drakens.
Och det var inte det värsta den där rösten sagt.<br />
115<br />
Som att knulla den där horan, viskade Kejsarinnans oskyldiga, barnsliga<br />
flickröst i skallen p˚a honom. Inte ens femton ˚ar gammal, var hon...<br />
Han hade skrikit ˚at rösten att vara tyst. Skrikit att hon hade fel. Men hon<br />
hade ju inte fel, och det visste han. Han visste ocks˚a varför — det var ju en<br />
dröm. Hans undermedvetna. Ingen annan, ingen annan i hela världen än han<br />
själv kände till hans lilla misstag, det där under hans besök i Paris. Ingen annan<br />
utom den kvinnan själv. Och visst, han hade kanske ljugit för sig själv, för ett<br />
ögonblick, men vad spelade det för roll? Han ville glömma det. Han hade gjort<br />
ett misstag och ville bara glömma det. Det var inte mer än s˚a.<br />
D˚a är du drakens.<br />
Och vem var draken? Det visste han inte. Förmodligen bara ett hjärnspöke.<br />
Albert Clarenton hade en känsla av att han tänkte alldeles för mycket, och<br />
p˚a n˚agonting som av allt att döma bara var en förvirrad dröm.
116 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
4<br />
När mörkret föll över Maryville var Sanna Nordström för ovanlighetens skull<br />
en av de första som somnade.<br />
Men hon sov inte bekvämt.<br />
˚Aterigen drömde hon, och ˚aterigen drömde hon en hemsk dröm. Och hon<br />
visste, kände p˚a sig, att den här var precis lika verklig som den om demonen<br />
över ön eller den om de fallande tornen i New York. Men n˚agonting var änd˚a<br />
annorlunda. Först kunde hon inte först˚a precis vad, men sedan ins˚ag hon tv˚a<br />
saker.<br />
För det första var inte det här framtiden hon s˚ag. Det var d˚atiden. Först<br />
trodde hon det var nutiden, men d˚a skulle det vara mörkt, för det var mörkt<br />
ute, och i drömmen var det p˚a brytningsgränsen mellan ljust och mörkt. Tre<br />
eller fyra timmar sedan, trodde hon det var, kanske mindre, men inte mer.<br />
För det andra var hon där. Normalt när hon drömt sina visioner — profetior<br />
om s˚a vill, om hon nu var en profet — s˚a hade hon sett det som en film. Hon<br />
hade sett allting, men ur en bestämd synpunkt och bara för ett litet ögonblick,<br />
som en blixt av insikt eller ett barndomsminne, men hon kunde inte p˚averka<br />
det, hon kunde inte välja skärpa eller fokus.<br />
Men den här g˚angen kunde hon g˚a omkring, den här g˚angen kunde hon röra<br />
sig. Hon kunde känna doften av saltvatten, och hon frös p˚a allvar där hon stod<br />
i bara trosorna, s˚a som hon g˚att till sängs.<br />
San visste inte varför det var s˚a här. Kanske var det för att hennes förm˚aga<br />
blivit starkare. Varför visste hon i s˚a fall inte, men uppenbarligen blev den det.<br />
Hon visste inte helt säkert om hon kunde p˚averka vad som skedde i drömmen<br />
— om n˚agon kunde se henne, om hon kunde skada sig — men i det ögonblicket<br />
som drömmen var hade hon ingen tanke p˚a att testa.
†<br />
117<br />
I drömmen stod hon vid Maryvilles kust, och hon s˚ag ut över klipporna.<br />
Det var västra kusten, det visste hon, för hon s˚ag fyrhuset inte alltför l˚angt<br />
till vänster ifr˚an sig, men det var den delen som inte var sandstrand utan sten<br />
och klippor. Det var sen eftermiddag eller kväll, och det bl˚aste och spöregnade<br />
tungt.<br />
Det är inte en dröm, upptäckte hon sig själv med att tänka. Om det vore<br />
en dröm skulle jag inte bli v˚at av regnet. Hon drog handen genom det svarta,<br />
l˚anga h˚aret och ja, det hade redan blivit dyngsurt.<br />
Men om du inte är v˚at d˚a? Om det är en verklig dröm?<br />
Det är inte en dröm.<br />
I nästa ögonblick ins˚ag hon att hon frös, och i ögonblicket efter det att<br />
hon stod i bara sina svarta trosor, utan vare sig byxor, beh˚a eller tröja. Rent<br />
reflexivt lade hon armarna över sina bara bröst och s˚ag sig nervöst omkring,<br />
men hon anade att ingen kunde se henne; änd˚a kändes det som att st˚a bakom<br />
en envägsspegel, där du mycket väl vet att de andra inte kan se dig men du<br />
änd˚a vill ta det säkra före det osäkra. Var hon allts˚a verkligen här? Var det<br />
som om hon blivit transporterad? Som om hon faktiskt rest bak˚at i tiden, om<br />
än bara n˚agra timmar, och faktiskt stod här?<br />
Hon sade sig själv att hon inte trodde p˚a s˚adant nonsens, men ins˚ag sam-<br />
tidigt hon att det var minst lika bisarrt att p˚ast˚a sig kunna se in i framtiden,<br />
och det var hon klart övertygad om.<br />
Hon s˚ag sig om, tog n˚agot steg närmare kusten med dess vassa klippor och<br />
ins˚ag helt plötsligt att hon inte var ensam i drömmen.<br />
En gestalt, mörk i det dunkla ljuset och dessutom alldeles skymd av regnet<br />
s˚a hon inte kunde se vem det var, stod ett tiotal meter framför henne, vid<br />
klipporna. Han var fullt p˚aklädd, till skillnad fr˚an henne, och ännu en g˚ang
118 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
skämdes hon lite.<br />
Han? Ja, hon kunde se att det var en man, allra minst i övre ton˚aren, att<br />
döma efter storleken. Hon kunde ocks˚a se att han mellan sina bägge händer<br />
höll n˚agonting. N˚agonting svart eller i varje fall mycket mörkt, n˚agonting som<br />
rörde sig.<br />
Ett spädbarn, var hennes första tanke, men sedan ˚angrade hon sig. Nej, ett<br />
spädbarn skulle liksom lysa mer, s˚a mörkt var det inte att hon skulle luras att<br />
det var svart. S˚a slog det henne: Barnet kanske är svart.<br />
Fast hon visste att det inte var s˚a. Hon visste mycket väl att det inte var<br />
ett människobarn mellan mannens händer.<br />
Varelsen mellan händerna gav ifr˚an sig ett läte, ett tjutande, skriande läte,<br />
och innan hon visste ordet av fick hon in ett citat i huvudet.<br />
“Först ett skrik, till att börja med dämpat och brutet som ett barns gr˚at och<br />
sedan svällande ut till ett l˚angdraget, högljutt vr˚al, till ytterlighet oregelbundet<br />
och omänskligt — ett tjut — ett klagande skri, till hälften av fasa, till hälften<br />
av triumf, ett s˚adant skrik, som endast kan komma fr˚an helvetet samtidigt fr˚an<br />
de fördömdas strupar i deras ˚angest och fr˚an de onda andarnas strupar i deras<br />
triumf...”<br />
Hon visste inte var det kom ifr˚an, eller vem som skrivit det. Det hade bara<br />
kommit till henne, plötsligt som<br />
(den här beröringen, fattar du inte att det bara kan vara beröringen, kraften,<br />
förm˚agan?)<br />
en blixt p˚a klar himmel. Var det vad mannen där framme tänkte? Hade hon<br />
läst hans tankar, om än i en dröm och om än bara för ett mycket kort ögonblick,<br />
och ofrivilligt? Ingenting kunde hon säga var omöjligt. Helvete, hon anade ju<br />
att hon precis rest i tiden. Allting just nu var helt enkelt galet och förvirrande<br />
och helt enkelt skumt.<br />
San tog ett steg fram˚at, släppte armarna om sina bröst trots att hon skämdes<br />
för sin nakenhet och trots att hon frös, för hon orkade inte tänka p˚a s˚adana tri-
vialiteter i regnet och mörkret och kylan och förvirringen. Hon visste dessutom<br />
hur hala klipporna m˚aste vara i spöregnet, och om hon halkade ville hon kunna<br />
ta emot med n˚agonting annat än sin bara kropp. Hon var inte säker p˚a om hon<br />
skulle vara skadad även p˚a riktigt om hon skadades nu, för hon visste ju inte<br />
om det verkligen var en dröm, men hon var en kvinna som gärna tog det säkra<br />
före det osäkra.<br />
119<br />
Mannen framför henne, mannen hon närmade sig, tog ett steg fram˚at, ut<br />
p˚a en utstickande klippa. Han halkade nästan till, och hon var p˚a väg att ropa<br />
Akta! efter honom, och hon höll p˚a att halka själv av bara chocken, men han<br />
klarade galant att h˚alla balansen och likas˚a gjorde hon. S˚a tog han ett steg<br />
till ut och han var längst ute p˚a stenpiren. Hon följde efter, och snart märkte<br />
hon att hennes bara fötter sved av de vassa stenarna, trots att de nästan helt<br />
domnat av kölden.<br />
Hon var precis bakom honom nu, och hon förstod att det han höll mellan<br />
sina händer, det han nu lyfte över sitt huvud, det var en levande, svart katt,<br />
som skrek högt som helvetets demoner när den kastades ned i havet, ned i de<br />
svarta v˚agorna som girigt bet tag i den, slog ihjäl den mot klipporna en enda<br />
g˚ang och sedan slukade den helt.<br />
Nu förstod hon citatet. Hon kände igen det, men visste inte varifr˚an det var,<br />
men nu förstod hon poängen. Nu förstod hon beskrivningen, nu förstod hon hur<br />
författaren m˚aste ha avskytt en katts skri.<br />
San andades in och skulle börja ropa ett Nej!, kanske skulle hon till och med<br />
rycka till i mannens nacke med sin utsträckta högra hand, men hon stoppades<br />
av ett ljud bakom sig.<br />
Ett morrande.<br />
Hon vände sig om och hennes ena fot fick ett djupt rivs˚ar som hon knappt<br />
lade märke till i stunden. Femton meter bakom henne — kanske mer, kanske<br />
mindre — stod en stor vildhund. Till skillnad fr˚an mannen framför henne, som<br />
mest var en suddig gestalt i halvmörkret, s˚ag hon hunden helt klart framför
120 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
sig. Den hade svart, krullig och ov˚ardad päls som l˚ag skinande blank i regnet;<br />
l˚anga, sylvassa klor p˚a tassarna; och gulnade huggtänder i sitt väldiga gap, som<br />
hon alltid föreställt sig en varulv efter böckerna hon läst. Huggtänder hon p˚a<br />
n˚agot sätt säkert visste dödat betydligt mer än sm˚a oskyldiga kaniner i skogen.<br />
Hunden morrade ˚at henne, och hon förv˚anade sig själv med att inte backa<br />
undan utan istället ta ett steg fram˚at, trots sin stigande rädsla, sin stigande<br />
skräck och panik.<br />
Visa dig!, skrek hon utan att öppna munnen, helt omedveten om vad hon<br />
egentligen menade. Visa dig, varelse, visa ditt sanna jag! Det var inte hennes<br />
ord som kom ut... men hon visste inte heller vems det var.<br />
Vildhunden började skälla˚at henne, högt och v˚aldsamt och med dregel spru-<br />
tandes ut ur dess mun. En av Sans favoritböcker av en av sina favoritförfattare,<br />
det var Cujo av Stephen King. En bok som handlade just om en v˚aldsam hund<br />
med rabies. Om hon mött denna hund i verkligheten hade hon förmodligen tänkt<br />
blint p˚a Cujo, inte kunnat tänka p˚a n˚agonting annat än den fruktansvärda jävla<br />
hunden Cujo, men just nu tänkte hon inte p˚a n˚agonting alls. Hon tog istället<br />
ännu ett steg fram˚at utan att darra eller tveka. Hennes ögon t˚arades av vin-<br />
den och av skräcken, och hennes hy hade domnat och ljusnat av kylan. Kölden<br />
rev henne v˚aldsamt och slet i henne, vildhunden framför henne var kölden, var<br />
döden, var regnet, var stormen. San gick rakt fram mot hunden i det ökande<br />
regnet i halvmörkret vid klipporna.<br />
Visa dig!, skrek hon igen, ˚ater med stängd mun. Hon tog ett steg till fram˚at,<br />
och ett till, och hon blängde vildhunden rakt i ögonen.<br />
Visa dig! Visa dig!<br />
San var bara tv˚a meter ifr˚an hunden nu, och det var d˚a som hunden skällde<br />
till igen, spottade fradga mot henne och kastade sig blint˚at sidan, sprang hastigt<br />
iväg.<br />
Hon s˚ag p˚a hur den flyende hunden gömde sig med svansen mellan benen.<br />
Hon skrek av glädje, och föll ned p˚a smärtande knän vars skinn sprack upp mot
stenarna och hon utgjorde ett rejält stridsvr˚al.<br />
luften.<br />
121<br />
Ingen hörde henne när hon skrek och viftade knytnävarna i den sönderregnade<br />
Sedan vaknade hon.<br />
†<br />
San vaknade p˚a morgonen den här g˚angen, inte mitt i natten som när hon<br />
drömt om demonen. Ett ögonblick l˚ag hon flämtande kvar i sängen, som efter<br />
en spr˚angmarsch. Hon tänkte p˚a de där filmerna om Freddy Krueger, mördaren<br />
som anfaller snygga ton˚arsbrudar i deras mardrömmar, och hon kunde trots vad<br />
hon just varit med om inte l˚ata bli att le. Hon rös av köld sedan drömmen, men<br />
hon log. Kände sig lyckad. För hon hade vunnit den här ronden mot Hunden.<br />
Hon tittade bredvid sig — Kim l˚ag där med ryggen mot henne, djupt snar-<br />
kande. Hon drog handen över sin nästan nakna kropp, och ins˚ag att hon fort-<br />
farande inte bara frös utan var iskall, som om hon precis varit ute och g˚att i<br />
regnet. Hon kände p˚a sitt h˚ar. Det var blött... nej, det var dyngsurt. Hon kände<br />
p˚a sina trosor, och ins˚ag att hon kissat p˚a sig i sömnen.<br />
B˚ade vinden och regnet slog fortfarande ute, och idag var det betydligt<br />
molnigare än ig˚ar. Tyvärr.<br />
San steg upp ur sängen, och var mycket nära att skrika till av plötslig<br />
smärta när hon stödde sig p˚a högra foten. Hon satte sig ned i sängen igen, och<br />
undersökte fötterna. Blod var det korta ordet för vad hon s˚ag, och när hon lite<br />
senare torkat av det i badrummet skulle hon finna rivs˚ar efter rivs˚ar som bara<br />
fylldes med nya sm˚a droppar. Ett av s˚aren — det p˚a högra foten, det hon fick<br />
när hon blev överraskad av Hunden och hastigt snurrade runt — var djupast,<br />
och fick bandageras över. De andra s˚aren läkte fort och kändes knappt av när<br />
hon gick.<br />
När hon duschat av sig och ˚aterf˚att värmen i kroppen kröp hon till sängs<br />
igen, och försökte intala sig själv att hon faktiskt förtjänade lite sömn. Inte för
122 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
att hon skulle kunna somna om, men änd˚a. Hon förtjänade verkligen att ge sig<br />
själv en sovmorgon.
5<br />
123<br />
Amid Northen var övernaturligt trött. P˚a ett sjukligt sätt. Som om han var<br />
drogad. Han kände igen känslan, men hade aldrig känt den s˚a starkt förut. Han<br />
hade gjort det han gjorde mot katten, mot Pest, och han visste inte om det var<br />
gott eller ont.<br />
Gott, intalade han sig själv. Självklart var det gott. Vem skulle vilja ha det<br />
där jävla kattkräket?<br />
Hans syster. Hans syster Natalia skulle vilja ha kattkräket, och det var<br />
ganska jävla uppenbart. Hon, Steven och Cecilia hade kommit hem fr˚an kyr-<br />
kan precis när Amid kommit upp fr˚an badet. De möttes i hallen — Cecilia i<br />
finklänning, Steven i sin alldagliga mörkbruna kostym, Natalia i sina fula fjor-<br />
tiskläder av den här veckans senaste mode, Amid i en mörkbl˚a badrock. Natalia<br />
hade fr˚agat om han sett Gosan, och han hade h˚allit masken och sagt att han<br />
släppt ut henne för n˚agon halvtimme sedan.<br />
“I det här vädret?!”, utbrast Natalia och lade en hand över den gapande<br />
munnen.<br />
“Hon ville ut”, p˚apekade Amid stilla. “Brukar du inte säga att jag ska släppa<br />
ut henne när hon vill ut?”<br />
Natalia vände sig mot sin mor med en riktig hundögonsblick, men modern<br />
behöll sitt stenansikte och dottern fick istället nöja sig med att storma upp p˚a<br />
sitt rum.<br />
“Jag var snäll!”, ropade Amid efter henne när hon sprang upp.<br />
“Amid, det där var änd˚a onödigt”, sade hans mor.<br />
“Förl˚at d˚a. Hade ni skoj i kyrkan?”<br />
“Vi lärde oss om jordens underg˚ang!”, sade Steven glatt och hängde av sig<br />
sin rock.
124 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
“Fader Clarenton var med om en olycka”, sade Cecilia i sin viskande, jag-<br />
lovar-att-jag-bryr-mig-lika skvallerröst.<br />
“En olycka?”<br />
“Vi vet inte riktigt. Han svimmade.”<br />
“Klarade han sig?”<br />
“Jod˚a. Men vi f˚ar väl se hur det g˚ar med predikan framöver. Han är ju<br />
redan gammal.”<br />
Amid stod kvar en stund och fejkade medkänsla, försökte finna n˚agonting<br />
att fr˚aga men fann ingenting. Sedan gick han upp till sitt rum och lade sig p˚a<br />
sängen direkt, utan att ens klä av sig morgonrocken. Och det behövde han.<br />
När han blundade med ansiktet ned˚at mot kudden lade sig det sista dun-<br />
kandet i hans huvud, och för ett ögonblick blev allt blickstilla. Klockan var inte<br />
ens sju, änd˚a var det kolsvart överallt — utomhus likväl som i Amids hjärna.<br />
Han hade tusentals tankar, tusentals idéer och tusentals fr˚agor, men han visste<br />
inte om det än. I princip alla handlade om den man han hittills bara kände som<br />
Vitsvartsnubben.<br />
Fr˚agorna fanns redan där, de hade funnits där sedan hans födsel, vilandes<br />
som Törnrosa i sängen bortom törnen p˚a sin tid. Tiden när Vitsvartsnubben<br />
skulle uppenbara sig. När Amid Northen lade armarna över bakhuvudet och<br />
inom bara sekunder somnade, visste han inte att det var redan i natt som dessa<br />
fr˚agor skulle vakna till liv. Och de skulle leva i resten av Amid Northens mycket<br />
korta, dödliga liv.<br />
“Vakna”, sade en röst bortom pojkens först˚aelse.<br />
Amid Northen fortsatte sova.<br />
“Vakna”, upprepade rösten, och s˚a kom det sig att pojken vaknade.<br />
†<br />
Han s˚ag sig om, först förvirrad och sedan förskräckt när förvirringen sakta<br />
förvandlades till först˚aelse för att allt inte var som det borde vara.
125<br />
Amid l˚ag p˚a marken i fosterställning. Han s˚ag ned p˚a sin kropp och upptäckte<br />
att han var helt klädd i vitt — kritvita l˚angbyxor och en lika vit skjorta. Var<br />
han befann sig visste han inte. Eller sanningen var väl att han inte befann sig<br />
n˚agonstans alls.<br />
För allting, allting var bara vitt.<br />
Golvet, taket (om det nu ens fanns n˚agot) och väggarna (om de nu fanns),<br />
var alla vita. Inga möbler, inga buskar, inga människor, inga djur, ingenting<br />
fanns. I himlen reste sig ingen sol, änd˚a var allt lysande vitt. Inga skuggor<br />
kastades. <strong>Här</strong> fanns bara den förvirrade, sjutton˚ariga, svarth˚ariga pojken med<br />
hasselnötsbruna ögon, som l˚ag i fosterställning i mitten av allting... eller ingen-<br />
ting.<br />
Amid reste sig sakta upp, s˚ag vilset p˚a golvet och lyckades med obehag att<br />
stödja sig mot det, trots att det egentligen s˚ag likadant ut som luften själv. Han<br />
tittade sig om och försökte hitta n˚agra kanter där väggar reste sig i rummet,<br />
men han s˚ag inga. Antingen var rummet s˚a stort att han inte kunde se till<br />
väggarna, eller s˚a—<br />
Han stod upp och s˚ag sig omkring, förvirrat. Han gjorde nästan ett backande<br />
steg men lyckade hejda sig själv — ännu litade han inte fullt ut p˚a golvet, och<br />
hade sv˚art att komma underfund med att ett snedsteg inte skulle f˚a honom att<br />
ramla igenom det, ner under det.<br />
Är det en<br />
(jag vet inte om jag)<br />
dröm eller<br />
(drömmer)<br />
är det<br />
(eller —)<br />
verklighet?<br />
“Var är jag?”, fr˚agade han det tomma intet.<br />
Inga väggar fanns att skicka tillbaka n˚agra ekon. Ingen svarade.
126 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
“Var är jag?”, upprepade han lite högre.<br />
Inget svar. Inget eko reflekterades mot de vita — eller ickeexisterande —<br />
väggarna.<br />
“Var är jag?”, upprepade han och nu ropade han. Han snurrade runt p˚a<br />
plats, ins˚ag att allt verkligen var identiskt — inte en fläck n˚agonstans, och efter<br />
bara ett varv hade han ingen aning om ˚at vilket h˚all han först varit vänd.<br />
“Är jag död?”, ropade han till sist, och hans röst bröts sönder p˚a sista ordet,<br />
men han hejdade sig själv fr˚an att börja gr˚ata trots att han började bli livrädd.<br />
“Är det här himlen?”<br />
Han tvekade.<br />
“...eller helvetet? Eller limbo? Jag var ute i regnet med kattjäveln och blev<br />
förkyld, och nu dör jag och är i n˚agot mellangärde mellan jorden och Nangijala?<br />
Eller f˚ar jag inte ens komma dit för att jag dog p˚a ett s˚a för–jäv–ligt sätt? Va?!<br />
Är det här mitt jävla straff av n˚agot slag? Att jag irrar runt här i evigheternas<br />
evighet i tomheten¿‘<br />
Han var ilsken nu, inte bara rädd utan rent ilsken, och han kände att hans<br />
hjärta slog ett par extra slag i sekunden och han andades tungt och han hade<br />
snurrat s˚a m˚anga varv i sökandet efter n˚agonting att han inte längre mindes<br />
hur han stod till en början.<br />
Men ingen svarade. Inte ens ett eko reflekterades mot tomheten.<br />
Amid satte händerna som förstärkare vid var sin sida om munnen, och skrek<br />
med sin fulla kraft:<br />
“ÄR DET S˚A?!”<br />
Först svarade ingen, inte ens ekot trots att han skrek nog att förstöra sin<br />
röst för evigt. Sedan kom ett svar.<br />
“Du är inte död”, sade rösten när den svarade, och rösten var b˚ade kall och<br />
vänlig, beräknande och komisk. “Och vad katten beträffar s˚a bestraffar vi dig<br />
inte för en s˚adan liten sak — den förtjänade det ju faktiskt fullständigt. Inte<br />
sant?”
127<br />
Amid ramlade nästan omkull av chocken att höra n˚agon. Rösten verkade<br />
komma fr˚an alla h˚all samtidigt, men den lät inte heller alls högtalarförstärkt.<br />
Eller ens dubbel eller trippel, som om flera människor pratade samtidigt. Det<br />
var en enda människa, det visste han och det svor han p˚a. Problemet var att<br />
människan var överallt.<br />
“Vem är du?”, viskade Amid förskräckt. “Var är du? Och var fan är jag?<br />
Jag trodde jag sov! I mitt egna rum! Har du kidnappat mig? Drömmer jag?”<br />
“Lugn, lugn, lugn, v˚ar son”, sade rösten stilla och fr˚an alla h˚all samtidigt.<br />
Son, hade den kallat honom, och Amid skulle tänka p˚a det hela nästa dag — hur<br />
han sagt v˚ar son, som en präst. “Du drömmer inte, och vi har inte kidnappat<br />
dig.”<br />
“Var är du?”<br />
Amid snurrade runt igen, men visste att han inte skulle f˚a se n˚agon.<br />
“Visa dig!”<br />
“Men barn.”<br />
“Visa —!”<br />
“Vi är ju här.”<br />
Och i det ögonblicket snurrade Amid helt om och s˚ag en gestalt, bara tio<br />
meter bort i Ingentinget.<br />
†<br />
Vitsvartsnubben — för Amid förstod genast att det var han — stod framför<br />
honom klädd helt i svart. Blänkande finskor trots att ingen sol fanns att skina<br />
p˚a dem, kostymbyxor och kavaj. Sina bägge händer höll han bakom ryggen,<br />
knutna i varandra. Mannen var ovanligt l˚ang och ovanligt smal, och vad som<br />
var ännu smalare var hans ansikte. Han s˚ag inte ut att ha n˚agra käkben alls.<br />
Det var ett mänskligt ansikte, men änd˚a inte riktigt. Det var alldeles vitt,<br />
som p˚a en mycket blek människa, och även hans läppar var bleka och mycket<br />
smala, nästan som streck, inte ljusrosa utan faktiskt bara vita. Över ansiktet
128 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
l˚ag en skugga fr˚an toppen av hans kolsvarta, prydligt kortklippta h˚ar och ned<br />
till nästippen. Amid kunde se Vitsvartsnubbens ögonh˚alor, hans höga panna,<br />
hans h˚ar... men bara i grund, som att se n˚agon i mörkret. Amid vände sig inte<br />
om att se vad för slags skugga som l˚ag över mannens ansikte. Han behövde inte<br />
göra det, för han visste att den skuggan inte ˚astadkoms fysiskt. För att skuggor<br />
ska bildas m˚aste det finnas ljus, och det fanns det inte här. <strong>Här</strong> fanns varken<br />
mörker eller ljus, och han visste varför.<br />
Det här var bara en dröm.<br />
(det är inte en dröm)<br />
“Det är s˚a underbart att träffa er till sist!”, utropade Vitsvartsnubben glatt<br />
och höjde armarna som en kristen gatupredikant. Den ena handen var lika<br />
likblek som hans ansikte, den andre var dold i en svart läderhandske. Jo, nog<br />
var han vitsvart allt.<br />
Amid svarade först inte — orden kunde helt enkelt inte komma fram.<br />
“Jag tigger urskuld!”, sade Vitsvartsnubben sedan. “Jag har ju inte presen-<br />
terat mig!”<br />
Han föll ned p˚a knä i Ingentinget, lade händerna över sitt bröst, den svarta<br />
över den vita. Amid förv˚anades inte av att skuggan följde med p˚a exakt samma<br />
plats när han sjönk ned.<br />
“V˚art namn är Génoli”, sade den vitsvarte mannen p˚a knä. Hans mörklagda<br />
ögon möttes med Amids hasselnötsbruna. “Och det är mycket, mycket, mycket<br />
trevligt att till sist träffa er, Amid Northen.”<br />
“Hur vet du mitt namn?”<br />
(det är en)<br />
Génoli lutade genast ansiktet bak˚at och började skratta, högt och väl som<br />
fienden i en d˚alig gammal film. Han reste sig upp och höjde händerna i samma<br />
gest som tidigare (Hallelujah, prisa herren!, tänkte Amid).<br />
“Amid, Amid!”, utropade han. “Det var en dum fr˚aga. Vi vet allt.”<br />
(dröm.)
“Vi?”<br />
129<br />
Génoli log brett och visade honom perfekta, kritvita tänder som fr˚an en<br />
tandkrämsreklam. När den Vitsvarte sedan harklade sig och började tala var<br />
det med en mycket profetisk röst.<br />
“V˚art namn är Legion, för vi är m˚anga.”<br />
“Va?”<br />
“˚Ah, bara ett bibelcitat du fick oss att tänka p˚a. Nästa fr˚aga.”<br />
Amid tänkte efter. Det verkade finnas miljoner, miljarder fr˚agor att ställa<br />
till den här mannen han nyss mött, men just nu kunde han inte komma p˚a en<br />
enda. Men en kändes s˚a vital att han inte förstod att han inte sagt det redan.<br />
“Är det du som är Vitsvartsnubben?”<br />
Génoli nickade. “Det stämmer.”<br />
“S˚a du... skrev den där texten? P˚a min dator? Vitsvartsnubben kommer, var<br />
det inte s˚a det stod?”<br />
“Du skrev det, barn. Vi har inte rört det.”<br />
“Men du fick mig att skriva det. Du... hypnotiserade mig. Eller hur? För<br />
hur skulle jag kunna veta ditt namn? Jag har inte ens hört talas om dig.”<br />
“Änd˚a visste du att just vi var Vitsvartsnubben?”<br />
Amid hade inget svar p˚a detta.<br />
Génoli flinade brett, verkade sannerligen njuta av att Amid var s˚a förvirrad.<br />
“Äpple?”, fr˚agade han sedan.<br />
“Äpp — ”<br />
Génoli drog med ens fram tv˚a skinande röda äpplen fr˚an rockärmen. Han<br />
kastade ett mot Amid, som reflexivt f˚angade upp det.<br />
“Jag är allergisk”, svarade pojken. “Men... men tack.” Han kastade tillbaka<br />
äpplet och Génoli f˚angade det.<br />
“Ingen fara. Mer ˚at oss!” Han flinade brett och tog en enorm tugga fr˚an<br />
Amids äpple, sedan en likadan fr˚an sitt eget. Han mumsade högt och väl, nästan<br />
som för att göra narr ˚at pojkens allergi.
130 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
“Hur visste jag vem du var?”, fr˚agade Amid.<br />
“Vi ska förklara. Sl˚a dig ned.” Génoli (eller Vitsvartsnubben om s˚a vill)<br />
tecknade med handen framför sig och helt plötsligt stod en stol där, en enkel<br />
trästol. Amid misslyckades med att dölja sin häpnad.<br />
“Hur...?”<br />
“Detta är en dröm, eller hur?” Génolis röst lät som den av en lärare som<br />
försökte f˚a en elev att först˚a algebran själv istället för att fr˚aga hela tiden.<br />
“Om detta är en dröm... är inte denna stolen verklig”, sade Amid och satte<br />
sig misstänksamt p˚a den.<br />
“Nej.”<br />
“Och inte du heller?”<br />
“Det är annorlunda.”<br />
“Hur är det annorlunda?”<br />
“Lyssna p˚a oss nu.” Génoli satte sig ned även han, men inte p˚a en stol utan<br />
i skräddarställning p˚a marken, i Ingentinget. Skuggan i hans ansikte följde efter<br />
när han satte sig. Han tog en tugga av ett av sina äpplen, och började tala med<br />
fruktköttet fortfarande i munnen.<br />
“Varje människa har ett uns av... ja, telepatisk förm˚aga.” Han log. “Du vet<br />
— böja skedar med blicken, se in i framtiden, föra över tankar... Hos de flesta<br />
är den förm˚agan svag, hos vissa är den lite starkare. Men väldigt f˚a — just<br />
nu tror vi inte n˚agon finns — kan kontrollera den. Innan vi kom hit var det<br />
flera stycken som fick sm˚a glimtar, sm˚a blickar, som den du fick. Vi vet inte<br />
riktigt varför; v˚ar plötsliga närvaro var väl lite imponerande! Vi kan inte riktigt<br />
sp˚ara dem alla, men vi vet i alla fall att ingen av dem var särskilt allvarlig.<br />
Vitsvartsnubben — just det ordet gick tydligen igenom.“ Han började skratta.<br />
“Antar att det är vad vi kallas nu!”<br />
“Telepatisk—”<br />
“˚Ah, gör ingen stor sak av det. Det är mer en liten detalj. Det finns mycket<br />
du inte vet om världen.”
“Som vem du är?”<br />
“Som vilka vi är. Är du klar med fr˚agorna?”<br />
Amid nickade.<br />
131<br />
“D˚a s˚a. D˚a ska vi berätta för dig om varför vi är här. Vad som är meningen.”<br />
†<br />
“Och jag s˚ag ett odjur stiga upp ur havet“, sade Génoli med sin högtidliga,<br />
profetiska röst. “Det hade tio horn och sju huvuden och p˚a sina horn tio kronor<br />
och p˚a sina huvuden hädiska namn. Odjuret jag s˚ag liknade en leopard, och<br />
dess fötter var som en björns och dess gap som gapet p˚a ett lejon. Och draken<br />
gav det sin kraft och sin tron och stor makt. Ett av dess huvuden s˚ag ut att ha<br />
f˚att ett dödligt hugg, men det dödliga s˚aret hade läkts.”<br />
“Hela jorden greps av beundran för odjuret och följde det, och man tillbad<br />
draken för att han hade gett Odjuret makten, och man tillbad Odjuret och<br />
sade: ‘Vem är som Odjuret? Vem kan strida mot det?”’<br />
“Och det fick mun som skröt och hädade, och det fick makt att h˚alla p˚a<br />
i fyrtiotv˚a m˚anader. Och det öppnade sin mun för att häda Gud, häda hans<br />
namn och hans tält, alla som bor i himlen. Det fick rätt att strida mot de heliga<br />
och besegra dem, och det fick makt över alla stammar och länder och spr˚ak<br />
och folk. Och alla jordens inv˚anare skall tillbe Honom, var och en som inte<br />
fr˚an världens skapelse har sitt namn skrivet i livets bok hos Lammet som blev<br />
slaktat.”<br />
Han tystnade en stund, ett avbrott för att äta klart det ena av sina äpplen<br />
— han slukade det helt, med kärnor och allt. Amid s˚ag p˚a honom en längre<br />
stund innan han tordes tala.<br />
“Vad—”<br />
Génoli reste ett pekfinger framför sina läppar, och pojken tystnade med<br />
ens. Sedan fortsatte Vitsvartsnubben att tala, nu i om möjligt än mer profetisk<br />
stämma.
132 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
“Du som har öron, hör detta.”<br />
“Den som skall i f˚angenskap, han g˚ar i f˚angenskap.”<br />
“Den som skall dö för svärdet, han blir dödad med svärd.”<br />
“<strong>Här</strong> behövs de heligas uth˚allighet och tro.”<br />
Amid stelnade.<br />
“Det där känner jag igen”, sade han. Génoli ignorerade honom.<br />
“Och jag s˚ag ett annat odjur stiga upp ur jorden, och det hade tv˚a horn som<br />
liknade ett lamms och det talade som en drake. Det utövar det första odjurets<br />
hela makt i dess ˚asyn. Det f˚ar jorden och dess inv˚anare att tillbe det första<br />
odjuret, vars dödliga s˚ar hade läkts. Och det gör stora tecken, det l˚ater till och<br />
med eld falla fr˚an himlen ner p˚a jorden i människornas ˚asyn. Och det förför<br />
jordens inv˚anare med de tecken som det f˚att rätt att göra i Odjurets ˚asyn. Det<br />
säger till jordens inv˚anare att göra en bild ˚at Odjuret som har f˚att svärdshugget<br />
men kommit till liv igen. Och det fick rätt att ge livsande ˚at Odjurets bild, s˚a<br />
att bilden ocks˚a kan tala och se till att alla som inte tillber Odjurets bild blir<br />
dödade.”<br />
“Och det ser till att alla, höga och l˚aga, rika och fattiga, fria och slavar, f˚ar<br />
ett märke p˚a högra handen eller p˚a pannan, och att ingen kan köpa eller sälja<br />
utan att ha märket, Odjurets namn eller talet för namnet.”<br />
Han höjde sin röst ytterligare, och mässade, nästan ropade:<br />
“HÄR BEHÖVS VISHET. DEN SOM HAR FÖRST˚AND SKALL TOLKA<br />
ODJURETS TAL, TY DET ÄR EN MÄNNISKAS TAL.” Han log mot Amid,<br />
som nästan ramlat omkull när Génoli höjt rösten och börjat mässa. S˚a rentav<br />
viskade han det sista: “Och talet är sexhundrasextiosex.”<br />
Génoli tystnade, och Amid förstod genast att han var färdig.<br />
“Vad är det där?”<br />
“Profetian.” Han talade som om det vore självklart.<br />
“Varifr˚an?”
133<br />
Génoli stoppade handen i fickan, och när han drog ut den höll han i en<br />
bok; en alldeles svart bok utan text p˚a omslaget. Den s˚ag gammal och nött<br />
ut. Génoli kastade den till Amid, som f˚angade den reflexmässigt. Han öppnade<br />
den, och p˚a försättsbladet kunde han läsa Bibeln och strax under Den heliga<br />
skrift.<br />
“Bibeln?”, fr˚agade han.<br />
“Uppenbarelseboken. Kapitel tretton.”<br />
Amid bläddrade igenom boken, försökte nervöst hitta stycket Génoli begärde,<br />
misslyckades.<br />
“Sida 1744.”<br />
Amid svarade inte, bara bläddrade ifatt sidan i den slitna gamla boken. Han<br />
hittade kapitlet, med texten exakt som Génoli precis läst upp den utantill.<br />
“Vad innebär det?”, fr˚agade han.<br />
“Det innebär att Djävulen kommer att resa sig över världen. Tiden är inne<br />
till sist. Eller nej, draken kommer inte attresa sig. draken har inte riktigt den<br />
kraften. Profetian — kapitel tretton — säger att draken kommer att f˚a en avbild<br />
p˚a jorden, en son liksom Jesus Kristus är Guds son. Denna son är vad som i<br />
Boken kallas för Odjuret. Odjuret kommer att häda och ljuga... och när han<br />
inte lyckas f˚ar han hjälp av Det andra odjuret, som ser ut som ‘ett lamm’, allts˚a<br />
som en gudstrogen man. Detta andra odjur hjälper Odjuret, och tillsammans...<br />
förstör de världen.”<br />
Amid svalde.<br />
“Först˚ar du?”<br />
“Vem är du?”<br />
Génoli bara flinade ˚at honom, visade de där tandkrämsreklamständerna<br />
igen. Sedan slängde han i sig det sista äpplet och tuggade det mycket högt och<br />
väl.<br />
“Är du... är du Gud?”<br />
Génoli log brett.
134 KAPITEL 4. DRÖMMAR<br />
Sedan försvann allting.<br />
Sedan vaknade Amid Northen och mindes drömmen som verklighet.
Kapitel 5<br />
Stormen<br />
135
136 KAPITEL 5. STORMEN<br />
1<br />
Aaron parkerade motorcykeln utanför och klev in p˚a Tims café. Inne liksom<br />
p˚a gatorna utanför var det helt öde — p˚a grund av stormen, antog han — och<br />
Tim l˚ag av en eller annan anledning utsträckt p˚a bardisken. Aaron var inte<br />
förv˚anad. Det var en s˚an sak som Tim kunde f˚a för sig om han var uttr˚akad.<br />
Aaron slog sig ned p˚a en barstol en stund, och bevakade den man som,<br />
vilket han efter en stund kom fram till, sov. Sedan gick han runt baren, grävde<br />
lite under disken och hittade fram till en halvtom tequilaflaska. Han bevakade<br />
den sovande bartendern en stund till, sedan skruvade han av locken och tog en<br />
värmande, svidande klunk av spriten.<br />
Aaron började vissla en glad upptempomelodi med okänd härkomst, och<br />
tog en klunk till.<br />
“Är flaskan halvfull eller halvtom?”, fr˚agade Tim mumlande efter den fjärde<br />
mindre klunken. Aaron log men var inte förv˚anad; Tims andning hade ändrats<br />
för inte s˚a länge sedan, när han vaknat. Han visste att Tim menat att skrämma<br />
honom, han var den som skulle ställa en hink vatten över dörren och betrakta<br />
det som ett skämt, och han visste att han blev besviken när Aaron l˚ag steget<br />
före.<br />
“Halvtom”, svarade Aaron och granskade sin favoritbartender.<br />
“Du l˚ater säker?”<br />
“Det är ganska logiskt; fyllde du senast p˚a den är den halvfull, drack du<br />
senast ur den är den halvtom. Jag antar att du inte fyllde den halvvägs utan<br />
att den tömts halvvägs fr˚an att egentligen ha varit helfylld. Skärpning, hördu,<br />
det där är en av de dummaste s˚a kallade filosofiska fr˚agor jag vet.”<br />
Tim log, och nickade utan att öppna ögonen eller röra sig en tum. “Vad<br />
kom först, hönan eller ägget?”
137<br />
Aarons svar var snabbt. “Ägget s˚aklart. Hönan föds ur ägget, som lagts av<br />
en varelse mycket lik hönan genetiskt sett. Allt är del av evolutionen. Helvete,<br />
Tim, om du ska ställa g˚ator, ställ bra g˚ator.”<br />
“Om trädet faller i skogen och ingen är där, gör det ett ljud?”<br />
“Klart, varför skulle det inte göra det?”<br />
“Vad är ljudet av klappande händer?”<br />
Aaron klappade ihop sina händer. Nu skrattade Tim till.<br />
“Du är s˚a jävla tr˚akig”, sade han och satte sig upp. Han gnuggade sig trött<br />
i ögonen. “Godmorgon, Aaron, vad f˚ar det lov att vara?”<br />
“Vad har du?”<br />
“Det vanliga.”<br />
“D˚a tar jag sprit.”<br />
Tim tog tequilaflaskan ifr˚an honom, drack en klunk själv och ställde sedan<br />
ner den i sk˚apet där Aaron tagit den. Han hällde upp en kopp svart kaffe och<br />
räckte fram, sedan vände han sig om och började ordna med disken i köket en<br />
svängdörr bort.<br />
Aaron hörde ett d˚anande ljud bakom sig och vände sig om. Fönstren skall-<br />
rade för en vindby, och han tyckte sig se regndroppar falla. Det hade han inte<br />
känt när han stod utanför.<br />
Han reste sig fr˚an barstolen och gick fram till fönstret och lade en hand<br />
p˚a det kalla glaset. Kölden sved lite i hans fingertoppar. Hela gatan var tom,<br />
och förutom i en källarlokal med en seriebutik mittemot var det stängt i alla<br />
byggnader. Bortom hustaken kunde han se tecken av en sol som höll p˚a att g˚a<br />
upp denna förmiddag, men han visste att den sekunden den gick upp helt skulle<br />
den täckas fullt ut av moln.<br />
“Är du lika cynisk idag?”, fr˚agade Tim skämtsamt bakom honom, men<br />
Aaron hörde inte.<br />
“Aaron?”
138 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Tim gick ifr˚an sin diskplats och stegade fram till Aaron vid fönstret, fortfa-<br />
rande med torkhandduken i handen.<br />
“Aaron?”<br />
Aaron vände sig lätt emot honom och log ett brutet leende.<br />
“Det snöar.”
2<br />
139<br />
Mia andades ut, andades in, andades ut, började andas fortare, började<br />
hyperventi...<br />
“Nej”, sade hon s˚a bestämt som hon tordes, med en röst som skulle ha<br />
kunnat komma fr˚an en mus. “Nej, lugn. Det är lugnt. Ta det lugnt.”<br />
Hon lyckades sakta ned andningen igen. Hon andades in, andades ut, anda-<br />
des in, andades ut... “Okej”, sade hon till sist. “Jag är lugn. Jag är lugn.”<br />
Mia stod p˚a vägen, invid klipporna och havet, bara ett hundratal meter<br />
ifr˚an familjen Northens ganska ödsligt belägsna hus. Det hade slutat regna för<br />
en knapp timme sedan, men det bl˚aste som aldrig förr, och havskylan l˚ag i<br />
luften. Samma natt hade temperaturen till sist sjunkit under nollan, efter att<br />
ha velat strax över de senaste veckorna.<br />
När hon lämnat hemmet hade hennes mor hjälpt henne sätta upp h˚aret<br />
extra fint, men med hennes otur hade det förstörts s˚a fort som hon g˚att utanför<br />
dörren. Nu hade hon i stället satt det i en hästsvans s˚a det inte skulle bl˚asa<br />
runt allt för mycket och rivas torrt. Vad som var värre var att hon hade kjol p˚a<br />
sig, vilket hon först i efterhand ins˚ag inte var det mest ultimata klädvalet för<br />
en promenad genom en mindre storm. Men hon gillade den här kjolen — den<br />
var fin, och hon hade velat göra sig extra fin för dagen. Mellan händerna höll<br />
hon varsamt en stor, röd l˚ada. Hon hade bara knappt blivit inbjuden p˚a Steven<br />
Northens födelsedag, men att knappt bli inbjuden var tillräckligt när hon aldrig<br />
tidigare blivit inbjuden till n˚agot av det slaget över huvud taget. Och dessutom<br />
hade hon ju en chans att ganska diskret f˚a träffa Amid, med en legitim ursäkt<br />
och allt.<br />
“Lugn”, sade hon ˚ater till sig själv, och med det bredaste leendet hon kunde<br />
frammana gick hon fram till familjen Northens port, tvekade ett kort ögonblick<br />
och ringde sedan p˚a.
140 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Det var herren i huset, Steven Northen, den berömda författaren, som<br />
öppnade dörren. Han var klädd i en svart kostym med vit skjorta, och han<br />
hade en röd näsduk i bröstfickan. Det var inte unikt för hans del; han var alltid<br />
välklädd, i alla fall när Mia s˚ag honom. Vad som var mer orginellt var att han<br />
för en g˚angs skull hade kammat det l˚anga svarta h˚aret prydligt, och satt upp<br />
det i en hästsvans, n˚agot kortare än Mias.<br />
Steven log fortfarande ˚at n˚agon lustighet n˚agon sagt innan han öppnade<br />
dörren, men leendet ändrades snabbt till en min av förv˚aning när han s˚ag<br />
flickan utanför.<br />
“Hej”, sade han aningen förvirrat och kastade en blick bak˚at som efter<br />
räddning. Mia s˚ag en ballong hänga i hallens taklampa bakom honom. Bortom<br />
den, fr˚an köket, hörde hon prat och skratt av flera människor.<br />
Ett ögonblick stod de tv˚a p˚a var sin sida av dörröppningen och s˚ag p˚a<br />
varandra, en pinsam tystnad som ingen ville bryta. Sedan s˚ag Mia Amids mor<br />
kika ut fr˚an köket p˚a dem. Cecilia Northens vackert sminkade ansikte sprack upp<br />
i ett leende, och hon gick genast fram och nästan knuffade bort sin förvirrade<br />
make, som Mia började ana inte vetat om att Amid bjudit in henne.<br />
“Nej men Mia, Mia!”, ropade hon vänligt och höll ut armarna som för att<br />
krama om henne. Mias oro försvann med ens, och hon log vänligt till svars.<br />
“Goddag”, mumlade hon blygt och nickade med huvudet i en hälsning.<br />
“Amid!”, ropade Cecilia över sin axel, “Mia är här!”<br />
Hon vände sig mot Mia igen och log bredare än n˚agonsin förr. Hennes make<br />
slank smidigt förbi henne och tillbaka in i köket, uppenbarligen lättad över att<br />
ha f˚att uppdraget att ta emot gästen lyft fr˚an sig.<br />
“Ursäkta Stevie”, teaterviskade Cecilia till Mia, “han är inte s˚a bra p˚a s˚ant<br />
här, vet du. Främlingar och s˚ant. Men snäll är han!”<br />
Mia log ˚at Cecilias kommentar. Finns det en äkta eccentrisk författare här<br />
i världen s˚a är det nog han, tänkte hon. Han är den typen som säkert skulle<br />
klara sig i en hydda i djungeln med ingenting annat än en g˚asfjäder och en bunt
pergament, och han skulle inte klaga.<br />
“Amid!”, ropade Cecilia igen, lite irriterat den här g˚angen.<br />
“Jag tog med en t˚arta”, sade Mia och sträckte fram paketet.<br />
141<br />
“˚Ah˚a!” Cecilia öppnade upp paketet och beundrade t˚artan inuti. “Citron,<br />
är det citron? Det älskar b˚ade jag och Steve!”<br />
Mia s˚ag Amid kika fram vid köksdörren, och gjorde allt för att dölja sin<br />
plötsliga rodnad. Han hade kammat sitt korta, mörka h˚ar ˚at sidan, och hade<br />
p˚a sig en svart skjorta med en vit näsduk i bröstfickan, precis som sin far. Hans<br />
smala, hasselnötsbruna ögon blänkte i ljuset fr˚an taklampan när han artigt<br />
nickade mot henne, som tv˚a ytligt bekanta som ser varandra p˚a stan.<br />
Men hon brydde sig inte om han bara betraktade dem som ytliga bekanta;<br />
för de var väl knappt ens det? Hon hade visserligen bevakat honom i osinande<br />
förälskelse sedan hon s˚ag honom första g˚angen, när hon var tio˚ar och nyinflyttad<br />
p˚a ön, men hon skulle dansa av glädje bara han tänkt p˚a henne en enda g˚ang<br />
sedan dess. Hade han n˚agonsin varit stiligare än han var idag? Det trodde hon<br />
inte, och hade han det s˚a hade hon inte sett honom d˚a.<br />
“Mia, den här är underbar”, sade Cecilia om t˚artan, för tydligen hade hon<br />
inte märkt Mias plötsliga hopp av uppmärksamhetsfokus. Sedan vände hon sig<br />
och s˚ag Amid kika fram. “Hälsa p˚a Mia, Amid”, sade hon med en betydligt<br />
giftigare ton.<br />
“Hej”, fick Amid fram. Mia försökte svara, men fick inte ut mer än en<br />
nickning.<br />
“Kom in”, avbröt Cecilia tystnaden, “vi ska precis sjunga födelsedagss˚angen!”<br />
†<br />
Steven Northen hade inte m˚anga goda vänner. Han var den som höll sig till<br />
sig själv (och hans son var inte precis olik honom). Mia kunde inte l˚ata bli att<br />
tänka att det passade alldeles perfekt till hans författargestalt — mystiskt och<br />
egenartad och helt enkelt annorlunda. Mia hade inte precis n˚agra problem med
142 KAPITEL 5. STORMEN<br />
att föreställa sig honom sittandes i en park lutandes mot ett träd, författandes<br />
n˚agra rader av poesi.<br />
Av den anledningen hade han inte heller n˚agra vänner inbjudna till sin<br />
födelsedagsfest. Han satt vid kortsidan av matsalsbordet p˚atvingad en glittrig<br />
partyhatt, och kikade generat och förvirrat p˚a de besökare som stod upp och<br />
sjöng att han skulle leva uti hundrade ˚ar.<br />
P˚a hans högra sida satt Cecilia, prydligt uppklädd med en röd klänning. P˚a<br />
vänstra sidan satt Amid, om möjligt mer tystl˚aten och obekväm i situationen<br />
än sin far. Vänster om Amid var Mia, leendes brett om än blygt, och oförmögen<br />
att äta speciellt mycket av den serverade m˚altiden och t˚artan efter˚at när hon<br />
visste att hennes kärleksintresse satt bredvid. Vidare satt Amids syster Natalia,<br />
och en inbjuden väninna till henne, en blond flicka som Mia kände igen men<br />
inte visste namnet p˚a. De fnissade ihärdigt hela middagen ˚at uppenbarligen<br />
ingenting, men Mia brydde sig inte om dem. Hon tänkte p˚a annat.<br />
När kakor, kaffe och Mias t˚arta serverats och höll p˚a att avnjutas ställde sig<br />
Amid upp, tog med sin tomma tallrik och ställde undan den i köket.<br />
“Men vart ska du?”, fr˚agade Cecilia honom.<br />
“Upp”, sade Amid och pekade med ena fingret utifall att hon inte skulle<br />
först˚a det ordet. “Arbeta.”<br />
“Kör h˚art, pojk”, mumlade Steven och drack en klunk kaffe. De andra ig-<br />
norerade honom.<br />
“Mia, vill inte du följa med?”, fr˚agade Cecilia. “Amid, du kan väl visa henne<br />
din saga?”<br />
Amid blängde mot sin mor ett ögonblick, en blick de andra knappt han<br />
märka innan den bleknade, och sedan nickade han motvilligt mot Cecilia.<br />
“Visst.” Hans ögon mötte Mias och för en sekund smälte hon. “Kom.”<br />
Mia skyndade upp fr˚an bordet, tackade Cecilia och Steven, och halvsprang<br />
efter Amid uppför trapporna. När Mia gick upp˚at hörde hon Natalias vän viska<br />
n˚agonting med ordet saga, sedan brast de ut i skratt igen.
†<br />
143<br />
Hon hade varit i hans rum n˚agon enstaka g˚ang förut, men det var länge<br />
sedan nu, när hon var nyinflyttad. Det hade ändrats en hel del: väggarna hade<br />
d˚a varit täckta av bandaffischer och filmposters; nu hängde där bara en flera<br />
˚ar gammal almanacka, och en smutsig spegel med trasig ram. Mot ena väggen<br />
stod en bokhylla med l˚anga rader böcker, DVD:er och CD-skivor, och bredvid<br />
bokhyllan stod n˚agra till p˚a golvet, uppenbarligen för utrymmesskäl med tanke<br />
p˚a att alla hyllorna var överfyllda.<br />
Golvet var av vacker parkett, men mycket smutsigt av b˚ade damm och<br />
utspilld läsk och kaffe, som pojken uppenbarligen inte brytt sig om att städa<br />
upp. I ena hörnet av rummet stod en madrass täckt med obäddade sängkläder<br />
och ett par smutsiga byxor, och intill den p˚a golvet en dator som spelade dov<br />
men tung heavy metal.<br />
Han skulle behöva en städglad flicka, upptäckte hon sig själv med att tänka,<br />
och hon rodnade.<br />
“Sover du där?”, fr˚agade Mia och pekade p˚a madrassen.<br />
“Var annars?”<br />
Amid satte sig p˚a madrassen och lade laptopen i knäet, började knappa p˚a<br />
den. Mia stod kvar en stund men kunde inte komma p˚a n˚agonting att säga och<br />
gick till sist istället för att titta i bokhyllan. Det var mängder av böcker hon<br />
inte läst, men ett f˚atal hennes mor hade — modern var den typen som alltid<br />
handlade tiotal böcker när det var rea, men som sedan aldrig läste dem om de<br />
inte var kortare än 150 sidor och hade textstorlek p˚a över 15 punkter.<br />
M˚anga böcker hade hon inte ens hört talas om, som The Dark Tower eller<br />
The Lottery eller Vigilante, men hon hittade flera framsidor hon verkligen tyckte<br />
var fina.
144 KAPITEL 5. STORMEN<br />
“Tolkien!”, utropade hon när hon fann den avdelningen — en halv hylla<br />
med böcker, n˚agra hon kände igen (Bilbo, Sagan om Ringen) och andra hon<br />
aldrig hört talas om.<br />
rit?”<br />
“Läser du Tolkien?”<br />
“Ja. Jag gillar honom.”<br />
Amid s˚ag förv˚anad ut och s˚ag upp fr˚an datorskärmen. “Vilken är din favo-<br />
“Jag har bara läst Bilbo”, sade hon och rodnade.<br />
“˚Ah.”<br />
“Men jag har sett Sagan om Ringen-filmerna.”<br />
Han vände sig mot skärmen igen och fortsatte att skriva.<br />
“Vad skriver du?”, fr˚agade hon i försök att finna samtalsämnen.<br />
“Ord.”<br />
“Ja, men... vad skriver du?”<br />
“Bokstäver.”<br />
Hon skrattade till och gick fram att kika p˚a skärmen. Han drog hastigt<br />
undan den för henne, reflexivt snarare än av ovilja.<br />
“Okej”, sade hon.<br />
“Förl˚at”, sade Amid ärligt urskuldande. “Jag gillar bara inte att visa.”<br />
Mia log brett och slog sig ned bredvid honom p˚a madrassen. “Trots att du<br />
fick t˚arta?”<br />
Han log vid dessa ord — herregud, tänkte Mia, han ler; kanske finns det<br />
hopp om att denna man har n˚agra känslor!<br />
“Jo”, sade han, ännu leende. “Men det var en väldigt god t˚arta.”<br />
“Mamma gjorde den”, sade Mia obekvämt.<br />
“Den var änd˚a god.”<br />
“Tack.”<br />
“Jag gillar citron.”<br />
“Jag med.”
145<br />
De satt s˚a en stund, och b˚ada sökte efter n˚agonting mer att säga bara för<br />
sägandets skull, men ingen kom p˚a n˚agonting.<br />
Amid övergick till skrivandet igen, och Mia lutade sig tillbaka i sängen och<br />
iaktog honom. Hon antog han märkte att hon bevakade honom, han s˚ag det<br />
säkert i ögonvr˚an, men hon orkade inte bry sig. Det lät otroligt för henne att<br />
inte bry sig om en s˚adan sak, men det var okej. P˚a n˚agot sätt kändes allt för<br />
det enda ögonblicket okej. Kanske mer än okej. Kanske bra.<br />
Efter ett tag stängde hon ögonen och slappnade av. Hon ins˚ag att hon var<br />
väldigt trött.<br />
Jag ligger bredvid Amid Northen i hans säng — nej, madrass — och nästan<br />
sover, tänkte hon. Är det inte s˚ant par gör?<br />
Efter ett tag upphörde knapprandet p˚a tangentbordet, men Amid satt kvar<br />
där han satt bredvid henne. Mia tänkte att hans ögon kanske vilade p˚a henne.<br />
Hon v˚agade inte öppna ögonen och se efter.<br />
†<br />
Amid Northen försökte skriva, men det gick inget vidare. Han kände hela<br />
tiden Mias blick p˚a sig, och var ständigt tvungen att tvinga sig själv l˚ata bli att<br />
titta upp p˚a henne. Det var en underlig, varm, klibbig känsla — och nej, det var<br />
inte kärlek trots att det var s˚a det brukade beskrivas i berättelser. Kärlek hade<br />
han upplevt, ja, det hade han, trots vad de flesta verkade tro. Han hade kanske<br />
inte varit öppen med den, men visst hade han känt den. Han var inte asexuell,<br />
även om han olikt de flesta sjutton˚aringar tänkte p˚a mycket mer än bara sex.<br />
Och det var ingenting fel med Mia — hon var varken ful eller otrevlig eller<br />
egentligen ens korkad, och hon gillade ju faktiskt Tolkien. Hon var betydligt<br />
mer normal än de flesta, och hon accepterade (i varje fall delvis) att han inte<br />
ville dela med sig av vad han skrev, och hon kunde vara tyst när hon förstod<br />
att han ville att hon skulle vara tyst. Han ins˚ag att han säkert inte ens skulle ha<br />
n˚agot emot att umg˚as mer med henne, om hon bara lät bli att envisas med att
146 KAPITEL 5. STORMEN<br />
stirra s˚a p˚a honom hela tiden. N˚aväl, han hade ju inte direkt n˚agonting emot<br />
att hon var där.<br />
Trots allt var han faktiskt glad, för Mia hjälpte honom att kunna tänka p˚a<br />
n˚agonting annat än Génoli för första g˚angen p˚a mycket länge.<br />
Fr˚agorna slängdes fram och tillbaka i hans huvud nästan konstant, och aldrig<br />
kunde han koncentrera sig p˚a n˚agonting annat, aldrig kunde han tänka p˚a annat<br />
än Vitsvartsnubben, hans s˚a unikt vita hy, hans ansikte som till hälften var dolt<br />
i skuggor... äpplen han slängde i sig hela, med kärnorna och allt, och med tuggor<br />
stora som ett lejons gap... det var n˚agonting konstigt med den mannen. Men<br />
det konstigaste av allt var änd˚a Amid själv. För hur galen var han inte om han<br />
faktiskt trodde allt det där var n˚agonting annat än en dröm? Det var en dröm,<br />
försökte han intala sig själv, en dröm och ingenting mer... men en annan del<br />
av honom sade änd˚a ständigt emot, p˚astod att visst var det en dröm, men en<br />
dröm av sanning.<br />
Det var verkligheten, sanningen, som kommit till honom i form av en dröm.<br />
Var det s˚a?<br />
Det lät helt otroligt, lät ofattbart, men det kanske var sant.<br />
Var det det?<br />
Han visste inte.<br />
Allt han visste var att det där med Génoli var väldigt konstigt, väldigt<br />
annorlunda och väldigt förvirrande.<br />
†<br />
När Mia var p˚a väg hem nästan en timme senare hade det börjat snöa. Hon<br />
märkte det inte.
3<br />
147<br />
San lagade mat, makaroner och köttfärss˚as. Kim arbetade ännu, säkert bara<br />
med att ordna upp kyrkan och butiken inför stormen, men det var trots allt vad<br />
som räknades som polisarbete här ute där ingenting brottsligt n˚agonsin ägde<br />
rum. D˚a och d˚a förekom en snattare, en bokföringsmiss eller en ton˚aring med<br />
graffitifärg, men även det var sällsynt.<br />
Det osade fr˚an köttfärss˚asen och San satte p˚a köksfläkten. N˚agonstans i<br />
bakgrunden skrek ett av hennes barn ˚at den andre. San suckade, och var glad<br />
att de flesta oljud fr˚an andra rummet överröstades av Michael Shapers hesa<br />
s˚angröst fr˚an radion.<br />
“Last moment of light before the da-awn...”<br />
Saltvattnet var precis p˚a väg att börja koka, och San rörde som hastigast<br />
om innan hon tog en kort paus för att g˚a att se till sina barn.<br />
I vardagsrummet satt de tv˚a barnen med sitt tv-spel. Jocke skrek om hur<br />
Emma skulle sluta sl˚a honom hela tiden, och Emma — en ton˚arig flicka med<br />
precis ett s˚ant humör som en ton˚aring tyvärr skulle ha — flinade tillbaka och<br />
sade att det var hans fel att han var s˚a d˚alig.<br />
“Sluta br˚aka nu“, sade San och ställde sig bakom barnen och s˚ag p˚a deras<br />
spel. Det var n˚agot slags boxningsspel, och Emmas spelare verkligen mörbultade<br />
Jockes.<br />
“Emma!”, utropade han och slängde kontrollen i golvet.<br />
“Emma, sluta göra din bror ledsen”, lade San till i ett försök att hjälpa?<br />
“Men vad˚a?”, fr˚agade Emma och blängde med mörka mascaraögon mot sin<br />
mor. “Spelet g˚ar ut p˚a att sl˚a ihjäl. Vad ska jag göra?”<br />
“Du kan väl spela lite snällare mot din bror? L˚ata honom vinna ibland?”<br />
“Vad˚a, spela d˚aligt bara för att han ska vinna?”<br />
“Till exemp —”
148 KAPITEL 5. STORMEN<br />
(dunder)<br />
San stannade upp och lade ena handen mot huvudet. Det kändes som om<br />
n˚agonting slagit till, plötsligt och utan pardon, en plötslig huvudvärk som<br />
upphörde lika fort som den började.<br />
“Just hold me baby!”, sjöng Shaper med sin klagande stämma fr˚an köksradio.<br />
“Men hon dödar mig för mycket mamma!”, utbrast Jocke.<br />
“Varför skulle jag anpassa mig efter honom?”, fortsatte Emma, tydligen<br />
utan att ha märkt n˚agonting. “Vad skulle det vara för roligt?”<br />
“Mamma!”, utropade Jocke klagande. “Hon är dum!”<br />
“Cause I wanna be yours before the dawn!”<br />
(dunder)<br />
Det slog till igen och San lade ˚ater handen mot huvudet. Hon ville sitta men<br />
golvet var för l˚angt ned, soffan för l˚angt bort.<br />
“Dra till dina serier om det här inte passar dig!”, ropade Emma till svar p˚a<br />
Jockes gnällande,<br />
“Dra till dina... dina dockor!”, skrek Jocke tillbaka.<br />
Emma brast ut i ett sarkastiskt skratt. “Dockor? Ha! Dockor! Jag har inte<br />
lekt med dockor sedan du drack välling! Men det kanske du fortfarande gör?<br />
Lilla bebisen! ˚Ah, ska du inte ropa p˚a mamma, lilla bebisen?”<br />
“Yeah, hold me baby!”<br />
“MAMMA!”<br />
(dunder)<br />
San blev yr och snubblade med ens till<br />
(dunder)<br />
“And pray this ain’t the last time we see eachother!”<br />
men lyckades f˚anga upp sin vikt med sin ena fot<br />
(dunder)<br />
“HOLD ME BABY!”
149<br />
och undvek att ramla omkull. Hon ville sätta sig, nej, hon behövde sätta sig<br />
men golvet var för l˚angt ned och soffan för l˚angt bort.<br />
“Mamma, vad är det?” Det var Emma som talade och till och med i sitt<br />
tillst˚and förv˚anades San över hur försiktig och omtänksam och nästan rädd<br />
hennes dotter kunde l˚ata i ett ögonblick som —<br />
(dunder)<br />
“THIS ISN’T THE LA-AST TIME BEFORE THE”<br />
(dunder)<br />
“DA-AWN YES —”<br />
San hukade sig omedvetet fram˚at och bitar fr˚an dagens frukost och äpplet<br />
hon ˚at innan hon började laga makaronerna och köttfärss˚asen som osar p˚a<br />
spisen sprutades ur henne i bitar liksom i gelé som kattmat kattmat hon hade<br />
en katt en g˚ang katten dog när hon och hukade fram˚at och spydde över mattan<br />
medan<br />
(dunder)<br />
hon slängde sig först fram˚at och Jocke skrek och bak˚at och Emma ropade<br />
och MAMMA och hon hukades bak˚at som om ryggen skulle knäckas och nu<br />
fanns ingen fot att rädda henne och lyfta upp henne över markerna och över<br />
himlarna och den nya jorden och n˚agonting knäcktes inte hennes<br />
“HOLD me BABY —”<br />
(dunder)<br />
rygg men kanske soffbordet soffbordet av trä det var gammalt det gjorde<br />
inget slitet det var smutsigt det var dumt aldrig kunde n˚agon tvätta upp efter<br />
sig och det knäcktes under hennes tyngd när hon föll och hon krossade världen<br />
under sina vingar där hon föll och —<br />
Hold me baby.<br />
And pray this ain’t the last time we see eachother.<br />
†
150 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Hold me baby.<br />
This isn’t the last time before the dawn.<br />
Hold me baby, yes...<br />
Forever hold me baby love,<br />
Right now.
Vitt.<br />
Var är jag?<br />
Vitt.<br />
Var är jag?<br />
Vitt.<br />
Svara mig!<br />
Vitt.<br />
4<br />
151<br />
Var det här galenskap? Var det att dö? Var det kanske faktiskt efterlivet?<br />
Fick hon kanske en hjärtattack och ramlade ihop?<br />
Först förstod Sanna Nordström inte ens vem hon var.<br />
Hon kunde inte greppa verkligheten — till den grad den ännu bestod p˚a<br />
den plats där hon befann sig och inte befann sig — och hon kunde inte först˚a<br />
vem hon faktiskt var.<br />
Sedan ins˚ag hon att hon stod mitt i en Vithet, men inte naken som i den där<br />
drömmen som inte varit en dröm, den om den döende katten och den enorma<br />
hunden hon skrämde bort. Saker och ting var annorlunda. Mycket annorlunda.<br />
Allt blinkade till, och allt kändes annorlunda. Omgivningen var exakt iden-<br />
tiskt som innan blinket, men n˚agonting var änd˚a annorlunda. Det fanns inga<br />
skuggor i rummet — men samtidigt kändes det s˚a skuggigt att allt var mörkt<br />
trots Vitheten.<br />
Hon förstod.<br />
Du först˚ar inte.<br />
“Vem där?”, sade hon nervöst och p˚a gränsen till gr˚at.<br />
Ett skratt.<br />
“Vem där?”<br />
“Tittut”, sade en skräckinjagande röst, och en man dök upp framför henne.
152 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Mannen stod klädd i en helt svart kostym. Hans hy var blek — ja, vit till<br />
och med — och hans kortklippta, välkammade h˚ar var svart. Hans ena hand<br />
var klädd i en svart läderhandske. Under den höga pannan fanns tv˚a skarpa<br />
ögon — men samtidigt var det inte n˚agra ögon.<br />
San flämtade till och backade undan när hon s˚ag dessa ögon, dessa förolämpningar<br />
mot Guds namn om det nu fanns en gud och en förolämpning mot universum<br />
och det panteistiska kaoset Gaia och allt levande om det inte fanns n˚agon.<br />
Ögonen hade ingen iris, utan var helt vita — förutom de sm˚a prickar som<br />
skulle föreställa pupiller. De var dock inte svarta som pupiller bör vara; de var<br />
lysande röda, och det rörde sig där inne. Det var omöjligt att urskilja vad som<br />
rörde sig och hur — det var som att se p˚a en brinnande eld i mannens ögon.<br />
“Jag är Génoli”, sade han. Han lyfte sin ena hand — den utan handske —<br />
och San s˚ag att han höll ett rött äpple. Han lyfte till munnen, och ˚at upp halva<br />
i en enda tugga.<br />
“Vem —”<br />
“Vem vad?”<br />
“Vem är du?”<br />
Han log mot henne. Nej, han flinade.<br />
“Génoli, sade jag ju.”<br />
“Men — ”<br />
“Sanna Nordström. Jag har kommit med ett meddelande.”<br />
“Vilket meddelande?”<br />
“G˚a. Ge dig av.”<br />
“Ge mig av?”<br />
“Ta ditt liv. G˚a och dö i ett hörn. Som en r˚atta.” Han talade som om det<br />
var ett mycket normalt förslag, utan svängningar i sin monotona röst och utan<br />
att byta ansiktsuttryck för en sekund. “Häng dig, skjut dig, riv av halsen med<br />
en brödkniv, släng i dig ett par burkar digitalis, kasta dig fr˚an hustaket, skär<br />
handlederna och sluta inte när blodet börjar flödar. Att kasta sig i havet kan
vara ett vackert avslut. ‘Havet skall sluka oss alla, och vacker är v˚ar kalla,<br />
tomma död’.”<br />
Hon svalde, försökte ˚aterfinna n˚agot typ av mod. “Varför skulle jag det?”<br />
“För att spara dig lite lidande. Eller vill du hellre brinna i helvetet?”<br />
153<br />
Hon kände en hetta dra över henne, som en plötslig feber, som n˚agonting<br />
mannen framför henne — Génoli, hette han s˚a? — avgav, som en öppen eld. San<br />
flämtade till, och hon ramlade bak˚at i plötslig chock och rädsla. Hon började<br />
andas häftigare, och hon kunde inte f˚a sin andning att sakta ned. Hennes hjärta<br />
slog ˚atskilliga extra slag i sekunden när hon slogs av den plötsliga insikten. Hon<br />
s˚ag upp p˚a mannen framför henne — helt plötsligt s˚a m˚anga g˚anger större, som<br />
en gud — och hon började plötsligt gr˚ata, men hon märkte det inte.<br />
“Det är du”, flämtade hon fram mellan andningarna och gr˚aten. “Herre-<br />
gud, herrejävlar — det är du! Du är... du är skuggan. Du är demonen. Du är<br />
stormen... du är... du är draken... du är...”<br />
Génoli s˚ag ned p˚a henne, utan ett leende p˚a sin kritvita fasad, hans läppar<br />
som ett vitt streck, men han tycktes änd˚a njuta, ˚ah, ja, han njöt.<br />
“Fly”, sade han gravallvarligt till Profeten p˚a marken. “Fly ifr˚an den här<br />
världen och du kanske blir skonad.”<br />
Sedan försvann han, och allt blinkade till igen.
154 KAPITEL 5. STORMEN<br />
5<br />
Kim kom hem, och knäppte upp skärpet ögonblicket han stängde dörren.<br />
Att ta av byxorna s˚a fort som han kom hem var n˚agonting han börjat med<br />
det senaste ˚aret eller s˚a — och det var inget sexuellt med det p˚a n˚agot sätt<br />
egentligen, det var bara n˚agonting som kändes bekvämt. Han antog att det<br />
skulle vara mer logiskt om han var tjock, att det kändes obekvämt med byxorna<br />
om magen, men han var ju inte ens det. Eller, lite knubbig kanske, men inte<br />
mycket. Och vad gjorde det?<br />
Men han avbröt sig mitt i sin dagliga byxavtagningsceremoni. N˚agonting<br />
var fel. Han förstod inte vad det var — kanske var det det som kallades för<br />
intuition — men det var helt enkelt fel. Det var en konstig stämning... som<br />
vissa idioter, vidskepliga människor som San, p˚astod att det var när spöken<br />
var närvarande. Det var p˚a ett eller annat sätt för tyst, och det gav honom en<br />
fruktansvärd föraning om att n˚agonting otäckt hänt.<br />
“Hall˚a?”, ropade han ut i det tysta huset.<br />
Det kom inget svar. För sitt inre öga s˚ag han sin familj ligga fastbunden med<br />
grova rep och med munkavel av n˚agra inbrottstjuvar i svart, som bara väntade<br />
p˚a att även familjeöverhuvudet — som till och med var polis, alla skurkarnas<br />
värsta fiende — skulle g˚a in i deras fälla och sluta p˚a samma sätt, fastbunden<br />
med en munkavel och en fet revolverkula i nacken. Pang.<br />
Kim höll andan för att lyssna hundraprocentigt, och d˚a hörde han ett snyf-<br />
tande n˚agot rum bort. Vardagsrummet?<br />
Sedan hörde han sin dotters röst, snyftande och uttröttat som han inte hört<br />
den sen hon bröt benet när hon spelade fotboll när hon var i Jockes ˚alder.<br />
“Pappa?”<br />
“Emma?”
met.<br />
155<br />
Han knäppte snabbt tillbaka skärpet, och nästan sprang in till vardagsrum-<br />
Först s˚ag han bara Jocke, ihopkrupen i fosterställning i hörnet av soffan,<br />
med gapande mun och vidöppna ögon, helrunda cirklar med svarta prickar i<br />
stirrandes ingen speciell stans alls men samtidigt in i soffkudden. Han verkade<br />
inte ens märka att hans far kommit in i rummet, och ett mycket kort ögonblick<br />
gick en tanke igenom Kims huvud som fick hans blod att frysa till is: Herre min<br />
jävla gud, han är —<br />
“Pappa...”<br />
D˚a s˚ag han Emma. Hon satt p˚a knä mitt p˚a golvet, och fr˚an hennes röda,<br />
irriterade ögon rann floder av t˚arar. Hon satt p˚a knä inför San, som l˚ag utsträckt<br />
p˚a golvet utan att röra sig. Hon l˚ag p˚a mage p˚a golvet, i en pöl av vad som s˚ag<br />
ut att vara<br />
(blod)<br />
spyor i plastigt mörkgr˚att och rött och lite grönt<br />
(vad fan har hon ätit?)<br />
och Kim s˚ag soffbordet invid henne brutet sönderslaget p˚a mitten.<br />
“San!”<br />
Han kastade sig fram och satte sig p˚a knä mittemot sin dotter. Han lade<br />
handen över Sans ansikte, där ingen spya hade skvätt över henne som det hade<br />
i det svarta, delvis gr˚aa h˚aret, och han kände att hon var varm<br />
(tack gode gud, ˚a tack snälla gode gud i himlen)<br />
och att hon andades, om än väldigt stilla, som en djupt sovande.<br />
“Jag försökte vända henne, pappa”, grät Emma och Kim ville kunna säga<br />
att det inte var hennes fel, men han fick inte fram ett ord. “Hon bara spydde<br />
och sen föll hon ihop, rakt p˚a bordet. Och jag försökte väcka henne men hon<br />
vaknade inte... och sen försökte jag vända henne s˚a hon inte skulle ligga där s˚a,<br />
och d˚a ramlade hon, i...”
156 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Hon kunde inte längre, utan lade sitt anikte att gr˚ata tungt i hennes smala<br />
händer med m˚alade nagellack. Kim lade sin ena hand över hennes hukade rygg<br />
“Oroa dig int—”, började han, men just d˚a öppnade San sina ögon och med<br />
minimala pupiller stirrade hon tomt upp i luften, utan att se dem, utan att se<br />
n˚agonting i denna värld.<br />
“Han kommer!”, skrek hon med hes röst, “Han har sina odjur, och han<br />
kommer, demonen kommer, och han kommer döda oss alla! Han l˚ater oss lida<br />
till döds, han kommer, han kommer, ˚a herregud han — ”<br />
Sedan stängde hon ögonen igen lika fort som hon öppnat dem, och efter ett<br />
par sekunder började hon snarka. Hon sov.
6<br />
157<br />
I sin dröm sprang hon i en mörk skog. Hon var naken igen, den här g˚angen<br />
överraskade det henne inte ens, och hennes skinn rispades upp mot grenarna s˚a<br />
att de började blöda. Men hon brydde sig inte. Hon andades tungt och svetta-<br />
des litervis av den eviga spr˚angmarschen, men hon brydde sig inte. Hon hade<br />
sprungit länge, och hon var snart framme. Det visste hon, trots att drömmen<br />
precis börjat, och hon visste inte hur hon visste det.<br />
Hon visste inte heller vart hon skulle, varifr˚an hon kom eller varför hon<br />
sprang över huvud taget, men hon visste att hon snart var framme.<br />
En gren slog till rakt i hennes ansikte, och hon stönade till när ögat irrite-<br />
rades och en flod av smärtt˚arar började rinna. Hon stannade till, och flämtade<br />
ut med händerna mot knäna som en löpare.<br />
Där stod hon naken som den dag hon föddes, mitt i en mörk skog p˚a natten,<br />
och hon kände sin högra kind börja ömmas efter piskslaget fr˚an grenen. Fötterna<br />
smärtade — mer än en g˚ang hade hon trampat p˚a en vass sten eller en pinne,<br />
och inga strumpor eller skor fanns där att skydda hennes ömma skinn. En g˚ang<br />
hade hon lyckats trampa p˚a en vissen gren fr˚an en taggväxt, och den hade suttit<br />
fast i hennes fot tills den ramlat av flera minuter senare. Plötsligt började hon<br />
att skratta, och hon hade inte en aning om varför. Allt kändes s˚a konstigt, s˚a<br />
fel och s˚a rätt p˚a samma g˚ang.<br />
Sanna älskade att springa. P˚a somrarna kunde hon ofta ge sig ut till Mary-<br />
villes skogar flera timmar i taget, och springa tills hon ramlade omkull i gruset.<br />
När hon begav sig hem˚at började det redan mörkna, men det spelade ingen roll.<br />
Hon kände sig duktig, kände sig glad, kände att hon kunde vara sig själv för en<br />
liten stund innan hon ˚ater var tvungen att ge sig hem till sin familj.<br />
Skrattet upphörde lika fort som det kommit, och hon ins˚ag att hon var<br />
otroligt trött. Nu s˚ag hon upp ˚at h˚all hon sprungit mot, och det var först d˚a
158 KAPITEL 5. STORMEN<br />
hon s˚ag det. Mitt framför henne, bara ett tiotal meter av skog bort, fanns en<br />
liten glänta, där det inte bara var tomt p˚a träd utan även buskar och ogräs —<br />
gräset var kort, som om det varit klippt av en gräsklippare, och hela gläntan<br />
var mycket välbelyst av en lysande fullm˚ane och miljontals stjärnor i den klara<br />
sommarnatten, stjärnor och m˚ane som dessförinnan döljts av tusentals av träd.<br />
I mitten av gläntan stod ett badkar av vad som s˚ag ut som sten. Dess kanter<br />
hade underliga med vackra symboler och text i sig, text p˚a ett spr˚ak som hon<br />
inte förstod. Texten var uppbyggd av separata symboler, alla best˚aende av<br />
raka streck i olika riktningar, korsandes varandra och skapandes förvirrande,<br />
komplexa tecken. Det kunde ha varit arabiska eller kinesiska, eller kanske n˚agot<br />
spr˚ak som inte fanns p˚a riktigt. För det här var en dröm, s˚a mycket hade hon<br />
först˚att.<br />
Det kunde inte vara annat än en dröm.<br />
Hon gick fram till badkaret, och fann att det var fyllt med rykande hett<br />
vatten. Hon drog handen igenom det, och kände att värmen var helt perfekt.<br />
Hon tvekade inte, utan slängde ena benet över kanten och lade sig i badet.<br />
Alla hennes s˚ar, stora som sm˚a, stack till när hon rörde vid det varma<br />
vattnet, men det hade hon ingenting emot. De kliade. Istället rös hon, för vattnet<br />
var mycket skönt och hon mycket trött efter spr˚angmarschen. Hon blundade och<br />
lutade sig s˚a att hennes h˚ar skulle bli v˚att.<br />
Hon l˚ag kvar s˚a en stund, och just när hon var p˚a väg att somna s˚a kände<br />
hon n˚agonting röra vid hennes ben. Hon öppnade ögonen, av nyfikenhet snarare<br />
än rädsla som kanske skulle ha varit mer naturligt, och hon s˚ag en flicka sitta i<br />
andra änden av badkaret.<br />
Flickan var kanske˚atta eller nio˚ar gammal, och var inte naken som San utan<br />
var klädd i simpla, gr˚aa trasor. Hennes h˚ar var antingen brunt, eller bara mycket<br />
smutsigt, och det var fullt av tovor trots att det inte ens gick till hennes axlar.<br />
Flickan var mager, mycket mager, hennes armar och hals och ansikte tunna<br />
som pinnar, och traskläderna bara hängde p˚a hennes kropp. Hennes stora, bl˚aa
ögon var fyllda av sorg trots att hon faktiskt log mot San, men det var inte ett<br />
brutet leende utan ett leende av hopp, som en döende flicka som f˚ar se en sista<br />
solstr˚ale men n˚agonstans innerst inne först˚ar att inte alla solar i världen kan<br />
rädda henne.<br />
159<br />
Där flickan satt i badet hade vattnet börjat färgas mörkare av smutsen, men<br />
˚a andra sidan hade flickan blivit mycket renare. San tänkte p˚a den lilla flickan<br />
med svavelstickorna i sagan av H. C. Andersen, och trots värmen omkring henne<br />
ryste hon till. Men hon var inte rädd. Det var som om hon vetat hela tiden att<br />
flickan skulle sitta där när hon öppnade ögonen. Och hon litade p˚a flickan.<br />
“Vem är du?”, fr˚agade San flickan.<br />
“Det spelar ingen roll’, svarade hon med en svag röst. “Men jag är din vän.<br />
Litar du p˚a mig?”<br />
“Ja.”<br />
“Varför?”<br />
“För att du är min vän.”<br />
Flickan log än bredare.<br />
“Tack, Sanny.”<br />
“Sanny?”<br />
Flickan fnissade s˚a att hennes kinder rynkades, och för ett ögonblick smälte<br />
Sans hjärta.<br />
“Ett smeknamn”, förklarade flickan. “F˚ar jag kalla dig Sanny?”<br />
San svarade inte, utan sneglade bara förvirrat p˚a flickan.<br />
“Varför har jag de här drömmarna?”, fr˚agade hon och ins˚ag att hon plötsligt<br />
var klarvaken bara av tanken p˚a att f˚a n˚agon först˚aelse, trots att hon för ett<br />
ögonblick sedan varit p˚a väg att somna i vatten˚angorna. “Du vet, eller hur? Du<br />
vet varför jag har dem.”<br />
“Jag vet.” Hon talade lugnt och sakligt, vuxet p˚a ett sätt; oavsett hur mycket<br />
hon s˚ag ut som ett barn var det här ingenting att skämta om. Det här var allvar.<br />
“Är det du som gör drömmarna?”
160 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Flickan funderade en stund, och sade sedan: “Nej... nej, jag tror inte det.<br />
Eller kanske. P˚a sätt och vis.”<br />
“Varför har jag dem?”<br />
“För att de behövs.”<br />
“Behövs?”<br />
Flickan nickade. “Ja.”<br />
“Men... jag vet inte vad jag ska göra... den här demonen... skuggan... Génoli.<br />
Vem... vad ska jag göra? Jag först˚ar inte. Hjälp mig.”<br />
Flickan lade ett finger för sina bleka läppar i en hyschande gest. “Du kommer<br />
först˚a. S˚a sm˚aningom.”<br />
“Är du inte här för att hjälpa mig?”<br />
Flickan log, och San ins˚ag att leendet var det vackraste hon n˚agonsin sett.<br />
För ett ögonblick tömdes hennes hjärta som i hypnos, och sekunden efter kom<br />
allt tillbaka igen.<br />
dig.”<br />
borta.<br />
“Jag kan putta dig i rätt riktning”, sade flickan, “men jag kan inte hjälpa<br />
San förstod inte.<br />
“Men vad kan jag —”<br />
“H˚all dig borta fr˚an Vitsvartsnubben.”<br />
“Vitsvart...”<br />
“Du kommer att först˚a i tid, Sanny.”<br />
Sedan blinkade San, och när hon öppnade ögonen igen var flickan i traskläder<br />
“Flicka?”, fr˚agade hon badkaret och det välklippta gräset omkring sig. Bort-<br />
om trädtopparna s˚ag hon att m˚anen g˚att ned, och att de första solstr˚alarna<br />
börjat sträcka ut sig över den mörka himlen, lysande glimmor av hopp bortom<br />
mörkret. Den första f˚ageln kvittrade till i fjärran, och en annan svarade den.<br />
En tredje skapade harmoni. Morgonen var kommen.
inte.<br />
161<br />
San reste sig fr˚an badkaret, ryste lite av den kalla luften men brydde sig<br />
“Flicka?”, fr˚agade hon igen, men ingen svarade. Ingen fanns där att svara.<br />
Plötsligt blev hon mycket trött, som om n˚agon drogade ned henne, som om<br />
solstr˚alarna var sövande, som om f˚agels˚angen var en godnattvisa. Hon försökte<br />
g˚a till badkaret igen, för att lägga sig i det rykande varma vattnet och somna<br />
som hon var p˚a väg att göra innan flickan kom, men halvvägs dit s˚a tog sömnen<br />
över.<br />
San snubblade till, och lyckades upprätta balansen. Hon stod där en stund,<br />
naken mitt i skogen, s˚ag solen skina igenom trädkronan och ned i hennes mörka,<br />
lätt gr˚anande h˚ar, över hennes rynkade, smala och begynnande gamla kropp,<br />
den som varit s˚a vacker i ungdomens dagar, men som förstörts med ˚aren av<br />
desperation och uttr˚aknad.<br />
“Flicka”, sade hon mitt ut i världen. Hon talade tyst, nästan viskade, men<br />
hon visste att den lilla flickan i traskläderna kunde höra henne, varän hon var.<br />
“Flicka, hjälp mig; jag vill vara p˚a din sida... jag vill hjälpa till... jag vill<br />
göra vad det är du ber mig... men jag vet inte hur.”<br />
En solstr˚ale sträckte sig ned över marken, glittrade i det varma vattnet, och<br />
det stack plötsligt till i Sans ögon.<br />
“Du kommer först˚a”, sade en röst fr˚an ingenstans och överallt; det var<br />
flickans röst.<br />
“Men hur — ”<br />
“H˚all dig borta fr˚an Vitsvartsnubben.”
162 KAPITEL 5. STORMEN<br />
En storm är en storm är en storm.<br />
7<br />
En storm är inte ett av naturens under. En storm är en ondsint, rabiessmit-<br />
tad demon till varg, som inte smyger p˚a dig försiktigt i sömnen och biter din<br />
hals, utan som tar dig med v˚ald, som gör allt för att du ska skrika de futtiga<br />
sista ögonblick du har innan du faller död till marken.<br />
Världen slutar inte med ett gnyende utan med ett vr˚al.<br />
Varför? För att Stormen vill se dig lida. För att den vill se dig rädd. Den vill<br />
se dig be till din p˚ahittade gud i ett sista ögonblick av blind tro p˚a n˚agonting<br />
mer, p˚a n˚agonting större, p˚a en mening som aldrig fanns.<br />
L˚ater det cyniskt? Säg det till Jarl Olovsen.<br />
Jarl var ˚atta ˚ar när 2005 ˚ars storm — det som skulle g˚a till historien som<br />
˚arhundradets storm — täckte Maryville. Jarl var det enda barnet och bodde<br />
med sin mor och far mitt i centrala Maryville, dit familjen flyttat när Jarls mor<br />
var gravid. Det var den traditionella romansen — Jarls mor och far hade känt<br />
varandra sedan dagis, s˚a som det brukade vara med de unga i s˚a sm˚a samhällen.<br />
Faktum var, trots att de tv˚a inte mindes det nu l˚angt senare, att de hade gift<br />
sig redan när de var fyra ˚ar gamla. Jarls far hade friat till Jarls mor och de hade<br />
gift sig strax efter˚at under gungorna, och de hade verkligen varit förälskade. I<br />
varje fall till den grad som tv˚a fyra˚aringar kunde vara förälskade.<br />
De hade skiljts ˚at, och g˚att i separata klasser hela grundskolan. S˚a i gymna-<br />
siet hade de valt samma linje, och hamnat i samma klass. De hade b˚ada legat<br />
efter i matematiken, och hade efter ett tag börjat hjälpa varandra. Och som<br />
det alltid blev s˚a utvecklades sm˚a matteträffar i skolan till längre studiemöten<br />
hemma hos varandra bakom l˚asta dörrar och bortom pinsamma föräldrar, och<br />
allting utvecklades och blev vänskap och blev mer än vänskap.
163<br />
Jarls mor blev gravid med Jarl av misstag strax efter att de slutat gymnasiet,<br />
nitton ˚ar gammal, och efter ett l˚angt samtal beslutade de sig för att inte bara<br />
beh˚alla barnet utan att faktiskt se det som en g˚ava. Jarls farfar hade det ganska<br />
gott med pengar sedan han blev av med benet i en arbetsolycka för ett antal<br />
˚ar sedan, och kunde skänka dem en del av den summa som gott och väl skulle<br />
täcka resten av hans liv i lugn och ro. Jarls far och mor spenderade s˚a detta p˚a<br />
sitt alldeles nya familjehus, och strax efter började Jarls far arbeta som fiskare<br />
för att stödja sin familj, medan Jarls mor blev dagisfröken p˚a det dagis där hon<br />
gift sig under gungorna nästan tjugo ˚ar tidigare.<br />
Och ˚atta ˚ar senare kom stormen.<br />
Först kom ett par snöflingor. Sedan kom fler. Och till sist kom s˚a m˚anga<br />
att ingen stod ut med att räkna dem utan att bli snöblind. Och p˚a bara ett par<br />
dagar hade temperturen sjunkit fr˚an strax under nollan till tjugo minusgrade.<br />
En natt i mitten av oktober vaknade ˚atta˚ariga Jarl och behövde kissa. Han<br />
smög ut fr˚an sitt rum och förbi mammas och pappas (de hade nog inte hört<br />
honom även om han l˚atit bli att smyga, för stormen var högljudd där ute),<br />
och han stängde försiktigt badrumsdörren efter sig. Jarl ställde sig sedan att<br />
kissa, och när han var klar lät han bli att spola (mamma var lättväckt och hade<br />
lärt honom att inte spola om han gick p˚a toaletten efter att hon lagt sig) och<br />
tvättade noggrannt händerna.<br />
Vad som sedan hände var rakt ut sagt olyckligt. Flera m˚anader tidigare<br />
hade Jarls pappa r˚akat l˚asa in sig p˚a toaletten genom att lyfta handtaget lite<br />
högt vilket fick l˚aset att... ja, ironiskt nog sätta sig i l˚as. Han lyckades med<br />
lite gammal r˚a fiskarestyrka f˚a upp dörren igen, och skrev sig en postit-lapp<br />
om att kolla upp den där förbaskade dörren snarast. Vad som s˚a hände var att<br />
postitlappen bl˚aste ned fr˚an köksbordet och in bakom kylsk˚apet där den blev<br />
liggande i en dammhög. Och Jarls pappa hade inte precis ett bra minne, och<br />
hela alltet glömdes snart bort.
164 KAPITEL 5. STORMEN<br />
Nu gjorde Jarls pappas son, allts˚a Jarl, samma misstag. Han r˚akade lyfta<br />
handtaget bara lite för mycket, och l˚aset gick i l˚as. Skillnaden mellan Jarl och<br />
Jarls pappa var just nitton ˚ar, och ˚atta ˚ars fiskaremuskler som lätt kunde f˚a upp<br />
en dörr vid behov. Jarl stod s˚a och kämpade länge och väl tills han var helt trött<br />
och satte sig p˚a golvet att vila. Han ins˚ag sedan att han ju var liten, men han<br />
var inte dum. Hans mor var lättväckt och dessutom mer än lite morgontjurig.<br />
Och vad vaknade hon av? Jo, att spola i toaletten. S˚a Jarl gjorde det, först en<br />
g˚ang, sedan tv˚a g˚anger, sedan tre g˚anger, sedan —<br />
Sedan gav han upp. Han gick fram till fönstret, ställde sig p˚a pallen han<br />
använde när han duschade och behövde n˚a upp till schampot, och han tittade<br />
ut i natten. Allting var mörkt och alldeles snöigt, och han ins˚ag sorgset att<br />
vinden lät betydligt högre än en toalett som spolade.<br />
Vad han gjorde härnäst förstod nog inte ens Jarl själv. Kanske fick han<br />
för sig att klättra ut och g˚a ned till marken utanför — men ˚aterigen var han<br />
en intelligent pojke, och det vore ju högst ointelligent att göra det — eller s˚a<br />
fick han för sig att se snön lite tydligare för att helt kunna avgöra stormens<br />
kapacitet, eller kanske tyckte han det var lite för varmt där inne. Hur som helst<br />
fick Jarl för sig att öppna det lilla fönstret. Problemet var den att i samma<br />
ögonblick som han släppte haspeln slets fönstret upp rejält av vinden — s˚a<br />
rejält att fönsterglaset slogs i bitar med ett kras, och vinden stormade in i det<br />
lilla badrummet och kastade av Jarl fr˚an pallen.<br />
Han klarade sig. Han kunde ha fallit med nacken direkt mot toalettstolen<br />
av keramik, men det gjorde han inte, utan han ramlade p˚a den varma bad-<br />
rumsmattan och klarade sig s˚a bra som han kunde ha klarat sig med tanke p˚a<br />
omständigheterna.<br />
Vad kunde han göra? Rummets temperatur sjönk genast fr˚an tjugo plusgra-<br />
der till lika m˚anga minusgrader, och Jarl var inte mer än en liten pojke, ganska<br />
s˚a klen dessutom, s˚a klen att han alltid förlorade slagsm˚alen i skolan. ˚Aterigen<br />
försökte han med dörren, inte bara med handtaget utan han gjorde precis som
sin far — han sparkade och han slog. Och s˚a, när han misslyckades, sjönk han<br />
ned mot dörren, och s˚ag gr˚atande p˚a hur rummet allt mer fylldes med snö och<br />
med kyla.<br />
165<br />
Jarl satt fortfarande helt stilla, lutad mot toalettdörren när dörren s˚a rycktes<br />
upp av hans far morgonen efter. Skillnaden var att han var död.<br />
†<br />
En sorgsen historia g˚ar vidare mot allt sorgsnare niv˚aer. Det dröjde inte<br />
m˚anga m˚anader förrän förh˚allandet mellan Jarls mor och Jarls far, det som<br />
tidigare varit grunden till en s˚a romantisk historia, sprack i bitar. De br˚akade<br />
allt mer, och till sist slutade de br˚aka och upphörde istället att prata med<br />
varandra över huvud taget.<br />
Jarls far glömde Jarl. Kanske mindes han honom ännu p˚a n˚agon djup niv˚a...<br />
men det var l˚angt ned. Det var l˚angt nedskjutet av en depression som ledde till<br />
ett alkoholmissbruk som i alla fall tillfälligt fick honom att glömma. Och när<br />
han började minnas igen drack han mer. Till sist var han aldrig nykter, och en<br />
dag fann Jarls mor honom sittandes i badrummet där hans son sex ˚ar tidigare<br />
frusit ihjäl.<br />
Hon försökte tala med honom, försökte säga att det räckte nu, men det var<br />
d˚a allt verkligen hade g˚att för l˚angt. Jarls far s˚ag henne inte, och han hörde<br />
henne inte. Han satt där, stirrandes in i väggen utan att ens blinka, med en öl i<br />
handen utan att göra en ansats till att röra armen. Jarls mor berättade det hela<br />
för polisen när de kom förbi, men de hade ingen aning vad som kunde göras.<br />
Jarls far diagnostiserades med n˚agonting Jarls mor inte kunde uttala, och<br />
han levde p˚a sjukhus tills han dog sexton ˚ar senare i sömnen efter att ha erfarat<br />
en mycket plötslig hjärtattack. Inte en enda g˚ang under denna period hade han<br />
sagt ett ord eller blinkat en enda g˚ang, aldrig hade han kunnat äta p˚a egen<br />
hand. Aldrig kunde han minnas sin son.
166 KAPITEL 5. STORMEN<br />
När Jarls far placerades i sjukhus föll Jarls mor in i en egen depression, efter<br />
hennes son plötsliga försvinnande och hennes mans plötsliga försvinnande, om<br />
än p˚a en annorlunda niv˚a. Dessa sex ˚ar efter sonens död ˚atervände alla minnen,<br />
och hon sade upp sig fr˚an jobbet p˚a dagiset med diagnosen bipolär depression.<br />
Hon slutade träffa de vänner hon hade, slutade g˚a ut om hon inte behövde. Hon<br />
levde vidare i ensamhet. Sexton ˚ar senare fick hon höra om makens död, men<br />
hon rörde inte en min, hon grät inte en t˚ar. Hon hade slut p˚a t˚arar.<br />
Tio ˚ar efter makens död dog även Jarls mor plötsligt i sömnen, men här<br />
hade de större problem att fastställa en orsak.<br />
Hennes hjärta slutade sl˚a, fastställde de enkelt.<br />
Hon hade ingenting att leva för längre.<br />
Ingen saknade dem.<br />
†<br />
Hör s˚a mina ord om Stormen. Och säg ännu en g˚ang att jag är cyniker.
Kapitel 6<br />
Blod och köld<br />
167
168 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
1<br />
Kvällen den sjunde oktober — när Clarenton bott i Maryvilles katolska kyr-<br />
ka i drygt en vecka — kom de första oroliga byborna. Det äldre paret Pynnönen<br />
och familjen Karlsson blev alla varmt välkomnade av Fader Clarenton och Ma-<br />
rio, som mer än gladdes av ytterligare i sällskap, speciellt nu när stormen allt<br />
ökade i grad och temperaturen sjunkit till över tjugo minusgrader, vissa nätter<br />
till och med nere p˚a tjugofem och i alla fall en g˚ang noterat nere p˚a trettio.<br />
Snön hade växt till sig och de flesta hade vid det här laget börjat ana att det<br />
kanske fanns n˚agon substans i att kalla detta för ˚arhundradets storm.<br />
Kyrkan hade stadens bästa isolering, och det största förr˚adet av mat och vat-<br />
ten, men de färgade fönstren var ur˚aldriga och skallrade högljutt om nätterna.<br />
Inte en natt hade passerat utan att Clarenton och Mario hade vaknat med ett<br />
ryck, som om n˚agon ropat p˚a dem, och ivrigt sett sig omkring i det ekande<br />
rummet innan de ins˚ag att det bara var vinden. Men ur fönstret lyste m˚anen<br />
och kastade svagt färgade skuggor över väggarna och den lidande Kristus p˚a<br />
korset över Clarentons huvud. Ingen av dem var vidskeplig, men ett tag — när<br />
stormen fortfarande bestod av regn och d˚a och d˚a ett stänk med regn men intet<br />
mer — hade de änd˚a nästan hoppats att stormen skulle växa till den potential<br />
som media hade utannonserat, bara för att människor skulle komma och döda<br />
tomheten i natten, och de spöken som frodades däri.<br />
Onsdagen den femte oktober hade Clarenton legat p˚a knä inför Jungfru<br />
Marias staty, när Mario ropat till honom fr˚an hallen. Clarenton hade avslutat<br />
bönen hastigt, och därefter skyndat iväg p˚a ömmande knän (de var inte längre<br />
vad de brukade vara, det var en sak som var säker).<br />
Mario hade st˚att vid dörröppningen och beundrat den ovanligt stilla sta-<br />
den — vinden hade legat ganska stilla trots den annalkande stormen. Det var<br />
förmiddag, och solen sken igenom molnen som en lampa genom ett papper.
Först s˚ag inte Clarenton vad som stod p˚a (inte heller hans ögon var som de<br />
brukade), men sedan s˚ag han det.<br />
Snö.<br />
169<br />
Vackra, genomvita snöflingor som irrade genom vinden och föll utan att<br />
smälta mot gatorna, mot hustaken, mot kyrkan.<br />
“Vackra, eller hur?”, sade Mario. Clarenton nickade. “Vet du att ingen<br />
snöflinga ser likadan ut som den förra? Jag läste det n˚agonstans — de är som<br />
fingeravtryck, alla har olika mönster.”<br />
Clarenton nickade igen, lät blicken följa med snöflingorna i deras jakt genom<br />
den isiga luften.<br />
“Snö”, sade han.<br />
Glädje.<br />
(sorg)<br />
Jul.<br />
(död)<br />
Vinter.<br />
(Storm)<br />
Glädje.<br />
(draken har dig)<br />
Och stormen kom.<br />
Clarenton visste att den var p˚a väg, liksom Mario visste, liksom alla i Ma-<br />
ryville den dagen visste. Barnen kanske inte förstod, utan de lekte i trädg˚arden,<br />
byggde snöänglar och kastade snöbollar med sina föräldrars oroliga, vakande<br />
blick i nacken. Men de anade. Alla anade att n˚agot var p˚a väg. En enda profet<br />
visste till och med, kanske inte exakt men delvis visste hon.<br />
Men hon gjorde ingenting.<br />
Inv˚anarna i Maryville fick i alla fall en sista snödag av lycka innan Stormen<br />
gjorde världen till ett sandslott att sl˚as sönder av svarta v˚agor.
170 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
2<br />
Mejnell hade inte brytt sig speciellt mycket om stormvarningarna. Det kändes<br />
som ännu en enorm mediahype som gick för l˚angt för att de skulle kunna sälja<br />
lösnummer, och trots att han bott p˚a Maryville i hela sitt liv hade en storm<br />
aldrig varit speciellt tuff. Det värsta som kunde hända antog han var krossade<br />
glasfönster, och för det hade han satt upp stora plywoodskivor i fönsterrutorna<br />
i serieaffären. Och han stängde inte affären för stormen — vad var poängen?<br />
Förmodligen minskade väl kundantalet en aning när det var stormvarning och<br />
allt, men han hade änd˚a ingenting annat för sig än att sitta i butiken.<br />
Kvällen d˚a de aningen mer panikslagna lämnat hemmen för kyrkan, satt<br />
Carl Mejnell ensam vid skrivbordslampan i butiken och tittade igenom räkenskaperna.<br />
Det här var delen av sitt arbete som han inte bara ogillade skarpt utan rent av<br />
hatade, men det var trots allt en viktig del och han hade inte precis n˚agot val<br />
att l˚ata bli dem.<br />
Han hade funderat p˚a att försöka anställa n˚agon annan, kanske helt enkelt<br />
n˚agon seriefantast ett par ˚ar yngre än han själv, men han visste att det var<br />
mycket onödigt för en s˚a minimal roll. Allt det andra som arbetet innebar<br />
skötte han alldeles galant och snabbt, till den grad att han ibland fann sig<br />
riktigt uttr˚akad p˚a jobbet. Ibland kanske han inte tog hand om städningen till<br />
hundra procent, men det viktigaste var att det inte luktade illa och att man<br />
kunde ta sig fram˚at i butiken, inte att det inte fanns n˚agra dammr˚attor under<br />
bokhyllorna. Och ärligt talat skulle han nog bli stressad om n˚agon gick runt<br />
och städade hela tiden.<br />
Ett par dagar tidigare hade det börjat snöa. Först föll den liksom lugnt och<br />
mjukt, och stilla som p˚a en vykortsbild, och alla roade sig... men det slutade<br />
inte snöa.
171<br />
När mörkret föll över ön snöade det ännu lugnt, men när natten började<br />
komma krypande började vindarna sl˚a i fönstren. När de första inv˚anarna vak-<br />
nade l˚ag snön redan tjock p˚a marken, och den irrade runt vildsint i luften p˚a ett<br />
sätt som gjorde det omöjligt att se mer än n˚agra meter framför sig. Nästa dag<br />
snöade det fortfarande, och allt fler började bli oroliga — vintern kom för tidigt,<br />
och för h˚art p˚a. Var detta början p˚a vad media trots allt kallat för ˚arhundradets<br />
storm? L˚ag det n˚agon sanning i orden.<br />
Mejnell lade ihop sina högar av söndertummade papper, lade undan mi-<br />
niräknaren p˚a den alldeles för stora högen med jobbiga siffror, och gick fram<br />
till dörren. Han s˚ag ut genom det lilla fönstret, och ins˚ag att han knappt ens<br />
kunde se över gatan, till Tim Alfredssons bar, för snön — det enda hjälpmedlet<br />
för att urskilja själva byggnaden fr˚an nattens mörker och snöns virvlande var<br />
de ständiga ljusen som änd˚a bara knappt syntes genom mörkret.<br />
Han kände sig plötsligt deprimerad — det var en känsla som inte kom<br />
speciellt ofta, men ändock kom den ibland. Han kände sig helt enkelt nedstämd,<br />
och ett ögonblick funderade han p˚a att ringa sin mor. Eller kanske g˚a över till<br />
henne. Men han visste vad hon skulle säga. Vad hon alltid sade.<br />
“Men nu är du ju för sorglig — komma hit till en gammal tant som jag när<br />
du är lite ledsen! Skaffa dig egna vänner i din egen ˚alder — du är s˚a snäll, det<br />
borde du kunna fixa!”<br />
“Jag har vänner”, skulle han säga, och s˚a skulle han hitta p˚a n˚agra namn.<br />
Känna sig fjorton˚ar gammal igen, som när han brukade komma hem fr˚an skolan<br />
timmar för sent och ljuga ihop historier om vänner han umg˚atts med, istället<br />
för att säga sanningen om hur han letat febrilt efter den tröjan eller kepsen eller<br />
pennan som n˚agon av mobbarna stulit.<br />
Han hade inga vänner. Det var en sanning som han för det mesta inte hade<br />
n˚agonting emot, men ibland gjorde den riktigt ont. Han hade aldrig tänkt p˚a<br />
att skaffa n˚agra vänner, och med ˚aldern hade han bara blivit ensammare och<br />
ensammare. Han var nu tjugosju ˚ar gammal utan minsta kontakt med n˚agon
172 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
annan än sin mor.<br />
Och han var nedstämd.<br />
Han fick en plötslig känsla... en idé... en intuition, m˚ahända. Och han drog<br />
˚at sig jackan, öppnade dörren (hellskotta, snön hade nästan blockerat den p˚a<br />
de f˚atal timmar sedan den sist öppnades) och s˚a gick han tvärs över gatan.<br />
Snön virvlade runt och vindarna fick honom nästan ur balans, men det<br />
var egentligen inte speciellt kallt. Det hade funnits värre stormar i Maryvilles<br />
historia, för att inte tala om världen, och det dröjde inte länge förrän Mejnell<br />
kunde urskilja caféet med hjälp av konturer snarare än ljus.<br />
Mejnell sparkade undan de snödrivor som halvt om halvt blockerade cafédörren,<br />
och sedan ryckte han upp den och njöt av str˚alarna av ljus och värme och dof-<br />
ten av kaffe som genast n˚adde honom. Han hade aldrig direkt gillat kaffe, men<br />
han hade alltid älskat doften — ibland när han satt uppe extra sent lyssnade<br />
han p˚a ett morgonprogram som började runt fyra-fem och hette just Nybryggt.<br />
Signaturljudet som inledde programmet igen efter varje spelat musikstycke var<br />
dessutom just ljudet av en kaffekokare, och Mejnell svor för sig själv att han<br />
aldrig kunde lära sig att gilla kaffe.<br />
Inne var det varmt och ljust till den grad att han för ett ögonblick vinglade<br />
till, som när man ställer sig upp för hastigt, men han kom snart i balans igen<br />
och s˚ag sig om. I ena hörnet, vid ett bord mot det enorma fönstret som vette<br />
mot den deprimerande mörka gatan, satt Jimmy Tour, den gamle butiksinne-<br />
havaren, som alltid i sin gamla cowboyhatt. P˚a var sin sida om baren satt Tim<br />
Alfredsson, bartendern, och Aaron Christian. Över disken spelade de ett parti<br />
kort, Tim klädd i sitt vita bartenderförkläde, Aaron i motorcykeljacka, trots att<br />
han omöjligen kunde tagit motorcykeln i det här vädret.<br />
Eller kunde han? Aaron hade inte ett normalt sinne, s˚a mycket mindes<br />
Mejnell fr˚an när de delat klass i grundskolan... men ˚a andra sidan var det över<br />
tio ˚ar sedan; människor förändras mycket p˚a tio ˚ar. D˚a hade han i varje fall<br />
varit vad Mejnells mor ständigt kallat en “buspojke” — han var den typen som
stal tröjor och pennor av töntarna, töntarna som till exempel Mejnell. Han var<br />
den som drack och rökte och intog allehanda andra droger närän han hade tid,<br />
vilket var ständigt, och han var den som h˚anglade med alla snygga tjejerna p˚a<br />
fester och sedan dagen efter l˚atsats som om han inte känt dem.<br />
173<br />
Det hade funnits svaga ögonblick när Mejnell avgudat Aaron, kanske bara av<br />
farten, av grupptrycket, för att det var honom man skulle avguda, men kanske<br />
fanns det ocks˚a n˚agonting mer. Det fanns n˚agonting i den slappa attityden som<br />
var lockande, som var tilldragande. Och tjejerna gillade det ocks˚a, först˚as, trots<br />
att de borde lära sig efter en stund att de bara blir bedragna.<br />
Mejnells mor hade varnat honom för att komma för nära Aaron, och han<br />
hade varit den sortens pojke som lyssnade p˚a sin mors r˚ad. Aaron hade växt upp<br />
mycket ensam, berättade hon, och han behövde clowna till sig som han gjorde<br />
för att f˚a uppmärksamhet nu. Det var en mycket sorglig uppväxt, hade hon<br />
sagt, även om hon inte visste detaljerna: hans föräldrar hade övergivit honom<br />
som mycket liten, och han hade drivit runt i barnhem till ˚aldern av nio ˚ar när<br />
han f˚att en fosterfamilj p˚a Maryville. Men även de hade inte brytt sig mycket<br />
om honom d˚a de strax efter fick en biologisk son de kunde lägga all energi och<br />
tycke p˚a. För Mejnell lät det hela som en mycket häftig historia som bara fick<br />
honom att vilja komma närmare människan som retade honom för glasögonen,<br />
men han visste att lyssna p˚a sin mors r˚ad.<br />
Och det hade han gjort.
174 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
3<br />
Amanda Turner vaknade med ett ryck när en vindil slog till i vardagsrums-<br />
fönstret.<br />
Fönstret sprack inte, men oväsendet var precis lika högljutt som om n˚agon<br />
kastat en sten rakt igenom det, eller skjutit med en d˚anande revolver, och det<br />
var dessa tv˚a scenarion som först rusade igenom den gamle kvinnans huvud<br />
innan hon vaknade till och förstod att s˚a inte var fallet.<br />
Hon hade somnat i soffan framför TV:n med ett glas rödvin fortfarande i<br />
handen, och det förv˚anade henne att hon inte spillt ut det i sömnen. Yrvaket<br />
och med det vita h˚aret rufsigt av sömn s˚ag hon sig om efter vad som l˚atit.<br />
Vindarna slog tungt i mörkret utanför, allt v˚aldsammare och allt högre.<br />
Hon sträckte sig efter fjärrkontrollen och höjde volymen p˚a TV:n för att<br />
överrösta den växande stormen. Apparaten stod fortfarande p˚aslagen, nu inte<br />
längre med den s˚apopera hon tittat p˚a sist hon mindes, utan en gammal svartvit<br />
film fr˚an början av förra ˚arhundraden. Hon kände inte igen filmen, men den var<br />
stumfilm med konstiga pianomelodier, och föreställde en kuslig, konstig varelse<br />
med spetsiga öron och l˚ang, mörk kappa som smög runt och svängde med sina<br />
l˚anga rovdjursklor. Hon kom fram till att hon inte gillade varelsen.<br />
Hon bläddrade apatiskt mellan kanalerna, men fann ingenting av tycke.<br />
Hon s˚ag sig om till klockan i hörnet av rummet, s˚ag att den var över midnatt.<br />
Hon tog en mindre klunk ur vinglaset, ställde bort det p˚a soffbordet, satte sig<br />
tillrätta s˚a bekvämt hon förm˚adde, och somnade om.
4<br />
175<br />
Amid Northen l˚ag p˚a knä p˚a golvet i sitt rum. I bakgrunden spelade brit-<br />
terna i My Dying Bride en av sina lugnare, mer avslappnande melodier, allt för<br />
att sätta stämningen inför den första g˚angen som pojken bad i hela sitt liv.<br />
Varför bad han?<br />
Han bad för att han var förvirrad, och det antog han i grunden var anled-<br />
ningen till att n˚agon alls n˚agonsin bad. Han bad för att han inte kunde veta<br />
om denna Génoli, som besökt hans drömmar för över en vecka sedan, var riktig<br />
eller inte. Han bad för att han ville ha svar och för att det var hans enda utväg.<br />
Det hela kändes mycket f˚anigt, det förstod han själv, men samtidigt hade<br />
det varit fullständigt omöjligt att sluta tänka p˚a den person som blivit känd<br />
inför honom b˚ade som Génoli och som Vitsvartsnubben. Amid ville veta en<br />
g˚ang för alla om det varit en demon fr˚an hans undermedvetande, eller om det<br />
var n˚agonting mer... inom sig anade han, och det ville han verkligen inte säga<br />
högt, att Génoli var Gud. Men vad är skammen i att misstolka en s˚adan sak?<br />
Och vad är sanningen bakom hans tankar till en början? Han hade aldrig varit<br />
troende. Varför skulle han börja nu? Varför skulle han tro nu... om han inte fick<br />
ett tecken?<br />
Och därmed bad han. Han bad om ett tecken.<br />
†<br />
Tv˚a dagar efter sitt första besök i drömmarna hade Vitsvartsnubben besökt<br />
Amid Northen ˚aterigen, och ˚aterigen d˚a i drömmen. Det hela hade varit nästan<br />
exakt identiskt med första g˚angen — Amid hade vaknat i ett hav av Ingenting,<br />
liggandes i fosterställning, Génoli hade ˚aterigen varit klädd i en skinande svart<br />
kostym, han hade˚ater ätit ett äpple, och han hade till och med˚aterigen erbjudit<br />
honom ett, och ˚aterigen hade han blivit p˚amind om att pojken var allergisk.
176 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
“Har du n˚agonsin undrat vem du varit?”, fr˚agade Vitsvartsnubben Amid<br />
Northen efter att b˚ada satt sig ned i Ingentinget, och han lät faktiskt uppriktigt<br />
nyfiken, n˚agonting som var sällsynt för n˚agon som fr˚agade en s˚adan fr˚aga.<br />
“Vem jag varit?”<br />
“M˚anga p˚a den här jorden delar teorin att Gud — i vilken form man än<br />
ser honom, om man ser honom som Jesus Kristus, Shiva, Allah eller ödet eller<br />
n˚agonting annat — har placerat varje människa p˚a jorden för ett syfte. M˚a det<br />
vara att tjäna en annan för att denna ska uppfylla ett visst syfte, som Aaron,<br />
Moses bror, eller att faktiskt ha ett riktigt, eget syfte, som Salomo och hans<br />
byggande av Israeliternas tempel.”<br />
Amid s˚ag ned i marken, eller i alla fall det osynliga som de satt p˚a och som<br />
han tänkte sig skulle vara marken om det fanns n˚agon, och tänkte.<br />
“Jag har aldrig övervägt det.”<br />
“Aldrig?”<br />
Amid tvekade. “Aldrig.”<br />
“M˚angen har blivit galna av att bli gamla utan att först˚a sitt syfte”, sade<br />
Génoli och tog en stor tugga av sitt äpple. “Som om de trodde de skulle f˚a träffa<br />
Gud, upptäcka en ny subatomisk partikel eller bli rockstjärna.” Han skrattade<br />
till som om han mindes en rolig anekdot, men i s˚a fall berättade han den inte.<br />
“S˚a är det s˚a?”<br />
“Vad˚a?”<br />
“Har alla människor ett syfte?”<br />
Génoli verkade tänka, bestämma sin formulering. Till sist sade han, om än<br />
tveksamt:<br />
“Det är komplicerat. I princip, nej. Men om du gräver tillräckligt djupt,<br />
ja.” Han lyfte sin hand och höll plötsligt i en tennisracket han kastade över till<br />
pojken, som smidigt f˚angade den. “Är den där i fast form?”<br />
Amid kände p˚a den, sedan nickade han l˚angsamt.
177<br />
“Men samtidigt inte”, sade Génoli. Den best˚ar av atomer, och vad best˚ar<br />
atomer av? Jo, av neutroner och protoner som själva best˚ar av annat roligt gojs,<br />
och kring själva nukleonen svävar ett gäng elektroner, kringsusande omkring och<br />
runtflygande hejvilt som tvätt i en tvättmaskin. Men allt är s˚a tätt packat att<br />
tennisracketen i slutändan känns solid. P˚a samma sätt fungerade det du skulle<br />
kalla ödet — alla människor har ett syfte, om ens litet. Och när allt klaschar<br />
ihop som det ska... det är d˚a världen g˚ar fram˚at.”<br />
“Som ett kugghjul.”<br />
Vitsvartsnubben nickade. “Som ett kugghjul. En enstaka del betyder intet,<br />
men m˚anga delar tillsammans utgör en domedagsmaskin.”<br />
“S˚a vad är det för syften? För öden?”<br />
“För vissa kan det räcka med att säga hej till en uteliggare en enda g˚ang.<br />
Det kan vara syftet med den stackarens liv.”<br />
Amid var ärligt konfunderad.<br />
“Varför?”<br />
“Det kan skilja sig. Kanske ett ögonblick av artighet var det som krävdes<br />
för att mannen inte skulle hänga sig själv, och leva vidare att uppfylla sitt eget<br />
syfte. Och uteliggarens syfte kanske i sin tur var att berätta n˚agonting för en<br />
snubbe p˚a gatan som d˚a fick en idé och uppfann Internet. Vad vet jag.”<br />
Génoli svalde det sista av sitt äpple, och tog fram ett nytt, lika skinande<br />
rött ur sin rockärm, som en trollkarl drar fram kort. Han gned den varsamt ren<br />
mot rocken innan han tog en tugga, och fortsatte.<br />
“Vissa syften är sm˚a. Andra stora. Men alla har en del i det hela.”<br />
“Hur stora?”<br />
Génoli s˚ag p˚a Amid Northen som om han försökte bestämma sig för om han<br />
skulle avslöja en stor hemlighet.<br />
“Som att leva”, sade han till sist. “Eller att dö.”<br />
†
178 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
Amid Northen satt nedsjunken p˚a knä i mitten av sitt rum, klädd i badrock<br />
sedan han bara ett tiotal minuter tidigare legat i badet. Han hade ljuset släckt<br />
och enbart datorskärmen p˚a madrassen lyste upp rummet en aning, men det<br />
lilla ljuset blockerades av hans stängda ögon.<br />
Hans händer hade han först inte vetat vad han skulle göra med — rent<br />
automatiskt hade han knutit ihop dem som när han sett folk be i kyrkan eller<br />
vid matbordet, men han ins˚ag sedan att det hela var ganska f˚anigt. Han tillhörde<br />
ju trots allt den grupp människor som var intelligenta nog att inse att bibeln var<br />
skriven av människor och inte av Gud, och av samma anledning var det även<br />
människan som uppfunnit alla f˚aniga traditioner, oavsett om det i slutändan<br />
fanns en gud eller inte. Han hade till sist bara h˚allt dem vid sidorna, men d˚a<br />
kändes det bara konstigt och p˚atvingat p˚a n˚agot sätt. Till sist hade han struntat<br />
i sina olika tankar om rätt och fel, och han hade gjort precis s˚a som känts bra<br />
— knutit dem framför sin mun s˚a att han nästan kysste dem.<br />
När han sedan skulle börja tala visste han inte vad han skulle säga. Hela<br />
idén med denna ceremoni, eller vad det nu skulle kallas, hade uppkommit när<br />
han legat avslappnad i badet, och d˚a hade allt känts mycket uppenbart. Han<br />
hade rentav skyndat sig upp bara för att kunna sätta ig˚ang genast.<br />
Men nu var allt tomt.<br />
Och vad var det han gjorde egentligen? Vad hade blivit av honom?<br />
Dagen han dödat Pest hade han tänkt p˚a galenskap b˚ade i reflektion av<br />
världen och av sig själv, men om n˚agonting var galenskap var det detta. Religion,<br />
antivetenskaplig tro utan minsta belägg i enkel fakta, brott mot minsta lilla<br />
fysiklag. Änd˚a l˚ag han idag här p˚a knä, och planerade att be till en varelse<br />
hans inre anade var Gud.<br />
“Génoli”, mumlade han och ryckte nästan till vid ljudet av sin egen röst<br />
efter en s˚a l˚ang tystnad. “Génoli... är du?”<br />
Han harklade sig, visste inte hur han skulle formulera sig. Visste inte vad<br />
han ville formulera.
179<br />
“Génoli, finns du? Är du p˚a riktigt eller är du en fantasi, en del av mitt<br />
inre? För jag behöver veta.”<br />
P˚a datorn en bit bort byttes l˚at till en lite v˚aldsammare, lite vildare, lite<br />
högre, men Amid Northen hörde det knappt. Helt plötsligt hade det börjat<br />
flyta, som när han skrev p˚a en berättelse och sakta föll längre och längre in i<br />
den, som i en trans. Helt plötsligt kändes det som om allt var verkligt, som om<br />
galenskapen inte längre var riktigt s˚a nära, som om n˚agon lyssnade, som om<br />
han inte var ensam... men hur var det där gamla citatet gick? Nej, du h˚aller<br />
inte alls p˚a att bli galen — den som blir galen vet aldrig om det. Bara den som<br />
är frisk tror att han blir galen, och den som är galen tror att han blir frisk.<br />
“Jag behöver ett tecken”, viskade Amid till Génoli, som varken syntes,<br />
hördes eller kändes — men änd˚a kände Amid att han hörde honom. “Jag<br />
behöver ett tecken. N˚agonting konkret... bara n˚agonting... bara n˚agonting som<br />
säger mig att du finns. Snälla. Jag behöver det... jag behöver veta, för det här<br />
fungerar inte. Jag tror jag blir tokig — var det bara en dröm skulle det här<br />
aldrig hända, men samtidigt g˚ar allt jag tror p˚a emot att n˚agonting som detta<br />
skulle vara verkligt. N˚agon... gud.”<br />
Han sade det. Han kunde inte först˚a att han sade det.<br />
I nästan en minut satt Amid Northen alldeles tyst och blundade djupt.<br />
Sedan började musiken ˚ater släppas in i hans öron igen, och han vaknade som<br />
ur en trans. Han s˚ag upp mot den tomma väggen, och innan han reste sig<br />
mumlade han orden igen.<br />
“Jag behöver det.”
180 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
5<br />
Det var en ordentlig blandning av människor som samlat sig inne p˚a Tims<br />
café. Det var ytterst sällan s˚a här m˚anga gäster kom under höstm˚anaderna<br />
— allra flest kom p˚a sommaren i och med de sena kvällarna, känsloruset med<br />
värmen och semesterveckorna, och nästan lika m˚anga kom kring julafton och<br />
speciellt vid ny˚ar. Hösten, liksom v˚aren, var en stilla period mittemellan.<br />
Ännu färre kom nu vid den här tiden när stormvarningarna utfästes. Det<br />
räckte med ett ord p˚a TV och alldeles för m˚anga övertolkade ordet storm, trots<br />
att folket härute p˚a ön var betydligt mer h˚ardnackade än de p˚a fastlandet. Det<br />
var väl b˚ade bra och d˚aligt, antog Tim. För det första kunde Maryvilleborna<br />
ta en storm, och de var väl förberedda med sina fönster förblockerade och sina<br />
förr˚ad proppfyllda med proviant. För det andra visste de ocks˚a om hur extrema<br />
stormarna var, till graden att en del kunde överdriva sina förberedelser just för<br />
att de visste potentialen stormen kunde ha.<br />
Aaron satt i baren med en öl till höger och en kopp kallt kaffe till vänster, och<br />
spelade ett parti schack med Tim, som satt mittemot honom, p˚a andra sidan<br />
bardisken. B˚ada var mycket tysta, för Tim hade börjat först˚a sig p˚a Aarons nya<br />
cyniska sig, och han försökte acceptera den och bete sig därefter hur ovant det<br />
än kändes.<br />
Vid det stora fönstret ut mot gatan satt cowboyen — Jimmy Tour, den<br />
gamle mannen i cowboyhatt som tog hand om närbutiken. Han verkade inte<br />
göra n˚agonting; han hade en öl i handen och han stirrade melankoliskt ut över<br />
den tomma gatan som sakta täcktes allt mer med snö. Han andades tungt, och<br />
släppte ibland ut vad som mest lät som en hästs frustringar. S˚a hade han suttit<br />
i över en timme.<br />
Och s˚a ett par meter ifr˚an Aaron vid bardisken satt Carl Mejnell och be-<br />
vakade de andras spel. Han hade beställt en cola, och satt nu och sörplade p˚a
den. Det hade blivit en mycket tung och rentav pinsam stämning när han kom<br />
in, men han ville inte g˚a ut igen, dels för att han inte ville g˚a och vara ensam<br />
igen, han sökte fortfarande det sällskap han p˚a sätt och vis änd˚a fick här, och<br />
dels för att han visste hur pinsamt det skulle vara att g˚a in, stanna en stund<br />
och sedan g˚a igen inom minuter. Och det kändes helt enkelt fel.<br />
181<br />
Mejnell satt konfunderad och tittade p˚a schackspelet, som Tim verkade leda<br />
trots att ingen av spelarna slog Mejnell som en särskilt intelligent person. Efter<br />
en stund s˚ag Mejnell p˚a klockan och ins˚ag att hon var över midnatt och han<br />
blev genast trött bara av den här insikten. Han bad Tim om en kopp kaffe, och<br />
Tim drog sitt drag, gick ifr˚an partiet och hällde ut det gamla kaffet och satte<br />
p˚a en helt ny kanna.<br />
Aaron satt kvar och stirrade p˚a schackpjäserna som om de vore barbarkri-<br />
gare och han skulle välja ut vilka han skulle slänga ut i striden.<br />
“Springare f6”, viskade Mejnell plötsligt, l˚agt nog för att Tim inte skulle<br />
höra fr˚an köket. Aaron vände sig emot honom, nästan ilsken för störningen av<br />
hans koncentration som Mejnell änd˚a dömde som förgäves.<br />
“Vad?”<br />
“Springare f6”, upprepade Mejnell och pekade ot˚aligt p˚a positionen spring-<br />
aren skulle till. “Sedan torn g3, dam h1.”<br />
Aaron tittade förvirrat p˚a honom. “Sedan?”<br />
“Schack matt.”<br />
Tim kom tillbaka ut med Mejnells kopp kaffe.<br />
“Har du n˚agonting i?”, fr˚agade han. “Mjölk, socker —”<br />
“Har du honung?”<br />
Tim s˚ag förvirrat p˚a honom men gick ut och hämtade en honungsburk och<br />
en sked. Mejnell slevade i fyra skedar honung och rörde om innan han smakade,<br />
log och tackade.<br />
“Har du bestämt dig för hur du ska förlora än?”, fr˚agade Tim och vände sig<br />
till Aaron.
182 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
“Springare f6”, sade Aaron och flyttade pjäsen.<br />
†<br />
N˚agonting hade sagt ˚at även Jimmy Tour att komma till Tims café den sena<br />
kvällen.<br />
Klockan 22:30 hade han till sist blivit färdig med det sista för att göra<br />
affären vattentät. De där artiga poliskarlarna Maik Senvy och Kim Nordström<br />
hade först˚as gjort sitt bästa n˚agon vecka eller tv˚a tidigare, efter att allt vatten<br />
läckt in s˚adär mystiskt och den där annorlunda texten varit skriven p˚a väggen,<br />
men om stormen blev s˚a enorm som media förutsp˚adde, d˚a skulle inte helvetets<br />
barrikader hjälpa. Mycket av affärens produkter hade blivit vattenskadade den<br />
g˚angen, och de hade han reat ut alternativt slängt, och b˚ade de och de vanliga<br />
produkterna hade dock g˚att ˚at mycket snabbt — folk var verkligen panikslagna<br />
inför den här stormen och ville ha allt som kunde hjälpa dem om de blev<br />
isolerade av snön.<br />
Herrejösses, tänkte Jimmy Tour, det var ju bara att h˚alla sig inne och bar-<br />
rikadera fönstren till den grad det gick.<br />
Men men, för honom gjorde det ju först˚as ingenting att affären blev tömd.<br />
S˚a fort som stormen spelat över skulle han köpa in nytt. Att den var tömd tills<br />
vidare var bara extra bra, utifall att det trots allt skulle komma in en massa<br />
snö eller regn eller s˚a. D˚a kunde han skratta ˚at Stormen. Trodde ni det fanns<br />
n˚agot här inne att sno? Ha!<br />
Han hade hursomhelst slagit plankor för alla fönstren han ans˚ag var i risk-<br />
zonen, och därefter hade han bestämt sig för att han nog behövde en öl. Han<br />
hade visserligen öl hemma hos sig och även om han inte haft det hade han ju<br />
öl att köpa av sig själv i affären, men av n˚agon anledning kände han för att g˚a<br />
ut. Det hände mycket sällan att han ville det, för han hade mest vaga bekanta<br />
och inte m˚anga riktiga vänner p˚a Maryville numera, men ibland kom suget och<br />
d˚a fanns det ingenting att göra ˚at det.
183<br />
Naturligtvis kunde han inte ens veta om baren var öppen s˚a här dags —<br />
visserligen var det en fredag, men det var ocks˚a mitt i ett snöoväder — men p˚a<br />
en liten yta som Maryvilles sparade man mycket litet tid p˚a att ringa istället<br />
för att bara g˚a över, och om inte annat s˚a skulle han f˚a sig en trevlig promenad.<br />
S˚a han hade slängt p˚a sig ytterrocken och mössan, och kämpat sig genom den<br />
växande snön till Tim Alfredssons café inte alltför l˚angt bort. Det hade inte bara<br />
varit öppet, utan han märkte att det faktiskt gjorde honom gott att komma<br />
in i värmen och hälsa p˚a Tim och dessutom Aaron. Aaron mindes han sedan<br />
pojkens ton˚ar, d˚a han var en av de vildaste vandalerna p˚a ön, men p˚a senare ˚ar<br />
hade han sannerligen h˚allit sig lugnare. Han hade varit ett riktigt samtalsämne<br />
ett tag, olika rykten om den tragiska uppväxt som f˚att honom till den han var,<br />
men som alltid kunde man ju inte veta hur mycket som egentligen var sant.<br />
Jimmy Tour var trots allt inte den pratglada typen, och efter att ha suttit vid<br />
bardisken med de tv˚a en stund och druckit öl tillsammans flyttade han bort till<br />
fönstret och bevaka stormen utanför samtidigt som han halvhjärtat lyssnade<br />
till de tv˚a männens konversation. Och med tiden föll även den halvhjärtade<br />
konversationen bort, och hans öron föll istället till oväsendet av vinden som<br />
slog mot fönstren.<br />
†<br />
Klockan var nästan halv tv˚a p˚a natten när Mejnell bestämde sig för att g˚a<br />
hem˚at. Han betalade Tim för sina drycker, slängde med handen ˚at dem i vad<br />
som skulle vara en avskedande gest men mest s˚ag ut som om hans hand somnat<br />
och han försökte väcka den.<br />
Han försökte trycka upp ytterdörren, men den rörde sig inte en centimeter.<br />
Han försökte dra den in˚at, trots att han visste att den öppnades ut˚at.<br />
Han misslyckades, och han vände sig mot bardisken igen.<br />
“Dörren är fastfrusen”, sade han till Tim.
184 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
6<br />
San vaknade p˚a morgonen men kände sig fortfarande mycket trött. Hon l˚ag<br />
utsträckt i sin och Kims gemensamma säng, och det var mycket varmt trots<br />
vindarna och snön som slog runt i världen bortom balkongdörren.<br />
Hon försökte sätta sig upp, men nacken och ryggen protesterade och hon ha-<br />
de inget direkt val annat än att ligga kvar. Hon sträckte sig efter väckarklockan<br />
och s˚ag att den var tv˚a.<br />
P˚a morgonen?<br />
P˚a eftermiddagen?<br />
Först funderade hon en stund, sedan ins˚ag hon att s˚a ljust som det var ute<br />
kunde det ju inte vara p˚a natten. Hon tvekade en stund p˚a sina egna sinnen,<br />
sedan accepterade hon det som en axiomatisk sanning, trots att hon p˚a n˚agon<br />
niv˚a n˚agonstans i bakhuvudet ännu tvekade.<br />
San lade en hand p˚a pannan och kände att den var stekvarm. Feber. Hon<br />
blundade, och lät sig ˚ater sjunka ned ordentligt under det varma täcket.<br />
Där hon l˚ag och var p˚a väg att somna om mindes hon först ingenting alls,<br />
utan tänkte att det var en alldeles vanlig morgon som alla andra, men sakta men<br />
säkert sipprade minnen i; hon hade st˚att i vardagsrummet, pratat om tv-spelet<br />
med barnen... sedan? Hon hade blivit yr. Hade hon svimmat?<br />
Hon tänkte en stund, och sedan mindes hon plötsligt den lilla flickan i<br />
traskläderna, i badkaret mitt i skogen. Den lilla flickan, som direkt ur H. C.<br />
Andersens berättelse om svavelstickorna. Hon mindes knappt vad hon hade<br />
sagt, och just nu kändes det inte som om det var särskilt viktigt. Hon var sjuk.<br />
Febrig; inte allvarligt, det skulle g˚a över, att hon ens tänkte frivilligt var ju ett<br />
friskhetstecken. Inte konstigt att hon blivit förkyld, som hon h˚allt p˚a... g˚att p˚a<br />
kalla, v˚ata klippor och skrikit ˚at hundar, sprungit i mörka skogar naken om<br />
natten... men dessa var ju drömmar.
om.<br />
Eller profetior.<br />
Eller galenskap.<br />
Eller idioti.<br />
185<br />
Hon visste inte längre, s˚a hon lät bli att tänka p˚a det. Och hon somnade
186 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
7<br />
Amid Northen hade för tv˚a-tre ˚ar sedan en period av vad han nu kallar för<br />
svaghet.<br />
Detta var en period när han led av den djupaste depression möjlig, i alla<br />
fall s˚a som han s˚ag det, och det var d˚a som han gick s˚a l˚angt som att han skar<br />
sig.<br />
I storstäder — eller egentligen överallt förutom i s˚a sm˚a samhällen som<br />
Maryville — s˚a är det vanligt att varje skola har i alla fall ett litet antal som<br />
skär sig eller har skurit sig. I Maryville var det i stort sett icke förekommande,<br />
och som följd var det större, det var allvarligare, det var värre, när samhället<br />
ins˚ag att en pojke som bara var knappa tretton˚ar börjat skära sig i handlederna.<br />
Visserligen trodde en del att han bara ville ha uppmärksamhet, och andra<br />
s˚ag honom som helt enkelt galen och idiotisk, som om han egentligen hade ett<br />
intresse i att dansa runt med en kastrull p˚a huvudet. Men m˚anga tyckte helt<br />
enkelt synd om honom, och m˚anga försökte förgäves att hjälpa honom ut ur<br />
depressionen.<br />
Amid Northen hade aldrig varit n˚agon som hade m˚anga vänner. Och det<br />
ville han inte heller ha. Men det är inte alltid s˚a självklart. Istället försökte fler<br />
vänner att dra sig till honom i skolan och även utanför den, när de fick höra<br />
om hans bisarra beteende. En del tyckte synd om honom och försökte hjälpa,<br />
och andra tyckte att han var häftig. I den ˚aldern är man s˚adan, att när n˚agon<br />
p˚a n˚agot vis är annorlunda, eller självdestruktiv dessutom, s˚a är den plötsligt<br />
häftig.<br />
Amid ville inte att de andra skulle märka, och han ville inte ha medömkan.<br />
Han hade nästan alltid l˚angärmat p˚a sig, och s˚ag alltid till att ingen var<br />
hemma alternativt att alla sov när han tog fram den nötta Morakniven ur<br />
gömstället längst in i bokhyllan, och började dra linjer längs handleden som
sakta färgades mörkröd. Men trots det fick n˚agon alltid veta det, exempelvis<br />
i omklädningsrummet efter gymnastiken, och nyheten spreds som en löpeld i<br />
Maryville.<br />
187<br />
Han visste inte varför han gjorde det, inte fullständigt, men när han försökte<br />
komma fram till en anledning fann han det enkla följande: det är en drog. När<br />
ett barn en första g˚ang drar ett rakblad eller en kniv över handleden, s˚a fastnar<br />
det, och att inte göra det en g˚ang till är omöjligt.<br />
Ibland kom de stunder d˚a Amid Northen försökte motst˚a men helt enkelt<br />
inte kunde l˚ata bli att ˚ater ta fram kniven vars blad börjat f˚a nästan svarta<br />
fläckar av torkat blod, och han kunde inte l˚ata bli att ˚ater skära in eggen i<br />
skinnet och känna den ljuva smärtan sticka till, se hur sm˚a droppar av blod<br />
pulserade fram och tillsammans bildade den rakaste linje... det var lockande,<br />
precis som han anade att alkoholister kände när de p˚a en fest blev offrade vin<br />
mitt under en vit vecka.<br />
Cecilia Northen gillade aldrig sin sons beteende, och det var först˚aeligt.<br />
Det som inte var först˚aeligt, var att hon var äcklad. Hon betedde sig mest<br />
som en mor under 1950-talet som plötsligt fick veta att hennes son var bög<br />
eller tillsammans med en negress. Hon blev den stereotypiska bilden av modern<br />
som vänder bort fotografiet av sin leende son mot fönstret s˚a hon ska slippa<br />
se honom. Hon talade inte med honom, och de f˚a stunder d˚a ett samtal änd˚a<br />
utbröt slutade det i rent skrikande och att Amid Northen rusade in i sitt rum,<br />
smällde igen dörren s˚a h˚art han kunde och drog fram kniven igen. Hon kom<br />
aldrig efter för att stoppa honom, trots att hon förstod vad han gjorde.<br />
Amids syster, som vid det här laget var tio ˚ar gammal, sade knappt ett<br />
ord om det hela. Hon var bara tyst, s˚ag försiktigt p˚a sin äldre bror och undvek<br />
att spendera för mycket tid i hans närhet. Hon var orolig, och hon var rädd.<br />
Rädd, kanske inte enbart för hans skull utan rädd som om hans självdestruktiva<br />
beteende skulle sluta i att vara destruktivt p˚a ett helt annat vis.
188 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
Det var däremot Amids far som till sist fick honom att sluta. Steven Northen<br />
var den person som inte talade när det inte behövdes, som var artig och som<br />
alltid ingav alla känslan att han stod övermäktig de andra, att han var den<br />
store man de andra bara ville vara som men aldrig kunde bli som. Amid visste<br />
inte om det var medvetet, om han faktiskt försökte vara den sortens person,<br />
men han anade att det inte kunde vara s˚a; som n˚agon vis man en g˚ang sagt, det<br />
är inte coolt att försöka vara cool. Amid antog att om hans far faktiskt försökte<br />
vara s˚a mäktig inför andra, s˚a skulle allt falla, platt pannkaka liksom.<br />
Steven Northen hade därför väntat med att tala med Amid. Han hade lagt<br />
märke till s˚aren först när hans son varit beroende av knivens egg i kanske en<br />
m˚anad, och den g˚angen hade han inte gjort mer än ge honom en blick, som att<br />
säga jas˚a, det är s˚a det ligger till.<br />
Det var hela tv˚a m˚anader efter detta, som han kom in p˚a sin sons rum,<br />
och störde mitt i när Amid satt och skrev. Han hade bett honom att visa sin<br />
vänstra handled, och utan ett ord men med en sväljning hade Amid gjort s˚a.<br />
Steven hade inspekterat den noga utan att höja ögonbrynen eller ändra sitt<br />
uttryck det minsta. Han hade dragit sina fingrar löst över de tiotals märken —<br />
vissa ärr, vissa bleknande streck och vissa dagsfärska s˚arskorpor — och Amid<br />
hade inte ryckt till en enda g˚ang, trots att det ibland sved till av smärta.<br />
Till sist hade Steven Northen släppt taget om armen, och han hade satt sig<br />
p˚a huk p˚a golvet, p˚a n˚agot vis underlägsen Amid som satt upp p˚a kontorsstolen.<br />
Steven hade sett in i sin sons ögon, och talat med en ovanligt mild röst, mycket<br />
avlägsen den som annars skulle kunna höra hemma p˚a en amerikansk militärbas.<br />
“Vet du vad det där betyder?”, hade han fr˚agat honom.<br />
Amid svarade inte, bara s˚ag ned p˚a sin far, spände ögonen i hans blick. Han<br />
v˚agade inte blinka. När Steven inte fortsatte skakade han till slut p˚a huvudet.<br />
“Det där betyder svaghet”, sade Steven Northen med en klar betoning p˚a<br />
det sista ordet.
satte:<br />
189<br />
Amid var p˚a väg att utstötta ett fr˚ageord av förv˚aning, men hans far fort-<br />
“Jag vet inte vad som hänt dig, om vad som f˚att dig att ens tänka i dessa<br />
banor, och jag vet att om du ville att jag skulle veta skulle du berätta det för<br />
mig. Det är din ensak. Jag är... jag är ingen bra far, det kan jag erkänna. Jag<br />
vet inte riktigt hur jag ska bete mig, varken mot dig eller mot Natalia. Men<br />
jag älskar er bägge. Och vad som än hänt dig, vad som än händer dig som f˚ar<br />
dig att tänka s˚ahär, s˚a f˚ar du inte besvara det p˚a det viset du just nu gör. Det<br />
här är inte den rätta vägen. Du är bättre än det här. Du är Amid Northen.”<br />
Han pekade bort mot dataskärmen, mot dokumentet av text som lös därp˚a.<br />
“Mästerförfattaren.” Han log, och det gjorde hans son ocks˚a, ett snett leende i<br />
ett kort ögonblick. Sedan föll de bägges skratt och den äldre tittade rakt ned i<br />
golvet. “Jag vet hur det känns”, sade han till sist. “Det är en drog.”<br />
Amid s˚ag häpet p˚a honom, och sedan talade han med en nästan barsk röst:<br />
“Hur skulle du —”<br />
Men han blev avbruten av hans far, som helt plötsligt drog upp sitt ena<br />
byxben, och blottade knävecket ned˚at, som p˚a insidan var täckt av aldrig<br />
försvinnande ärr, raka och prydliga, dragna av eggen p˚a en kniv.<br />
Det var efter detta samtal som Amid Northen helt slutade skära sig, och<br />
aldrig mer efter detta talade han och hans far om detta. Amid visste inte om<br />
Cecilia, hans mor, visste om hans fars hemlighet, men han anade att hon inte<br />
gjorde det.<br />
†<br />
Allt detta, alla dessa minnen, flög igenom Amids hjärna det ögonblick han<br />
vaknade i sängen och kände sina händer och armar alldeles blöta.<br />
Täckta av blod.<br />
†
190 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
Jag har skurit mig igen, var den första tanken. Jag skar mig n˚agon g˚ang för<br />
en stund sedan, en timme sedan kanske, det l˚ater normalt, eller kanske trettio<br />
minuter sedan, och jag r˚akade skära mig djupare än vanligt den här g˚angen, och<br />
jag svimmade av blodförlust. Nu har jag vaknat igen, men jag är p˚a väg att dö.<br />
Sedan ins˚ag han att han slutat skära sig för flera ˚ar sedan, och han ins˚ag, i<br />
sömnens töcken, att han inte alls var s˚a trött eller yr som om han just svimmat<br />
av blodförlust. Han var bara förvirrad, och... förvirrad. Samtidigt ins˚ag han att<br />
det inte ens var fr˚an hans handleder han kände den stickande smärtan av öppna<br />
s˚ar, utan det var fr˚an hans handflator.<br />
Med ett plötsligt panikartat flämtande satte sig Amid Northen upp i sängen,<br />
slängde av sig det vita täcket som börjat färgas rött av blodet, och där han satt<br />
naken i sängen, lyfte han sina händer och s˚ag p˚a dem.<br />
Blod rann ifr˚an dem, djupa floder av blod ifr˚an ett öppet s˚ar i varderas<br />
mitt, mörka, svarta s˚ar som<br />
(som fr˚an spikar)<br />
som om han huggit rakt ned i dem med den blodfläckiga kniv som ännu<br />
ligger i hans bokhylla, och vridit om. I samma sekund som han började tänka<br />
p˚a hur han skulle stoppa blödningen<br />
golvet)<br />
(första förband i badrummet, hush˚allspapper i köket, tröja ligger slängd p˚a<br />
ins˚ag han att blödningen stannade upp. Blodet rann först i mindre mängd,<br />
och sedan slutade det helt, som<br />
(som om jag dog, som om mitt hjärta stannade)<br />
som en sinande flod. Han andades häftigare och s˚ag in i de mörka fläckarna<br />
som var s˚ar, s˚ar som för ett ögonblick gick rakt genom hans handflator och<br />
sedan, som om n˚agon sytt en lapp över dem, försvann. Torkade igen. Med sin<br />
vänstra hand drog han över den högra, och när han drog undan blodet s˚ag han<br />
att det inte ens fanns ett ärr kvar under det. Han petade p˚a det med fingret,<br />
men där fanns inte n˚agonting kvar. Där fanns inte ens smärtan efter ett läkande
s˚ar. Han gjorde samma sak mot den vänstra. Ingen smärta, ingenting. Allt som<br />
var kvar var det torkande blodet.<br />
191<br />
Det var d˚a han hörde en röst bakom sig, en röst som harklade sig. Amid<br />
Northen vände sig snabbt om, men där fanns bara sängkanten och den tomma<br />
väggen. S˚a vände han sig tillbaka, och s˚ag sig om i rummet, fortfarande sittandes<br />
naken p˚a sin säng, med händerna upphöjda och blodet ännu droppandes fr˚an<br />
handflatorna ned i hans knä. S˚a talade rösten igen.<br />
“Vi lämnade v˚art bevis”, sade rösten, och Amid kände igen den. Detta var<br />
Génolis röst. “Detta var det mest passande, tänkte vi. Ursäkta att det gjorde<br />
ont, men det gick i alla fall över.”<br />
Amid Northen bara stirrade p˚a sina handflator, där blodet började torka in.<br />
Han kunde inte säga ett ord.<br />
“Vadan tystnaden?”<br />
“Är det här en dröm?”, fr˚agade Amid Génoli.<br />
“Nej.”<br />
“S˚a du finns?”<br />
“Vi finns.”<br />
Amid tvekade, ville ställa s˚a m˚anga fr˚agor. Han ville upprepa den fr˚aga<br />
Génoli aldrig besvarat — är du Gud? — men han v˚agade inte. Han var inte<br />
säker p˚a om han ville veta svaret, innerst inne.<br />
“Dina föräldrar och din syster är bortresta”, fortsatte Génolis röst när Amid<br />
inte sade n˚agonting. “Hos en granne. De kommer inte hem förrän om tre timmar.<br />
S˚a du har gott om tid att tvätta dina sängkläder innan de kommer.”<br />
“Hur vet du detta?” Amid talade inte högt när han talade. Han visste<br />
mycket väl att Génoli hörde honom även när han viskade (även när jag bara<br />
tänker, kanske, tänkte han men tordes inte prova).<br />
Génoli skrattade till p˚a det där speciella, torra sättet som skulle ha passat<br />
till en fiende i n˚agon James Bondfilm. Sedan hördes ljudet av att han tog en<br />
tugga av ett äpple — ett ljud Amid kände igen trots att han bara hörde och inte
192 KAPITEL 6. BLOD OCH KÖLD<br />
s˚ag honom. “Det vet du”, sade Génoli sedan, fortfarande med äpple i munnen,<br />
“det vet du redan hur jag vet.”<br />
jag.”<br />
“Ja”, viskade Amid utan att vända blicken fr˚an sina handflator. “Det vet<br />
Sedan gick han bort och tvättade av sin kropp och sina sängkläder. Hela<br />
tiden var han stum, och inte heller Génoli sade ett till ord. Amid visste inte<br />
om han fanns kvar där, s˚ag honom, lyssnade p˚a honom. Hela tiden funderade<br />
Amid p˚a en enda sak, och det var vad Génoli hade kontaktad honom för. Vad<br />
ville han att han skulle göra? Vad, mer exakt, skulle hända? För nu visste han,<br />
att detta var verklighet.<br />
Exakt tre timmar senare kom hans föräldrar och hans syster hem fr˚an gran-<br />
nen. Ingen av dem anade att n˚agonting var fel.
Kapitel 7<br />
En klocka ringer i fjärran<br />
193
194 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
1<br />
En mycket stillsam men otroligt spänd stämning föll över Tims café de<br />
följande timmarna. När morgonen kom krypande satt Aaron fortfarande p˚a<br />
samma plats och med samma kaffekopp i handen som när de insett att dörren<br />
var fastfrusen. Han hade sedan dess druckit fyra öl till, innan han bestämt sig<br />
för att nöja sig. Han hade knappt rört sig eller yttrat ett ord medan de andra<br />
kämpat för att f˚a upp dörren — eller rättare sagt, Tim hade varit den enda<br />
som egentligen gjort n˚agonting, medan Mejnell st˚att intill och börjat drabbas av<br />
panik, och den äldre i hörnet suttit kvar och tveksamt sett p˚a där de kämpade<br />
sina bittra försök, och till sist tvingat iväg sig att försöka själv, bara för att<br />
komma fram till att dörren inte skulle röra sig p˚a en bra stund.<br />
Mejnell hade varit p˚a gränsen till att f˚a en extrem panikattack — han hade<br />
stammat fram ord efter ord, och Tim hade försökt lugna honom, försökt f˚a<br />
honom att först˚a att det inte var s˚a illa som det verkade. De hade försökt<br />
banka upp dörren en bra stund, och sedan hade Mejnell lyckats sätta sig p˚a en<br />
stol.<br />
Jimmy Tour, gamlingen, hade kommit fram till honom och klappat honom<br />
faderligt p˚a axeln, utan ett ord, medan Tim hade g˚att in till köket och kokat upp<br />
en kastrull varmvatten. Han hade hällt ut det över dörrens kanter och handtag,<br />
och sedan försökt att öppna igen, men förgäves. De kämpade ännu en stund,<br />
sedan bröt Aaron in med hur onödigt det hela var, och de bestämde att det var<br />
lika bra att vänta till morgonen och hoppas p˚a att problemet skulle lösa sig av<br />
sig själv.<br />
N˚agon skulle dyka upp förr eller senare, kom de fram till, eller s˚a skulle<br />
stormen lätta och l˚ata dem f˚a upp dörren. Tim började koka kaffe ˚at dem i<br />
väntan, och de alla satt i relativ tystnad till det att de en efter en började somna<br />
där de satt. Tim och Aaron satt uppe och sm˚apratade, och när sm˚atimmarna
mer och mer blev till morgon p˚apekade Tim att även han borde krypa till kojs,<br />
om han nu skulle upp för att ta hand om baren dagen efter ocks˚a. S˚a gjorde<br />
han, och bara Aaron blev kvar, att dricka sitt kaffe och se p˚a ovädret utanför,<br />
se hur det kompletta mörkret sakta men säkert blev bara en aning ljusare.<br />
Och ljuset föll över stormen.<br />
†<br />
195<br />
Jimmy Tour var först med att vakna, redan fram˚at sju (han antog att det<br />
var en del av att bli gammal att f˚a en biologisk klocka som aldrig lät honom<br />
sova ut). Solen sken ute, men stormen hade ännu inte lugnat sig. Det snöade<br />
ännu i samma takt som det hade gjort under natten, och gatan utanför hade<br />
fyllts allt mer av det vita täcket.<br />
Även när de andra vaknade hade stormen inte lugnat sig alls. Den hade<br />
börjat minska en aning runt ˚attatiden, men sedan hade den ˚ater börjat öka,<br />
och nu var den värre än n˚agonsin förut. ˚Ater prövade de dörren, med ett vagt<br />
hopp att ha i alla fall solens värmande kraft p˚a sin sida, men de visste redan<br />
innan de prövade handtaget att det var förgäves. Tim Alfredsson gav dem alla<br />
öl och lättare mat i form av smörg˚asar p˚a husets bekostnad, men hopp är som<br />
bekant sv˚art att höja när det en g˚ang sänkts.<br />
Efter maten bad Mejnell om att f˚a l˚ana caféets telefon, och blev hänvisad<br />
till en stationär sak som snart var helt ur modell (p˚a en ö som Maryville är<br />
mobil telefoni en lika sann dröm som bredband eller tre dagars leveranstid).<br />
Carl Mejnell slog numret till sin mor, men möttes av hennes röst lika lite som<br />
av hennes telefonsvarare eller ens uppringningstonen. Fortfarande med telefonen<br />
mot örat lutade han sig ut i serveringsrummet igen, tillkallade Tim som även<br />
han kontrollerade att det var som Mejnell sade. Utan ett ord gick han fram till<br />
köksfönstret och kikade ut.<br />
“Helvete”, mumlade han och suckade högt.<br />
“Vad?”
196 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
“Telefonkablarna är nere”, sade han till de andra.
2<br />
197<br />
Moder Gaias krafter, vad är de egentligen? Ett fysikaliskt och kemiskt under,<br />
m˚ahända, nästan magiska men änd˚a rent vetenskapliga och logiska krafter som<br />
omfamnar jorden, slukar den i sitt enorma begär. I denna moderna tid vet vi<br />
förklaringen till i princip allt det förekommande — vi vet varför en blixt sl˚ar<br />
ned och varför snö faller.<br />
Men trots denna vetskap, känns vädret inte änd˚a som en demon? Som en<br />
guds vrede som utlöper över människorna? Regn är när Gud gr˚ater, fick jag<br />
veta när jag var liten, och solsken r˚ader när Han är glad. Storm... när han är<br />
jävligt förbannad. Och det är just s˚a stormen p˚a Maryville verkar.<br />
Ilsken.<br />
Förbannad.<br />
Som om n˚agonting jagade Gud.<br />
Som om n˚agonting sökte döda och förgöra Hans skapelse.<br />
†<br />
Johan bodde i en villa i centrala Maryville, tillsammans med sin fru, sin<br />
hund och sitt spädbarn.<br />
Jimmy skulle sonen heta, och som av en slump var barnets gudfar ocks˚a<br />
Jimmy Tour, cowboyen, en gammal vän till Johan och hans fru Amelia. S˚a var<br />
det p˚a en ö där alla kände alla. Alla var vänner.<br />
Johan levde ett gott liv. Kanske inte ett perfekt liv, men ett gott liv. Och<br />
varför klaga? Visst hade han inte blivit konstnär som han drömt om, visst l˚ag<br />
skissblocket i en skrivbordsl˚ada, nästan symboliskt dammig efter ˚aren utan att<br />
bli rörd, men Johan hade ett gott jobb som förest˚andare p˚a Maryvilles enda<br />
bank, och han fick en bra lön även om det ocks˚a ˚at upp mycket av hans tid, och
198 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
av hans drömmar. Men s˚a var det väl ocks˚a för de allra flesta, för vem blev vad<br />
de verkligen ville bli? Förändring är en del av livet, och en del i förändring är<br />
att inse vad som är möjligt och ta det, och samtidigt inse vad som är omöjligt<br />
och släppa.<br />
Allt det här är irrelevant. Det enda relevanta i denna sidoberättelse är hur<br />
Johan p˚a eftermiddagen den där gudsförgätna lördagen den femtonde oktober<br />
gick ut för att hämta tidningen.<br />
Vinden bl˚aste och snön slog honom i det hastigt domnande ansiktet, men<br />
det slog honom aldrig att postkontoret hade slagit igen och att posten slutat<br />
delas ut medan stormen p˚agick som den gjorde. Saken är den, att hunden stod<br />
vid dörren och lurade (han hade inte f˚att komma ut p˚a hela dagen p˚a grund av<br />
vädret), och just i den sekund Johan öppnade dörren sprang hunden ut.<br />
Hunden verkade inte bry sig om vädret. Istället skällde hunden glatt och<br />
sprang vidare förbi grinden ut p˚a gatan och bort i snöyran. P˚a bara sekun-<br />
der förvandlades hunden fr˚an en klar kontur i det vita, till ett molntäcke som<br />
försvann helt.<br />
Johan ropade ett par g˚anger, och sprang sedan efter, i bara mjukisbyxor<br />
och t-shirt.<br />
Det gör väl ingenting, tänkte han som hastigast. Han skulle ju bara vara<br />
borta en liten stund.<br />
Han kom aldrig tillbaka hem.
3<br />
199<br />
Den fjortonde till sextonde oktober ägde den största flyttningen till Mary-<br />
villes kyrka rum, den stora exodus. Stormen började nu ta i p˚a allvar, och<br />
allt fler ins˚ag att journalisterna för en g˚angs skull inte bara hetsade för att<br />
sälja lösnummer, när de talade om ˚arhundradets storm. Allt kraftigare bevis<br />
klargjorde att detta var p˚a allvar.<br />
Det som skulle sätta ig˚ang det hela var en elstolpe, en av de m˚anga el-<br />
stolparna som förs˚ag Maryville med elektricitet, och som föll för stormen. Som<br />
alltid är detta en händelse som verkar mer dramatisk när man ser det än när<br />
man hör om det, men det som kortfattat hände var att stolpen började falla,<br />
och sedan föll den. Den hade till och med varit sliten innan, en blixt hade träffat<br />
den för en serie ˚ar sedan, och lagningsarbetet kanske fungerade temporärt men<br />
var i övrigt skrattretande.<br />
S˚a föll den, mitt p˚a en närliggande trottoar, och allt bevakades av en gammal<br />
dam som självklart genast drabbades av panik när kvarteret intill hennes slock-<br />
nade helt. Telefonerna ringde varma den fjortonde oktober, och rykten reste sig<br />
snabbt i den redan upphetsade världen som blev allt mer panikartad. N˚agra av<br />
de drabbade hade vänner eller släkt de kunde flytta över till tillfälligt, medan<br />
andra genast reste mot kyrkan. Men trots att det bara drabbade ett kvarter<br />
med en redan innan urusel elstolpe, kunde självklart ingen vänta sig att det<br />
skulle stanna där.<br />
“Kyrkan”, sade n˚agon. “Kyrkan bjöd in oss om n˚agonting skulle hända. Om<br />
vi tappar el, och stormen är värre d˚a — d˚a har vi ingen chans att ta oss dit!”<br />
“Kyrkan! Ja! De har el. Inte nog med att de fortfarande har el — de har<br />
reserverna. De har batterierna!”<br />
S˚a började det.
200 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
†<br />
Den femtonde oktober var det som värst. Människorna vallfärdade till kyr-<br />
kan; inte bara de som drabbats av strömavbrottet utan rentav de flesta inv˚anarna<br />
p˚a Maryville. De första välkomnades med öppna armar av det tiotal som d˚a<br />
befann sig i kyrkan, men när allt fler kom blev det allt mer arbete, och sakta<br />
men säkert började man hoppas p˚a att inga fler kom och störde lugnet som blev<br />
allt mindre lugnt med tiden.<br />
Mario sprang av och an och hämtade upp b˚ade sovsäckar och liggmadrasser<br />
fr˚an den s˚a sällan använda, iskalla källaren, och han och flera frivilliga hjälptes<br />
˚at att rada upp dem längs väggarna i stora salen.<br />
Fader Clarenton stod samtidigt och välkomnade stressad de anländande<br />
människorna, först glatt som vore de gamla goda vänner, sedan hastigt och<br />
irriterat och med fejkad glädje medan ansikte efter ansikte skyndade förbi (tar<br />
de aldrig slut?).<br />
När s˚a kvällen kom hade även människorna tagit slut — som droppar ur<br />
en flaska först strömmade de in genom dörrarna, och fram˚at slutet kom de i<br />
f˚atal allt mer sällan, tills det var helt slut. Clarenton gick runt och talade med<br />
alla som önskade tala med honom, alltmedan Mario förberedde en soppbaserad<br />
m˚altid för massorna (i hemlighet hade han visserligen önskat sig en eller tv˚a<br />
frivilliga att hjälpa till, men s˚a var inte fallet och i alla fall för kvällen lät han<br />
det vara utan att fr˚aga dem).<br />
Clarenton vandrade runt med t˚alamod som försvann allt mer under den<br />
timmen som följde, och fick ˚aterigen svara p˚a samma fr˚agor om och om igen.<br />
“Fader, när tar stormen slut?”<br />
“Fader, kommer husen att klara sig?”<br />
“Fader, kommer elen att g˚a här med?”
201<br />
Till en början spenderade han tid p˚a varje svar; han tänkte och han dömde<br />
fram legitima idéer. Men med tiden slutade han bry sig, och han slutade att<br />
lyssna. Vad som började som en serie svar blev en enda automatiserat mening<br />
han gav oavsett fr˚agan.<br />
“Jag skall be för det.”<br />
†<br />
Och s˚a serverades soppan, i generösa portioner tyckte Mario, men änd˚a var<br />
det en trebarnsmamma han inte visste namnet p˚a som protesterade och tyckte<br />
att hennes dotter minsann borde ha f˚att i alla fall dubbelt s˚a mycket. Mario<br />
sade nej, och tjurigt gick hon därifr˚an. Sedan släckte de ljusen vid elvatiden,<br />
och bara minuter senare sov alla — till och med de minsta barnen.<br />
En tuff dag, tänkte Clarenton och s˚ag ut över folkhavet där han l˚ag och<br />
försökte somna p˚a sin madrass p˚a katedern. Och det blir värre imorgon.<br />
Det var han som somnade sist.
202 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
4<br />
Efter att San vaknade upp ur febern kom tv˚a nätter helt utan drömmar, och<br />
tre dagar som inte kändes fullständigt riktiga, som om hon var p˚a en mycket<br />
verksam drog.<br />
Hon hade aldrig provat droger, inte mer än alkohol och nikotin i sin ungdom,<br />
men hon hade haft en kompis, eller snarare en pojkvän, som brukade röka p˚a<br />
ordentligt. När hon en g˚ang fr˚agade honom om det, beskrev han känslan som<br />
att plötsligt bli instängd i en liten rosa ballong, genomskinlig och envägsfönstrig<br />
s˚a att rökaren kunde sväva runt i världen, se mänskligheten genom den blurriga<br />
rosigheten medan ingen annan kunde se en, om man inte ville det först˚as.<br />
Det lät förfärligt skrämmande, tyckte San, som ogillade tanken p˚a att bli<br />
inl˚ast och tappa all kontroll över livet, och som till och med led en aning av<br />
klaustrofobi. Kanske var det ocks˚a denna skillnad i deras intressen som gjorde<br />
att de i slutändan gjorde slut, och som gjorde att hon leddes vidare p˚a den väg<br />
som slutligen gjorde att hon träffade Kim, gifte sig och fick tv˚a barn.<br />
Men oavsett vad hon tyckt om denna beskrivning av en känsla, gick det<br />
inte att förneka att den stämde alldeles utmärkt överens med hur hon upplevde<br />
dessa tre dagar efter uppvaknandet.<br />
Den tredje natten drömde hon. Bara en kort dröm, men änd˚a en dröm, och<br />
det kändes skönt att f˚a drömma igen även om drömmen ifr˚aga var ganska tom<br />
och förvirrande.<br />
I drömmen fanns ett gäng människor, tre eller fyra stycken, som sprang<br />
omkring inne i ett rum. Genom en genomskinlig vägg ut kunde San se snön<br />
virvla runt utanför, och... där stod ocks˚a en till människa, alldeles blek och<br />
iskall av snön, som bara stod där och stirrade in, stirrade in genom glasväggen<br />
p˚a människorna som bara gick omkring, kanske grubblande, kanske förvirrade<br />
som höns som varit instängda för länge och börjar f˚a panik.
203<br />
S˚a kort var drömmen. Ett tag antog hon det att vara helt enkelt en feber-<br />
dröm, förvirrande och med ytterst liten anknytning till verkligheten, men efter<br />
sitt morgonte började hon först˚a att det kanske var n˚agonting annat. N˚agonting<br />
mer.<br />
Kanske ännu en profetia som hon helt enkelt inte förstod fullt ut ännu.
204 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
5<br />
Natten till den sextonde oktober satt Amid Northen ensam uppe p˚a sitt<br />
rum, lutad med ryggen mot väggen och med datorn i sitt knä. Han hade klätt<br />
av sig till underkläderna och hade officiellt g˚att och lagt sig, men hade inte ens<br />
försökt att sova ännu. Klockan var strax efter midnatt, alldeles för tidigt för att<br />
han skulle kunna omfamna sömnens mörker.<br />
Amid försökte skriva vidare p˚a sina texter, men han kom ingenvart. Han<br />
stirrade p˚a orden han inte flyttat p˚a snart en hel vecka, och han försökte finna<br />
det skapande lugn han brukade finna s˚ahär p˚a natten, men han lyckades inte.<br />
˚Aterigen glimmade Génoli förbi hans inre blick, och Amid kunde inte l˚ata<br />
bli att tänka att han f˚att sitt bevis nu, han visste att denna varelse var riktig.<br />
Han hade under natten till idag ocks˚a till sist f˚att veta vad varelsen krävde av<br />
honom.<br />
Vem är du?<br />
Vi är Legion.<br />
Amid s˚ag upp i taket och försökte att tänka. Han kunde höra Génolis röst<br />
som han hört den i g˚ar, fortfarande ekandes i sitt huvud.<br />
Du har all tid i världen. Men världen har inte all tid i världen.<br />
Va?<br />
Det är du som är ansvarig. Det är du som behövs. Det är dina axlar det<br />
vilar p˚a.<br />
“Det”?<br />
Allt.<br />
Amid lade sig ned p˚a det mjuka täcket p˚a madrassen, och blundade. En<br />
stund trodde han att han skulle somna, men han lät bli.<br />
Han lade undan laptopen och gick fram till fönstret, där han lade sin hand-<br />
flata mot rutan, kände den isande kylan sträckte sig över hans fingrar, hans
handflata, ut längs hans ärrade handled.<br />
205<br />
Inne i rummet, innanför det kalla fönstrets och väggarnas skyddade barriär<br />
lyste skenet fr˚an datorn och fr˚an sänglampan, medan taklampan och golvlam-<br />
pan bägge var släckta. Där ute lyste endast ett f˚atal lampor — han s˚ag skenet<br />
fr˚an tv˚a olika gatulyktor reflekteras i de kringfarande snöflingorna, och han s˚ag<br />
kanten av Maryville, där det i natten gr˚aa snötäcket byttes ut mot det kolsvarta<br />
havet.<br />
Amid Northen lade sin hand p˚a fönstrets haspel, och var en stund nära att<br />
öppna fönstret bara för att kunna se landskapet bättre, men en plötslig vindby<br />
fick fönstret att skallra högljutt, och han lät reflexivt bli att öppna det.<br />
N˚agonstans inom honom växte en obeskrivlig känsla, och Amid ins˚ag för<br />
sig själv att han inte var rädd för mörkret utanför. Under sin uppväxt hade<br />
han aldrig varit överdrivet lättskrämd, som han visste att m˚anga andra barn<br />
var, men han hade liksom alla andra varit i alla fall lite rädd, och det hade<br />
funnits en period för bara ett par m˚anader sedan när han varit mer lättskrämd<br />
än n˚agonsin, för att inte tala om rent mörkrädd.<br />
Det hade varit under sommaren, och han hade precis köpt in n˚agot nytt<br />
datorspel. Inte nog med att spelet härjades av köttsugna zombier, den fruk-<br />
tansvärda atmosfären hjälpte inte precis honom att m˚a bättre. Om nätterna<br />
— när han spelade som mest, när inga distraktioner som hans mor eller syster<br />
kunde störa — kunde han inte st˚a vid fönstret mer än n˚agra sekunder utan att<br />
börja se saker.<br />
Se varelser.<br />
Han s˚ag hur hundratals, blodtörstande och kötthungrande zombier krälade<br />
upp fr˚an det svarta havet och ut fr˚an byn. Han s˚ag hur de slog sönder rutorna<br />
en v˚aning ned i huset, rev ut inälvorna p˚a hans skrikande familj. Amid kunde<br />
se för sitt inre öga hur han blockerade dörren med bokhyllor och sängar, men<br />
de hjälpte inte för de starka varelserna som slog och kämpade upp dörren, allt<br />
medan han s˚ag genom fönstret hur andra varelser klättrade upp för brandste-
206 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
gen till altanen under hans fönster, och därifr˚an p˚a n˚agot upprörande otroligt<br />
sätt kastade sig till hans fönster och slog sönder rutan, drog ut honom, och<br />
Amid kände glasbitarna skärande över hans skinn men det var ingenting mot<br />
varelsernas bett, spetsande och huggande rakt in i hans sköra kött...<br />
Men han var inte rädd. Trots vad som hänt honom p˚a sistone — hela histo-<br />
rien med Pest, och Génoli som han fortfarande inte riktigt kunde begripa var<br />
mer än en bisarr dröm trots de uppenbara bevisen. För att inte tala om stor-<br />
men — hur kunde en mer skrämmande atmosfär än detta skapas i det värsta<br />
av datorspel?<br />
Trots allt detta s˚a var han inte rädd.<br />
Trots allt detta kunde han se ut genom fönstret halv ett p˚a natten och<br />
reagera allra mest p˚a att han s˚ag ett enda sken ifr˚an huset etthundra meter<br />
bort˚at... Mias hus. Mias fönster, var han växande säker p˚a. Där stod han ett<br />
tag och stirrade mot det, men självklart s˚ag han inget annat än ljuset fr˚an<br />
hennes taklampa. Eller en stark skrivbordslampa.<br />
Vem är du?<br />
Jag är Mia.<br />
Vad gör du nu?<br />
Jag väntar p˚a dig.<br />
En skugga skymtade förbi ljuset s˚a l˚angt borta, dök upp och försvann igen,<br />
och han ins˚ag att Mia rörde sig i rummet. Sedan dök skuggan upp igen, nu som<br />
en tydligare kontur av en ton˚arsflickas kropp vid fönstret, n˚agont som stod vid<br />
fönstret och tittade ut˚at mot —<br />
Hon ser hit˚at.<br />
Amid visste inte om det gick att se att det lyste i hans rum p˚a avst˚andet;<br />
medan hon hade sin taklampa tänd hade han bara en l˚agenergilampa och en<br />
dator i standbyläge. Änd˚a stod hon länge kvar, stirrandes ut. Kanske s˚ag hon<br />
ut p˚a den av stormen sönderfallande naturen, p˚a den slitande vinden som med<br />
jämna ögonblick skallrade bägge deras fönsterrutor, men Amid trodde inte det.
Amid var övertygad om hon tittade rakt p˚a den punkt i mörkret där hon visste<br />
att hans fönster befann sig, oavsett om hon kunde se det i mörkret eller inte.<br />
207<br />
Amid Northen stod länge kvar vid sitt fönster utan att röra sig, hans<br />
hand mot det kalla, med jämna mellanrum skallrande fönstret, hans till un-<br />
derkläderna avklädda kropp l˚angsamt nedkyld av det insipprande vädret som<br />
var värre än det varit p˚a ön p˚a hundratals ˚ar. Han stirrade p˚a den suddiga<br />
konturen i fönstret p˚a andra sidan det stora mörkret, den lika orörlig som han<br />
själv. Först tvekade han, osäker p˚a om konturen n˚agonsin rört sig eller om det<br />
fanns en annan logisk förklaring bakom den än den flicka som bodde där. Men<br />
ju mer han s˚ag p˚a den, ju säkrare blev han p˚a sin första instinkt, som när man<br />
ser bilder av Mars och först inte riktigt ser ansiktet i formerna... men när man<br />
väl sett det, när man väl först˚att att det är där, är det omöjligt att sluta<br />
(pareidolia)<br />
se det. Det är omöjligt att inbilla sig att den inte är där.<br />
S˚a stod han en l˚ang stund. Sedan släckte han, lade undan datorn och lade<br />
sig i sängen. Han somnade nästan genast.
208 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
6<br />
Mia hade tvingats g˚a till sängs av sin mor redan tio p˚a kvällen. Först var<br />
hon p˚a väg att klaga — hennes mor hade knappt lagt sig i hennes sovvanor alls<br />
sedan hon var ett litet barn — men hon ins˚ag att modern var uppstressad och<br />
att det inte var lönt.<br />
Dagen innan hade en elstolpe fallit i andra änden av ön, och ett kvarter hade<br />
förlorat all elektricitet. Modern, som var en av de riktiga skvallerprinsessorna p˚a<br />
en ö där kvinnorna enligt tradition älskade skvaller, var inte direkt sist med att<br />
f˚a veta. Hela g˚ardagen hade hon stressat runt, ringt här och var och berättat det<br />
om och om igen för den ointresserade Mia. Vad som började som rent intresse<br />
för saftiga rykten som fick henne att känna sig speciell och allvetande slutade<br />
dock i n˚agonting annat — när kvällen progresserade gick det sakta över till<br />
stress och panik, och vid tiotiden hade hon börjat packa sin salige mans gamla<br />
fiskarväska med nödvändigheter “om n˚agonting kräver det värsta av oss”.<br />
“Mamma, det är okej”, p˚apekade Mia. “Strömmen g˚ar ibland. Det händer.”<br />
Modern bara blängde p˚a henne, och Mia förstod att hon gjorde bäst i att<br />
inte säga n˚agonting mer. Hon bredde sig en macka, och ˚at den medan hon gick<br />
tillbaka till sin mor som nu stod vid garderoben och tömde en verktygsl˚ada i<br />
nödväskan. Tro vad du vill om stormen, tänkte Mia, men du kommer inte kunna<br />
stoppa den med en skiftnyckel.<br />
“Vet du vad klockan är?”, sade modern barskt utan att vända sig om. Mia<br />
tittade p˚a urverket i vardagsrummet.<br />
“Strax efter tio.”<br />
“Sovdags!”<br />
“Men—”<br />
“Sovdags!”
209<br />
Mia bytte om till pyjamas, och gick och lade sig utan ytterligare klagan,<br />
och där l˚ag hon sedan tyst i nästan trekvart innan hon tände lampan och drog<br />
fram en bok hon snart ins˚ag att hon verkligen inte hade n˚agon lust att läsa.<br />
Hon gick upp ur sängen, ovetandes om vad hon skulle hitta p˚a istället, och<br />
kom fram till bokhyllan och tittade igenom titlarna. Sedan gick hon fram till sitt<br />
fönster och s˚ag ut mot stormen. Fönstret var nytt — de hade bytt alla fönster i<br />
huset s˚a sent som förra ˚aret — men änd˚a drog det kallt genom isoleringen, och<br />
Mias pyjamas var tunn. Hon lade armarna över sin överkropp och huttrade.<br />
Snön slog mot fönstret och flög vidare längre än hon kunde följa den. Vattnet<br />
s˚ag, trots att det bara var ett f˚atal meter bort fr˚an huset, ut som ett kolsvart<br />
mörker; hade hon inte vetat att det var där hade hon troligtvis blivit chockad<br />
över att rymden flyttat s˚a nära deras hus denna natt.<br />
Ett par gatlyktor syntes invid vägen, annars r˚adde mörker... eller gjorde det?<br />
En bra bit bort — vid Amid Northens hus — s˚ag hon ett dovt ljus. Eller var<br />
det bara hennes sinnen som hittade p˚a och visade henne vad hon ville se? Hon<br />
visste visserligen om att han brukade vara uppe s˚a här dags, för hon brukade<br />
se ljuset fr˚an hans rum, men hon kunde inte säga säkert om det faktiskt sken<br />
fr˚an hans fönster, eller om hon inbillade sig.<br />
Mia lade sin hand p˚a det kalla fönstret, och kisade med ögonen för att se<br />
bättre. Hon visste att det inte hjälpte alls, men hon ville hellre än n˚agonting<br />
annat inbilla sig att det gjorde det — att hon s˚ag honom st˚a i fönstret, avklädd<br />
och redo att g˚a till sängs, ensam och tr˚anande efter just henne.<br />
Det är inte sant, sade en irriterande röst n˚agonstans inom henne.<br />
“Men l˚at mig önska”, viskade hon tillbaka. “L˚at mig f˚a ha honom i mina<br />
drömmar. L˚at mig i mina drömmar f˚a göra allt för att f˚a honom, och lyckas.<br />
L˚at honom vilja ha mig, om ens p˚a l˚atsas.”<br />
Det är en dröm.<br />
“L˚at det d˚a vara en dröm.”
210 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
7<br />
Jimmy Tour var känd som “gamlingen” för de flesta p˚a Maryville, och<br />
det hade han ingenting emot. Han hade heller ingenting direkt emot andra<br />
människor, och sällskap kunde ibland vara riktigt trevligt, men han var hel-<br />
ler inte den som gärna kom som självklar gäst p˚a alla fester, eller som blev<br />
uppringd av alla möjliga folk som ville ta en sup.<br />
Han visste mycket väl att de flesta s˚ag honom som gammal, senil och tr˚akig,<br />
och han visste att ingen riktigt visste var de hade honom, och det var precis<br />
s˚a han ville ha det. L˚ater det tr˚akigt att vara en s˚adan människa som inte vill<br />
att andra ska känna honom? Kanske det, men det var s˚a Jimmy Tour ville<br />
ha det. Alla känner apan och apan känner ingen, sägs det; n˚a, i Jimmys liv<br />
var alla andra apor. Han hade koll p˚a befolkningen eftersom de ju alla n˚agon<br />
g˚ang behövde handla i hans affär, och han kände till alla rykten b˚ada bland<br />
de vuxna (“Visste du att Jossan och Magnus ska skilja sig?” “Nä! Vad händer<br />
med barnen?”) och de unga (“Hörde du att Jenny försvann iväg med Jocke<br />
p˚a festen?” “Va? Den horan!”), och han varken brydde sig eller lät bli att bry<br />
sig. Att snappa upp information var oundvikligt i hans yrke, trots hans d˚aliga<br />
hörsel, och det var alltid trevligt att skratta ˚at n˚agonting när det inte finns<br />
n˚agot bra p˚a TV till kvällssupen.<br />
Att vara som Jimmy Tour (gamlingen, gamle fule, cowboyen, smeknamnen<br />
var m˚anga) och s˚a ha oturen att fastna i en bar med ett s˚a udda gäng som Tim<br />
Alfredsson, Aaron Christian och Carl Mejnell var d˚a inte allt för underh˚allande.<br />
Till en början bevakade han lugnt arbetet med dörren i tron att det skulle lösa<br />
sig, och sedan bara suckade han, drog ned hatten och blundade. När s˚a de andra<br />
började ge upp sina försök att slita upp dörren försökte även han, misslyckades,<br />
och utan ett ord ˚atervände han till att rävsova, sittandes vid sitt vanliga bord.
211<br />
Han vaknade dagen efter, omedveten om att han n˚agonsin somnat, och han<br />
s˚ag att Aaron Christian var uppe men att de andra sov. Han nickade ˚at honom<br />
(“g’morgon”, fick han till svars) innan han gick in till badrummet och fräschade<br />
upp sig. Han gick sedan tillbaka, tog av kaffet Aaron bryggt, och ˚atergick till<br />
att stirra ut genom fönstret.<br />
†<br />
“S˚a vad gör vi?”, sade Jimmy Tour när eftermiddagen kom släpande över<br />
ön, med solen sjunkande allt djupare och allt hastigare. Aaron hade legat med<br />
huvudet mot barbordet och nästan somnat (han hade ju suttit uppe hela förra<br />
natten) och ryckte till rejält vid orden, som var de första p˚a mycket länge, och<br />
de första som han hört gubben yttra sedan han hälsat n˚agon g˚ang i affären för<br />
ett antal veckor sedan.<br />
“Vad kan vi göra?”, sade Tim. “Ta en öl och vänta p˚a att stormen g˚ar över.”<br />
Han kastade över en öl som togs emot av en ˚aldrande men fortfarande stadig<br />
hand.<br />
Jimmy lyfte sin cowboyhatt och kliade det gr˚avita h˚arfästet, försökte flina˚at<br />
situationen men misslyckades. Sedan öppnade han ölen och drack sig en klunk.<br />
“Eller vänta tills vi dör”, hördes Carl Mejnell säga dovt och förtvivlat, där<br />
han satt med ansiktet rakt ned i bordet, hans armar täckande hans huvud.<br />
“Vattnet tar slut, maten tar slut, luften tar slut—”<br />
“Nu ä’du bara pessimist”, sade Tim. “Klart luften inte tar slut.”<br />
Mejnell s˚ag upp, och Tim s˚ag att hans ansikte var uttänjt som en bank-<br />
tjänsteman tio minuter fr˚an en hjärtattack. “Jas˚a du? När snön fallit länge nog<br />
att täcka hela huset d˚a? D˚a kvävs vi.”<br />
Aaron visste att han skämtade, eller i alla fall förlöjligade situationen kanske<br />
utan att tänka p˚a det, men han kunde inte l˚ata bli att tänka ja, d˚a dör vi helt<br />
klart. Huvudvärken han varit utan i en halvtimme kom med ens tillbaka lika<br />
plötsligt som den försvunnit förut, och han knep igen ögonen för att stoppa
212 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
den. Det gick inte. Han hade aldrig velat röka mer i hela sitt liv.<br />
“Vi har mat för flera veckor”, sade Tim och ignorerade Mejnells senaste<br />
kommentar om syrebrist. “Och hur enkel den än m˚a vara är den alltid mat.”<br />
Mejnell härmade honom med en pipig röst som ingen annan fann det minsta<br />
humoristisk, och Aaron antog att inte ens Mejnell fann n˚agon räddande humor<br />
i det.<br />
Tim suckade djupt, och gick därefter fram till Mejnells bord, tog hans nya<br />
gratiscola, harklade sig och släppte en riktig loska mitt i. Han ställde därefter<br />
tillbaka den framför en förbluffad Mejnell, och gick till köket för att göra sig en<br />
kvällsmacka.<br />
Mejnell s˚ag först ut som om han ville säga n˚agonting, och öppnade och<br />
stängde munnen flera g˚anger (som en fisk, tänkte Jimmy Tour som observerade<br />
honom utan att byta ansiktsuttryck) innan han uppenbarligen bestämde sig för<br />
att l˚ata det bero, och petade undan spottcolan till andra änden bordet.<br />
Och tystnad tog ˚ater över baren.<br />
†<br />
Den natten anordnade Tim ett förbättrat sovsystem än det tidigare antagna<br />
sov där du somnar, efter klagom˚al fr˚an Jimmy Tour vars gamla rygg inte orkade<br />
med stolsovandet. Han hade därför istället skjutit undan ett par bord till ena<br />
väggen, och lagt ut alla möjliga filtar p˚a golvet i vad som skulle likna sovplatser.<br />
Aaron somnade först, tätt följd av Tim (efter att han tröttnat p˚a att lägga<br />
patiens), och därefter Jimmy Tour och allra sist Carl Mejnell.<br />
†<br />
Den gamla cowboyen vaknade först av dem alla även denna morgon, när en<br />
str˚ale solljus sken in genom fönstret och landade bekvämt i hans ansikte.
213<br />
Han gäspade högljutt, sträckte p˚a sin gamla, slitna kropp och gick ut till<br />
badrummet för att uträtta sina behov. Han gick därefter att brygga sig en kopp<br />
kaffe, och drack den sittandes i köket. När han druckit klart den, gick han ˚ater<br />
ut till serveringsrummet, där de andra fortfarande sov.<br />
Tim hade nästan rullat över helt p˚a Aaron Christian i en bild som p˚aminde<br />
honom om ett gammalt vykort han en g˚ang f˚att fr˚an en kvinnovän i sina yngre<br />
dagar, p˚a tv˚a hundvalpar, en liten och en enorm, där den större l˚ag och sov med<br />
benen över den mindre, som i beskydd. Carl Mejnell hade rullat bort ˚at andra<br />
h˚allet och l˚ag nu p˚a vad som varit hans egen plats. Jimmy Tour rynkade pannan<br />
˚at de högljudda snarkningarna och undrade hur han kunnat sova igenom det.<br />
Jimmy Tour gäspade igen och gick till fönstret för att se hur stormen utveck-<br />
lats. Men mitt i ett steg stelnade han till, och där blev han st˚aende, stirrandes<br />
mot fönstret; eller snarare stirrandes mot vad som befann sig p˚a andra sidan<br />
fönster. Han lyfte upp cowboyhatten och kliade sig p˚a h˚arfästet.<br />
“˚Ah fan.”<br />
†<br />
Tim Alfredsson vaknade av att n˚agon skakade p˚a honom. Först bara grymta-<br />
de han till, och lät saken bero medan han sov vidare — för jävlar vilken bekväm<br />
kudde han hade. Sen skakades han ˚aterigen om, och han hörde en skröplig röst<br />
säga hans namn, ganska upphetsat för den delen.<br />
“Mm”, mumlade han utan att titta.<br />
“Vakna!”<br />
Han tittade upp, och s˚ag den där gamle, Jimmy Tour. Han tittade sig om-<br />
kring och s˚ag sin kudde, s˚ag att det faktiskt knappast var en kudde utan snarare<br />
Aaron. Han släppte taget om honom och satte sig upp, gäspade.<br />
“Va?”<br />
“Du m˚aste se det här. Nu.”
214 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
Han fick inte tid att fräscha upp sig, eller för den delen ens börja först˚a<br />
sambanden i vad som gjorde att han l˚ag och sov p˚a golvet i caféet tillsammans<br />
med sin vän Aaron och tv˚a halvt okända människor. Istället släpades han direkt<br />
upp och fram till fönstret, och det var d˚a han genast piggnade till av ˚asynen.<br />
Utanför satt en människa.<br />
En karl, med hy näst intill vit av köld och h˚ar pekandes ˚at alla h˚all men<br />
orörligt, stelt, för att inte tala om kritvitt av snön och isen som höll den i sitt<br />
grepp. Hans stelnade hand vilade mot fönstret, och hans mun var öppen och<br />
helt stilla. Han blinkade inte, och i hans ögonfransar hängde istappar, liksom<br />
i hans tredagars skäggstubb, men hans ögon s˚ag de tv˚a männen inne i caféet,<br />
och hans bröst hävdes.<br />
Han levde. Herregud, han levde.<br />
Tim Alfredsson tog ett stapplande steg och ramlade nästan bak˚at av choc-<br />
ken, men tog stöd mot bardisken. Jimmy Tour suckade.<br />
“Känner du honom?”, fr˚agade han utan att sluta stirra ut genom fönstret.<br />
Tim skakade p˚a huvudet, och lade därefter till ett enkelt “nej” när han ins˚ag<br />
att den gamla mannen inte hade ögon i bakhuvudet.<br />
“Johan Jonsson heter han. Bor inne i stan. Jag är gudfar till hans son.” Han<br />
vände sig mot Tim och log snett, trots omständigheterna. “Döptes till Jimmy<br />
efter mig, rackar’n.”<br />
Aaron vaknade till bakom dem, drog p˚a den tröja han tagit av när han gick<br />
till sängs, och gick fram till fönstret för att se vad de stirrade p˚a. “˚Ah helv —”<br />
Aaron var den första av de tre att reagera. Kanske reagerade de andra inte<br />
av chock, eller helt enkelt — och det var det de i alla fall sade till sig själva<br />
efter˚at — för att de var väl medvetna om att de inte kunde göra n˚agonting.<br />
Men Aaron Christian rusade fram till dörren, nyvaken till trots, och kämpade<br />
˚ater med dörren. Han misslyckades, och försökte igen, förgäves. Han s˚ag sig om<br />
efter de andra.
215<br />
“S˚a hjälp till d˚a!”, sade han förtvivlat, men de andra vände sig inte ens<br />
ifr˚an att stirra p˚a mannen utanför, som om de inte hörde Aaron.<br />
“Det är inte lönt”, sade Jimmy Tour och satte sig p˚a huk framför fönstret.<br />
“Vi f˚ar inte upp den.” Han lade handen p˚a fönstret, s˚a att hans och Johan<br />
Jonssons händer bara var n˚agon centimeter ifr˚an att vidröras. “Om inte stormen<br />
upphör eller n˚agon annan kommer förbi s˚a är han en död man.”
216 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
8<br />
Morgonen drog anonymt och stilla över Maryvilles katolska kyrka. Natten<br />
blev visserligen mycket mörk, vilket märktes tydligt i kyrkans rum med de<br />
enorma fönstren, och morgonens motsatt starka ljus trots de hotande molnen<br />
märktes minst lika tydligt, men ljuden... ljuden denna tid p˚a ˚aret, med denna<br />
väderlek, gick inte att jämföras med n˚agon sommarnatt.<br />
Under en vanlig sommar hördes den tydliga överg˚angen fr˚an natt till morgon<br />
när ljudet av n˚agra enstaka vindbyar byttes ut mot vakna f˚aglar och djur som<br />
rörde sig omkring, samtidigt som människorna vaknade upp och började röra<br />
sig. Det senare märktes även vanliga höstar, vanliga vintrar... men en s˚adan här<br />
dag, när ingen rörde sig alls, vare sig människa eller djur...<br />
Ett sinnes logik är värdelöst i en oföränderlig värld av kaos.<br />
†<br />
Hade Fader Clarenton inte haft en klocka hängande i kyrksalen hade han<br />
därför inte haft en aning om vad klockan var, när han vaknade p˚a morgonen<br />
den 16 oktober.<br />
Vindarna slog utanför liksom de gjort hela natten, och ljuset som kom in<br />
genom rutorna var bara dovt; klockan kunde vara fyra eller tio eller till och<br />
med ett p˚a eftermiddagen. Den gamle mannen sträckte sig efter silverklockan<br />
som han i omklädningsakten under kvällen innan tagit av sig och lagt intill<br />
huvudkudden, och han s˚ag att den var halv sju.<br />
Han ˚amade sig och höll om benen när han satte sig upp fr˚an sin sovplats,<br />
och kunde inte l˚ata bli att ˚ama sig för att män i hans ˚alder definitivt inte skulle<br />
sova p˚a trägolv, inte ens med en (dessutom tunn) madrass emellan.
217<br />
Han kikade därefter runt i salen, vars dova ljus hans ögon l˚angsamt anpas-<br />
sade sig till, och han s˚ag i alla fall tv˚a-trehundra sovande människor. Under<br />
g˚ardagen hade inv˚anarantalet i kyrkan ökat med Gud vet hur m˚anga, och änd˚a<br />
var det fler att vänta under dagen, det var han säker p˚a. För att inte tala om<br />
när kyrkklockan ringdes som symbol för den slutliga inbjudan.<br />
Visserligen s˚ag fadern ingen annan vaken människa i rummet, men han s˚ag<br />
att Mario sovplats var tom och smög därför förbi de sovande raderna till köket<br />
där han antog att han befann sig.<br />
Doften av nybryggt kaffe mötte honom, och därefter Mario som önskade<br />
honom en god morgon. Han tackade, och satte p˚a tevatten.<br />
“När ska vi väcka dem, fader?”, undrade Mario.<br />
“Upp till dem. De vaknar när de vaknar.”<br />
“Jag först˚ar.”<br />
“Gör du?”<br />
“Ursäkta?”<br />
“Inget.”<br />
Clarenton upptäckte att det stack till i huvudet, som fr˚an en extremt hastigt<br />
överg˚aende huvudvärk. Först nu ins˚ag han hur trött han fortfarande var. Han<br />
satte sig ned och försökte tömma huvudet.<br />
˚Aterigen samma bekymmer, tänkte han. Jag skulle inte behöva be honom<br />
hoppa; han skulle fr˚aga om han f˚ar lov. Han lade en sked med honung i koppen<br />
i väntan p˚a vattnet, och satte sig ned p˚a köksstolen och ins˚ag först nu att han<br />
hade huvudvärk.<br />
“Jag tänkte tomatsoppa till lunch och sedan ravioli till middag”, sade Mario<br />
och kikade p˚a ett anteckningsblock han höll mellan händerna. Clarenton svarade<br />
inte. “Och en av de äldre — Sherandon tror jag det var — klagade p˚a sin plats.<br />
Hon ville ha närmare väggen.”<br />
Clarenton gick fram till det färdigkokta vattnet och hällde upp i koppen.
218 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
“Hur tycker du att vi gör med klockan?”, fr˚agade Mario. “Bör vi ringa den<br />
idag? Stormen eskalerar och m˚anga — ja, speciellt äldre — vägrar röra sig alls<br />
förrän den är —”<br />
per.<br />
Clarenton lade sin hand p˚a Marios axel, och han tittade upp fr˚an sina pap-<br />
“Lugn”, sade fadern stilla, och släppte sedan greppet om axeln. Han tog sin<br />
kopp och gick ut mot kyrkosalen igen. Mitt i ett steg kom det plötsliga sticket i<br />
pannan tillbaka, och han rynkade p˚a pannan, men det försvann igen en sekund<br />
senare.<br />
ni—”<br />
“Fader, hur m˚ar ni?”<br />
Clarenton stannade till och vände sig om.<br />
“Ursäkta?”<br />
“Ni kan inte neka att n˚agonting är fel... ja, n˚agonting har varit fel sedan<br />
“Sen jag vad?”<br />
Clarenton menade orden undrande, som om han inte förstod vad Mario<br />
menade, men det var inte s˚a orden kom ut; de kom snarare... onda, raka, barska.<br />
“Sedan ni kollapsade.”<br />
Clarenton spände ögonen i sin vän, sin assistent, sin kollega. Den stickande<br />
värken kom tillbaka. Igen. Och igen.<br />
“Fel?”<br />
Mario tigde, och när Clarenton tog ett steg närmare honom backade han<br />
försiktigt undan en aning, som en först hotfull hund sakta flyendes vad som<br />
visades vara ett större hot än han först trodde.<br />
“N˚agonting är fel med mig?”<br />
“Fader”, sade Mario och verkade osäker, om inte rent av rädd, “Jag menade<br />
inte —”<br />
“N˚agonting är fel med mig?” Clarenton höll upp den kokheta tekoppen<br />
mellan sig och Mario med en stadig hand, som ett —
— som ett vapen, tänkte Mario och backade in i väggen bakom sig.<br />
“Som en... som en mentalsjukdom? Är det det du menar?”<br />
219<br />
“Nej”, lyckades Mario stamma fram mellan vad han plötsligt ins˚ag var t˚arar.<br />
“Ne —”<br />
“Som om jag var galen? Gammal, kanske. Sliten. Är det s˚a?”<br />
“Ne —”<br />
“Som om jag borde dra härifr˚an och lämna dig ensam med kyrkan? Är det<br />
det du är ute efter?”<br />
Värken dunkade i Clarentons huvud, och det kändes som om hundratals<br />
sm˚a bl˚aröda ˚adror slog i hans panna som döda fiskryckningar. Allt var suddigt,<br />
eller i alla fall näst intill allt. Pojken framför honom stod där, h˚anade honom,<br />
skrek ˚at honom, anklagade honom för att göra saker han aldrig gjort; anklagade<br />
honom för att vara galen, mentalsjuk, gammal, sliten, anklagade honom för att<br />
nyttja kyrkan för att vinna sin egen respekt, anklagade honom för snatteri, för<br />
horköp, för —<br />
“Fader!”<br />
— för osunt alkoholförh˚allande, för narkotikamissbruk, för promiskuositet<br />
med hundratals kvinnor världen över, för v˚aldtäkt, för —<br />
“Fader!”<br />
N˚agonting smällde i hans huvud. N˚agonting försvann... n˚agonting som dolt<br />
sig därinne hoppade ut och skrämde vettet ur honom samtidigt som han inte<br />
kunde se det alls, n˚agonting som inte var riktigt, n˚agonting... demonaktigt,<br />
n˚agonting bortom först˚andet, n˚agonting<br />
(Göm dig, prästis)<br />
som bara inte fanns, n˚agonting<br />
(draken har dig)<br />
som bara inte fick finnas i denna värld...<br />
†
220 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
“Var...”<br />
För sent, kompis.<br />
inte fick finnas<br />
†<br />
En tekopp föll i golvet och sprängdes i tusen bitar, med kokande hett vatten<br />
flygande tillsammans med keramikbitarna ˚at alla möjliga h˚all. En arm, stadig<br />
men för˚aldrad, föll sidledes när dess ägare förlorade medvetet, och den gamla<br />
mannen började falla handlöst innan hans vän och assistent kastade sig fram,<br />
landande p˚a knä i de vassa keramikbitarna och det brännande heta vattnet, och<br />
f˚angade honom i sin famn.<br />
Maryvilles polischef och näst intill enda polisman Maik Senvy kom inspring-<br />
ande fullt p˚aklädd efter att ha hört det krossade porslinet, och s˚ag den gamle<br />
prästen medvetslös i famnen p˚a Mario, prästassistenten, vars knän l˚ag i en pöl<br />
av vatten sakta färgt rött.
9<br />
221<br />
Det var först när Carl Mejnell vaknade som paniken började i caféet. Aaron<br />
hade visserligen inte reagerat p˚a det bästa sätt när han ins˚ag att han inte<br />
kunde göra n˚agonting, men Aaron var ocks˚a en logisk person, och som alla<br />
logiska personer kunde han enkelt lugnas med en gratis whisky, som inte heller<br />
Jimmy eller Tim (som visserligen var den som bjöd) tackade nej till. Där satt<br />
de därmed inne i värmen och — hur otrevligt det än kan l˚ata för den bara halvt<br />
levande mannen i stormen utanför — drack sin värmande sprit. Men när Carl<br />
Mejnell vaknade bröts helvetet loss.<br />
“Vi m˚aste... han m˚aste... han... han dör!”<br />
“Det finns ingenting att göra”, försvarade Tim Alfredsson och erbjöd pojken<br />
ännu en gratis cola, denna g˚ang utan en spottloska i.<br />
Mejnell tog inte emot colan, utan slog förargat ut med armarna. “Ingenting<br />
vi kan göra? Vi kan sl˚a sönder fönstret, dra in honom till värmen!”<br />
“Och döda oss alla? Jaja, smart lösning, Einstein.” Tim tog colan för sig<br />
själv, hällde i sig den i tv˚a klunkar och hällde därefter i ytterligare whisky i sitt<br />
och Aarons glas. Jimmy Tour hade rentav somnat efter ett par glas, och satt nu<br />
bak˚atlutad i stolen med händerna bakom nacken och hatten för ansiktet som<br />
en bakgrundsfigur i en gammal Eastwoodrulle.<br />
Mejnell gick av och an och kunde inte l˚ata bli att ständigt se ut genom<br />
fönstret. Hade han sett sig själv i det ögonblicket hade han säkert insett hur<br />
mycket han liknade Farbror Joakim ur Kalle Anka-serierna — med rynkad pan-<br />
na och med händerna bakom ryggen och lätt fram˚atlutad som han var fattades<br />
bara en sk˚ara i golvet där han gick och en skylt med texten Grubblingsgolvet.<br />
Tim bevakade honom tyst.<br />
Aaron övervägde att fr˚aga honom om han ville ˚ateruppta kortspelet de<br />
p˚abörjat strax innan Mejnell vaknat, men han undvek.
222 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
†<br />
En timme senare hade Tim och Aaron ˚aterupptagit spelet, och stämningen<br />
var för deras del ˚aterställd. Det hela gick i den traditionella ordningen: Aaron<br />
ledde fr˚an första rundan, ledde allt mer tills han fram˚at slutet medvetet tog fel<br />
kort och lät Tim glädjas, tills Aaron tröttnade p˚a det hela, varp˚a han avslutade<br />
honom snabbt och smärtfritt. Därp˚a anklagade Tim honom för fusk, och hotade<br />
att använda honom till att sl˚a sönder fönstret s˚a de kom ut ur helvetesh˚alan.<br />
Aaron hade visserligen aldrig f˚att erfara det hela, utan hade istället all-<br />
tid g˚att med p˚a att l˚ata Tim vinna, men han var bara halvt säker p˚a att<br />
den store bartendern skämtade med honom. Han hade spenderat alldeles för<br />
m˚anga kvällar i Tims café—bar, och han visste av erfarenhet att han ofta ha-<br />
de ett temprament som passade bättre till m˚anga 1930-talsgangstrar än 2000-<br />
talsbaristor.<br />
Mejnell hade tröttnat p˚a att vandra fram och tillbaka p˚a Grubblingsgol-<br />
vet, och stod nu istället stilla framför fönstret, sakta sl˚aendes sina nävar mot<br />
huvudet i ett försök att sl˚a fram idéer.<br />
Stormen utanför hade ökat avsevärt sedan förmiddagen, och den kalla man-<br />
nen utanför hade g˚att fr˚an att desperat önska att f˚a komma in, till att tydligen<br />
acceptera sin lott och bara h˚alla om sig själv i fosterställning i ett försök att<br />
värma sig. Alternativt att han helt tappat uppfattningen om vad som p˚ag˚ar,<br />
och nu istället p˚a allvar regresserar. Aaron hoppades p˚a det senare, hoppades<br />
att han fick dö lugnt i tron om att han var ett oskyldigt spädbarn.<br />
“Ni är jävla idioter, vet ni det?”, sade Mejnell till de andra.<br />
Tim skrattade sarkastiskt.<br />
Aaron ignorerade honom och fokuserade p˚a spelet.<br />
Jimmy Tour sov.
10<br />
223<br />
Väskan var packad. Extratröjan p˚aklädd, liksom strumporna under skorna<br />
och l˚angkalsongerna under jeansen. Han s˚ag ut genom fönstret och hoppades<br />
f˚a se ett ljus i fjärran, det ljus han sett för nästan exakt ett dygn sedan, under<br />
tiden när han fortfarande var osäker, men det var borta.<br />
Egentligen borde han inte vara förv˚anad; Mia var sällan uppe sent, och han<br />
anade dessutom att hennes mor och hon avrest mot kyrkan som de flesta andra<br />
byborna verkade ha gjort vid det här laget. Och för den delen brydde han sig<br />
inte heller.<br />
“Fokusera, Amid Northen”, sade en röst bakom honom och han vände sig<br />
om — inte snabbt, inte stressat, inte med det minsta tecken p˚a rädsla eller<br />
skörhet. Han hade vant sig, och han var beredd. Han var redo.<br />
Bakom honom stod Génoli.<br />
“Ja”, svarade Amid med en viskning. Han visste inte om Génoli gjorde sig<br />
ohörbar för andra utom Amid själv (och han visste för den delen ingenting alls<br />
om Génolis andra krafter), men det skulle vara ett otrevligt slut eller i alla<br />
fall omväg p˚a det hela äventyret om hans mor eller n˚agon annan just nu gick<br />
förbi rummet och hörde honom tala högt med sig själv, och därför var det nog<br />
smartast att viska.<br />
Den l˚ange, smale mannen i skinande svart kostym tog ett steg närmare ho-<br />
nom och lade en handskklädd hand p˚a hans axel, log uppmuntrande och s˚ag ned<br />
p˚a honom som en stolt far kanske ser p˚a sin son innan hans första dag i skolan<br />
eller hans första viktiga fotbollsmatch. Skuggan dolde fortfarande Génolis övre<br />
ansikte, men Amid s˚ag n˚agonting glimma till där hans ögon säkerligen var, och<br />
han kunde inte l˚ata bli att le tillbaka.<br />
“Du gör det rätta”, sade Génoli. “Och vi först˚ar att det här m˚aste vara<br />
sv˚art. Men vi tror p˚a dig.”
224 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
“Jag kommer att klara det.”<br />
“Och du gör det för en god sak.”<br />
Amid s˚ag ned i golvet, nästan skamset. Han samlade kraft och s˚ag upp igen.<br />
“Jag kommer att klara det.”<br />
Génoli höll ut sina bägge armar och Amid kramade om honom. Efter˚atskilliga<br />
sekunder klappade Génoli honom p˚a ryggen och sade “S˚a. Det är dags.”<br />
Amid Northen tog ett par backande steg och vände sig ˚ater mot fönstret.<br />
Han s˚ag inte längre efter det svunne skenet av Mias fönster; han brydde sig inte<br />
längre, i alla fall temporärt. Han s˚ag istället längre bort, och log när han lade<br />
handen p˚a fönsterrutan.<br />
“Lycka till, mitt barn.”<br />
Amid vände sig om efter rösten för att säga farväl, men mannen i kostymen<br />
— Génoli — Vitsvartsnubben — var borta. Han svalde, och ins˚ag att nu var<br />
han ensam.<br />
Ensam i stormen.
11<br />
225<br />
När klockan slog midnatt i caféet var det kolsvart ute, men den som kikade<br />
ut kunde änd˚a se miljarder snöflingor flyga hej hit, hej dit fram och tillbaka<br />
och allt mer sl˚a sönder staden och ön Maryville. Den förfrusna mannen utanför<br />
syntes inte längre till, och trots att de alla hoppades att han g˚att vidare och<br />
funnit en plats där han kunde gömma sig tills saker och ting blev bättre, var<br />
det ingen som p˚a allvar trodde det. De visste att han l˚ag kvar i snötäcket, död<br />
eller döende, hur gärna de än ville inse det.<br />
När natten blev mörkare och stormen värre blev det allt sv˚arare att fortsätta<br />
vara kall som is och se objektivt p˚a händelserna utan inblandade känslor. Under<br />
natten till den sjuttonde oktober blev det för sv˚art för ens den h˚ardaste av dem<br />
(alla nominerade skulle först˚as rösta p˚a sig själva) att ignorera det faktum att<br />
de var instängda i en d˚aligt isolerad byggnad under en storm som eskalerade<br />
för varje minut och som när som helst kunde släcka strömmen för att aldrig<br />
mer ge tillbaka den, eller krossa fönstret för att aldrig mer montera ihop det.<br />
Mejnell hade visserligen aldrig slutat vara panikdrabbad, men det var först nu<br />
som de övriga reagerade p˚a sina egna sm˚a vis.<br />
Tim Alfredsson hade ˚aterigen p˚abörjat sitt arbete. Väl medveten om att det<br />
helt enkelt var omöjligt, och lika medveten om att han bara slösade energi som<br />
han inte kunde ˚aterf˚a av den lilla maten de hade kvar (och som främst bestod<br />
av vitt bröd och jordnötter), gjorde han allt för att slita i dörren för att försöka<br />
f˚a upp den p˚a det viset.<br />
Aaron Christian hade officiellt accepterat Tim som den starkaste, vilket<br />
visserligen var n˚agorlunda uppenbart med de mängder av muskler han hade,<br />
om än ofta antaget vara rent fett. Istället satt Aaron därför nu nu bredbent<br />
p˚a sin vanliga barpall, med ansiktet vilande i bägge sina händer, kikandes mot<br />
fönstret genom fingrarna.
226 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
Jimmy Tour hade vilat i timmar, men för honom kändes det som om han<br />
vilat i trettiofem ˚ar. Livet som butiksinnehavare i norra halvklotets lugnaste<br />
by kunde liksom att jobba som vilken butiksinnehavare som helst ibland vara<br />
b˚ade mentalt och fysiskt p˚afrestande. Men även utöver detta hade han alltid<br />
omedvetet strävat efter n˚agonting mer, n˚agonting som fick hans adrenalin att<br />
pumpa, och han hade aldrig funnit det.<br />
I femton˚ar hade han skjutit pilb˚age, men han hade tröttnat när han˚aterigen<br />
saknade det där som fick blodet att rinna i hans ˚adror och när det liksom allt<br />
annat föll in som en vana snarare än ett behov. Han ins˚ag n˚agonstans l˚angt<br />
inne att det var det här han behövde — han behövde f˚a finnas, behövde ha ett<br />
syfte — och han hade läst tillräckligt m˚anga krigsböcker för att kalla detta att<br />
leda sin stridstrupp fr˚an det här helvetet och vidare till säkerhet.<br />
Den gamle cowboyen hade suttit ned och smuttat p˚a ett glas gin han själv<br />
tagit fr˚an baren, men ställde sig nu upp och harklade sig medan han tog p˚a<br />
cowboyhatten. Blickarna vändes mot honom, och han gick l˚angsamt fram till<br />
fönstret, knackade lätt p˚a det, kände p˚a vad han hade att g˚a emot.<br />
“Det är dags att sl˚a sönder den här”, sade han och s˚ag p˚a de andra med<br />
smala, kalla ögon av en general.<br />
†<br />
Fader Clarenton var fortfarande medvetslös sedan sin kollaps samma mor-<br />
gon, och Mario hade lagt honom p˚a en madrass i köket, med gott om filtar. Där<br />
han skulle f˚a vara i fred, s˚a när som p˚a Mario och Maik Senvy, som numera var<br />
frivillig medhjälp i allt som behövdes för att försäkra kyrkogästernas välbehag<br />
när Clarenton var tillfälligt ohjälpsam.<br />
När ryktena om Clarentons andra kollaps spreds genom kyrkan utbröt oro<br />
och rentav panik hos de svagare av de som redan varit med om att bli av med<br />
strömmen och sedan behöva kämpa sig genom snöstorm till kyrkan, men Mario<br />
och Maik lyckades änd˚a h˚alla en n˚agorlunda niv˚a av vett, inklusive lugnande
mattillfällen och tv˚a mindre gudstjänster ledda av Mario.<br />
227<br />
Mario för den delen m˚adde bra, utöver en hel del smärta i sina knän efter<br />
porslinssplittret — det hade dock sett värre ut än det varit, hade han kommit<br />
fram till, och det var ingenting som inte lite bandage kunde hjälpa mot.<br />
Under dagen tillkom flera andra till kyrkan, om än färre än under g˚ardagen.<br />
Men under dagen skedde ocks˚a en till olycka utöver Clarentons lilla händelse:<br />
Strax efter lunch använde en ung pojke med namnet Jocke badrummet, och<br />
strax därefter kom han utspringande skrikande att fönstret g˚att sönder och<br />
snön bara virvlade in i hela badrummet.<br />
Pojken svär till denna dag att han inte hade det minsta med olyckan att göra<br />
och att glaset bara slogs upp och krossades utan att han ens stod i närheten,<br />
och ˚asikterna varierar väl ang˚aende huruvida fönster verkligen kan göra s˚a, men<br />
oavsett vems fel det var botades det s˚a gott som det gick inom kort, med snabbt<br />
ditspikade brädor och en avslutande filt för att hindra kalla vindar.<br />
Kylan hindrades inte precis, och badrummet skulle bara bli kallare och kal-<br />
lare de närmsta dagarna innan temperaturen n˚adde n˚agon slags ekvilibrium,<br />
men gudarna vet vad som skulle ha hänt om brädorna inte spikats för. Det som<br />
olyckan resulterade i, var inte heller en fysisk händelse i sig, utan vad som bäst<br />
kan beskrivas som en v˚ag av rädsla i Maryvilles katolska kyrka. Hur allvarlig<br />
var en storm, resonerade byborna, om fönstren när som helst kan slitas öppna<br />
trots att de hasplats p˚a s˚a väl? Och om kyrkan nu var s˚a säker, och den änd˚a<br />
r˚akade ut för detta, hur säkra var d˚a de andra husen p˚a ön?<br />
Efter att Maik spikat färdigt fönstret möttes han med Mario i köket, och de<br />
visste b˚ada vad som gällde.<br />
“Dags att ringa i klockan.”<br />
†<br />
Nästan exakt samtidigt hände tre saker p˚a Maryville, under natten till den<br />
sjuttonde oktober, mitt i yran av stormen som alla redan hade börjat kalla för
228 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN<br />
˚arhundradets storm.<br />
Klockan 23:59 slogs ett caféfönster sönder med en barpall som gick i bitar<br />
vid kontakten, och stormen slog emot de fyra inte alltför välklädda människorna<br />
som alldeles precis tidigare varit skyddade fr˚an den med nämnda fönster. Jim-<br />
my Tour, mannen som var känd under fler öknamn än n˚agon kunde minnas,<br />
sänkte sin hatt och drog upp sin snusnäsduk s˚a att hans smala ögon bara precis<br />
skymtades, varp˚a han tog första steget ut genom fönstret, varsamt stigande över<br />
de spruckna glasbitarna i kanterna. Tim Alfredsson slängde ifr˚an sig benen fr˚an<br />
stolen han just slagit sönder, och följde efter. Därefter kom Aaron Christian,<br />
och sist Carl Mejnell, som redan visste att han inte skulle klara kölden som<br />
väntade.<br />
Klockan 00:00 stod de samlade utanför, och s˚ag sig om ˚at vilket h˚all de<br />
skulle g˚a. Med ens slog ett klangande ljud igenom de bitande, eviga vindarna,<br />
och de alla kände igen ljudet av kyrkoklockan. Jimmy Tour reste en rynkig, bar<br />
hand mot det h˚all ljudet kommit ifr˚an, och de började att g˚a.<br />
Klockan 23:53 knackade Cecilia Northen p˚a sin son Amids sovrum, och kal-<br />
lade hans namn. Ingen svarade, och först trodde hon att han sov, innan hon s˚ag<br />
ljuset fr˚an hans sänglampa sippra ut i dörrkarmen. Hon knackade igen, högre,<br />
och s˚a knackade hon ännu en g˚ang. Till sist bröt hon mot sonens egenp˚ahittade<br />
regel om att kliva in i hans rum och tryckte ned handtaget. Det var l˚ast.<br />
23:56 ropade Cecilia Northen p˚a sin man, Steven, som kom. Han ropade med<br />
en barsk röst p˚a sin son, även han utan svar. Han provade dörren lika förgäves<br />
som hans fru gjort, och han bad henne sedan att stiga ˚at sidan varp˚a han med<br />
all sin kraft stötte upp dörren med sin höft. Handtaget bröts, och likas˚a gjorde<br />
den skrivbordsstol som st˚att att blockera deras ing˚ang. Snart förstod de varför.<br />
Klockan 23:59 s˚ag Steven och Cecilia Northen samtidigt det öppna, i vinden<br />
sl˚aende fönstret i deras sons sovrum, och de s˚ag även det faktum att deras son<br />
inte befann sig n˚agonstans i rummet han borde vara i.
229<br />
Klockan 00:00 ins˚ag de vad som hade skett, och samtidigt hörde de ett<br />
klangande ljud l˚angt borta i innerstan. B˚ada kände igen ljudet av kyrkoklockan.<br />
storm.<br />
Klockan 23:59 slog Mario i kyrkoklockan.<br />
Exakt klockan 00:00 ringde den över hela Maryville, över hela ˚arhundradets<br />
Det har börjat.<br />
†
230 KAPITEL 7. EN KLOCKA RINGER I FJÄRRAN
Kapitel 8<br />
Odjuret<br />
“Med eller utan religion kommer vi att ha goda människor som gör goda d˚ad,<br />
och onda människor som gör onda d˚ad. Men för att goda människor ska göra<br />
onda d˚ad, d˚a krävs religion.”<br />
—Stephen Weinberg<br />
†<br />
231
232 KAPITEL 8. ODJURET<br />
Vad är ondska?<br />
Det kan verka som en enkel fr˚aga, men den är allt annat än enkel. Sanningen<br />
är att jag spenderat hela mitt liv till att ta reda p˚a detta till synes s˚a enkla svar.<br />
En man som bryter sig in p˚a ett dagis och kallblodigt skär halsen av fyra<br />
barn innan han tänder eld p˚a kvarteret — är han ond? M˚ahända.<br />
En man som skövlar ett helt ekosystem, tar död p˚a tusentals arter för sin<br />
egen vinning — är han ond? M˚ahända.<br />
Kanske är dessa människor bägge onda, liksom s˚a m˚anga miljoner andra.<br />
Men är de lika onda när de sitter hemma och skrattar när de tittar p˚a the<br />
Simpsons p˚a TV, eller när de sitter med sina barnbarn och leker med klossar?<br />
Om du fr˚agar grannarna till en man som en dag fick för sig att sticka ihjäl sin<br />
hustru med en brödkniv, lär du inte ofta höra att de hela tiden visste det, att de<br />
hela tiden anade att n˚agonting var fel. I nio av tio fall kommer de berätta att<br />
de var chockerade — han verkade ju s˚a snäll. Och besökar du mannen i fr˚aga<br />
i sin cell kommer han att säga allt annat än “den horan förtjänade det och jag<br />
skulle göra det igen om jag fick chansen”. Kanske behöver inte en man vara ond<br />
för att göra onda saker.<br />
Sanningen som jag ser den, är att ingen människa är ond. Och är inte det<br />
saken med människan, att man aldrig riktigt vet med henne?<br />
Sanningen är, att det finns tre typer här i världen:<br />
De onda.<br />
De goda.<br />
Och människan.<br />
†
1<br />
233<br />
En allt kyligare vind drog förbi den sjutton˚ariga pojken som vandrade längs<br />
Maryvilles kust den natten. Amid Northen tog tag i luvan som nästan flugit<br />
bort fr˚an sin utvalda plats p˚a huvudet, och höll kvar om den med handen som<br />
inte var upptagen med att h˚alla fast hans kappa fr˚an att öppna sig; kappan<br />
var inte hans vanliga utan hans gamla, vars blixtl˚as var fast och som därför<br />
haft en plats i hans garderob i snart tre ˚ar, i väntan p˚a att bli lagad n˚agon<br />
g˚ang i framtiden. Hade han haft ett val hade han tagit sin vanliga jacka, men<br />
han hade inte velat riskera n˚agonting, och han visste att hans mor eller syster<br />
genast skulle börja ställa en massa fr˚agor om han smög upp jackan p˚a rummet<br />
— d˚a var det bekvämare att istället ta jackan som redan var där.<br />
Vinden bet v˚aldsamt i pojkens ansikte, som tusentals vassa metallkorn<br />
ständigt kastade av en ilsken demon som kallades Stormen, men han klara-<br />
de av att blunda och st˚a ut medan han kraftig fram˚atlutad gick vinden till<br />
mötes.<br />
Ett tjugotal meter höger om pojken slog v˚agorna häftigt mot den människobyggda<br />
höjden av sten där folk vid bättre väder brukade sitta och meta. I normalt fall<br />
var det minst fem meter ned till vattnet fr˚an höjden, men nu stod det betydligt<br />
högre än vanligt, och v˚agorna slog ständigt över och rann ut till den grad att<br />
stenen där nu var svart av v˚at sten, snarare än vit av snö.<br />
Vänster om honom började han nu att se de första husen sedan Northens<br />
egendomar nästan en halvtimme tillbaka — hus, ett tecken p˚a att han snart var<br />
framme i hamnkvarteren, det förstod han trots att ön var sv˚ar att orientera sig<br />
i täckt av snö och mörker. Husen syntes tydligt mot den snövita bakgrunden,<br />
trots att de alla var mörklagda antingen p˚a grund av natten eller p˚a grund av<br />
att ägarna lämnat sina hus för kyrkan.
234 KAPITEL 8. ODJURET<br />
Kyrkan, tänkte Amid och i ett ögonblick av svaghet ville han svänga vänster<br />
efter nästa hus och g˚a dit i stället... men han visste att han inte kunde. För<br />
det första skulle han ha otroligt sv˚art att hitta en ursäkt till att ha lämnat sin<br />
familj för att g˚a till kyrkan ensam, och för det andra hade han ett uppdrag att<br />
göra.<br />
Och han hade lovat.<br />
†<br />
“Alla människor har ett syfte här i världen”, hade Génoli sagt honom, “men<br />
ditt är det största av de alla.”<br />
De stod mitt i det Ingenting där de alltid träffades i Amids drömmar, eller<br />
pseudoverkligheter eller vad de än var. Amid Northen ville svara, ville säga<br />
n˚agonting som passade den person som tydligen skulle vara den viktigaste av<br />
alla personer, men hans mun var torr och hans tunga kändes som fastspikad i<br />
gommen. Allt han förm˚adde sig att göra var att nicka, och han visste inte ens<br />
säkert om han gjorde det p˚a ett “fortsätt, jag lyssnar”-sätt eller ett som i att<br />
säga “självklart vet jag det, vart vill du komma?”<br />
“Vi har redan berättat för dig om... om Odjuret.” Han tvekade, som om<br />
han ville komma ih˚ag vad han redan berättat och vad som berättas skulle. “Vi<br />
har berättat för dig att han är ett hot. Att den Högsta Demonen — Djävulen<br />
— med sina tv˚a söner, sina Odjur, ska...”<br />
“Ska ödelägga jorden och förevigt förinta oss alla i lysande eld av ondska?”<br />
Génoli var nära att börja skratta ˚at Amid Northens pricksäkra formule-<br />
ring, men han kunde h˚alla sig för skratt. Detta var en stund av allvar, och de<br />
b˚ada kände att humor helt enkelt inte passade sig i en diskussion om jordens<br />
eventuella förintelse.<br />
hela.”<br />
“Vad vi inte berättat för dig”, sade han därför istället, “är din roll i det<br />
“Min roll?”
“Din roll som allas v˚ar räddare.”<br />
†<br />
235<br />
En speciellt stark vind välte omkull Amid Northen, och med sina bägge<br />
händer upptagna med att h˚alla var sitt klädesplagg där de skulle vara, föll han<br />
handlöst i den meterdjupa snön.<br />
Han lade sina händer som stöd för att lyfta sig själv, och han märkte att<br />
han inte kände n˚agon skillnad alls mot att ha dem i luften — hans bara händer<br />
hade redan domnat i kölden, mindre än fyrtiofem minuter sedan han hoppat<br />
ned fr˚an sitt fönster till altantaket.<br />
Med händernas hjälp kom han därmed upp p˚a ett knä, och han kunde ˚ater<br />
stänga kappan; snön som genast kom forsande in innanför hans tjocktröja var<br />
iskall, v˚at och skrämmande ohanterbar. Han ville bara komma fram, men han<br />
visste att det skulle ta ett bra tag till — trots att Maryville var en liten ö var<br />
det knappast lätt att röra sig i detta väder.<br />
Han ställde sig p˚a fötter igen, men sjönk genast ned decimeter. Snön forsade<br />
in under hans strumpor och innanför byxorna, och han flämtade till ˚at den<br />
plötsliga kölden p˚a bägge smalbenen som ännu inte hunnit domna som hans<br />
händer. Han drog ˚ater upp fötterna, och lyckades komma vidare utan att sjunka<br />
mer än ett par centimeter per steg i den h˚art packade nysnön.<br />
“Min roll som vad?”<br />
†<br />
Amid Northen reste sig upp och s˚ag förbluffat mot Génoli, som fortfarande<br />
satt med benen i kors och med hakan i ena handen, den andra med ett halvätet<br />
äpple.<br />
“Vi ska vara rakt p˚a sak”, sade Génoli. “Antikrist reser sig. De tv˚a odjuren,<br />
och djävulen. Om ingen stoppar dem kommer de att sluka jorden, och det är
236 KAPITEL 8. ODJURET<br />
slutet p˚a godhet för evigt. Det här är ren ondska, Amid Northen. Och det är<br />
du av alla människor som kan stoppa det hela.”<br />
Amid Northen stirrade p˚a Génoli i vad som kändes som en evighet, innan<br />
han kunde tala. “Hur?”<br />
“Alla människor har en del i allt; ett syfte p˚a jorden, det du kallar ödet. En<br />
liten del kanske, men alla har en del. Tyvärr g˚ar det hela även ˚at andra h˚allet?”<br />
“Vad menar du?”<br />
“Flera människor har del i det som är Antikrists kommande. Och först när<br />
dessa människor faller, d˚a faller Antikrist.”<br />
Sakta men säkert började pojken se vart Génoli ville komma.<br />
“Jag vill att du förintar dessa människor.”<br />
†<br />
Amid Northen ramlade ˚ater igen i snön och l˚ag denna g˚ang stilla nästan en<br />
minut innan han ställde sig upp igen, fortsatte ta sig fram˚at.<br />
Fram˚at mot sitt första mord.
2<br />
237<br />
Jimmy Tour var förmodligen den enda av de fyra cafégästerna som förstod<br />
vilken otrevlig resa genom snön som väntade dem. Han var ocks˚a först ut ge-<br />
nom det sönderslagna fönstret, med sin hatt l˚angt nedskjuten över pannan, och<br />
med den lilamönstrade snusnäsduken högt uppdragen s˚a att bara hans ögon<br />
skymtades. Han tog ett par försiktiga steg genom den djupa snön som st˚att<br />
lutad mot fönstret fram till en minut tidigare, och lyckades undvika att sjunka<br />
igenom där snön var som djupast.<br />
Ett par meter ifr˚an fönstret vände han sig om, och s˚ag Tim Alfredsson<br />
genast ramla ner i snön och nu kämpa med att f˚a upp sina svällande muskulösa<br />
alternativt grovt överviktiga ben ur snön.<br />
Bakom honom kom Aaron Christian försiktigt vandrande, nyfiket kikande<br />
omkring sig. Han vandrande strategiskt lugnt över den djupa snön och kom<br />
smidigt förbi glassplittret och de största drivorna, fram till den gamle cowboyen,<br />
varp˚a han började kika omkring sig för att definiera varifr˚an kyrkans klockljud<br />
kom.<br />
Jimmy Tour nuddade vid hans arm och pekade stadigt österut, och Aaron<br />
nickade. Han drog en hand genom sitt tjocka, mörkbruna h˚ar och kände att det<br />
redan var täckt av snö. En extra kraftig vindby slog förbi och rev tag i hans<br />
breda glasögon, men han lyckades precis f˚a tag i dem i tid, och tryckte upp dem<br />
l˚angt p˚a näsryggen. När Aaron s˚ag sig om i vad som p˚a bara dagar blivit av<br />
stormen, ins˚ag han att han aldrig skulle ha slutat att röka.<br />
Sist gick Carl Mejnell ut, l˚angsamt och knappast övermodigt men lika lite<br />
diskret och oklumpigt. Först lyckades han sparka av en stor glasskärva med<br />
skon, därefter trampade han i samma h˚al i snön som Tim just tryckt ned foten<br />
i, sjunkandes minst lika djupt, med ett ljust illvr˚al av chock.
238 KAPITEL 8. ODJURET<br />
Aaron skyndade sig fram att hjälpa honom upp, men blev nekad med ett<br />
skakande p˚a huvudet och n˚agra okända ord som inte hördes genom vinden.<br />
Mejnell travade med händerna över snön och hittade en fast punkt varp˚a han<br />
kunde dra sig upp och l˚ag p˚a alla fyra p˚a den fasta punkten.<br />
Mejnell hann bara slappna av ett ögonblick, innan han började att reflektera<br />
över hur konstigt det var att plötsligt finna en fast punkt i snön, en meter över<br />
markytan. Försiktigt började han därför känna efter noggrannare, och sl˚a bort<br />
nysnön som l˚ag mellan honom och förem˚alet. När han s˚a ins˚ag att den fasta<br />
punkten i fr˚aga var en människokropp, slog han reflexivt till den mitt p˚a den<br />
köldbitna, svarta näsan och kastade sig bak˚at för att ramla ned med ryggen<br />
före p˚a glasskärvan han nyss slagit omkull. Denna i sin tur rev upp en stor reva<br />
i hans jacka och rygg, och snön färgades hastigt röd av hans blod. Otroligt nog<br />
verkade han inte ens märka glasbiten i ryggen, utan han stirrade istället rakt<br />
fram, med munnen öppen i skräck, p˚a mannen framför.<br />
Mannens svarta näsa var inte den enda köldbitna kroppsdelen, utan det-<br />
samma gällde bägge öron och separata avsnitt runtom i hans härjade ansikte.<br />
Hans ögon var öppna och lysande vita av kylan, med buskiga vita ögonbryn<br />
och ögonfransar täckta av iskristaller. Hans mun var vidöppen och fylld med<br />
snö, och Mejnell kunde inte l˚ata bli att tänka att mannen i sitt sista ögonblick<br />
m˚aste ha skrikit.<br />
†<br />
“Kom nu, din jävla mes”, skrek Tim genom vinden ˚at den tjugosju˚ariga<br />
ton˚aring som l˚ag och grät i snön, med händerna krampaktigt greppande om<br />
hans ansikte. “Du fryser fan i mig ihjäl.”<br />
Mejnell fortsatte gr˚ata, och följaktligen tog Tim ett par tunga steg mot<br />
honom och drog upp honom med en enda hand, släpade honom tv˚a meter i<br />
snön och drog Mejnells händer fr˚an hans ansikte.
239<br />
“Det finns tid att gr˚ata”, skrek han, “när vi är i kyrkan. Nu kommer du<br />
med oss denna sekund, eller vi lämnar dig.”<br />
Mejnell satte sig upp, och reste sig upp, och kände p˚a sin svidande rygg.<br />
Glasbiten hade han inte märkt förrän den ramlade ut när han försökte flytta<br />
bort fr˚an kroppen i snön, och medan han först chockerats hade han snart insett<br />
att det var mer blod än det var allvarligt. S˚aret hade redan börjat domnas<br />
rejält av snön, men det sved. Mejnell gjorde sitt bästa för att ignorera smärtan,<br />
torkade t˚ararna ur ansiktet och följde de andra när de började g˚a österut, mot<br />
kyrkan. Innan de kom utom synh˚all vände han sig en sista g˚ang mot den döda<br />
mannen bakom dem, han som dött skrikande. Han hade redan börjat täckas<br />
med det vita täcket igen.<br />
Men det som göms i snö kommer fram i tö, tänkte Mejnell och vände sig<br />
ifr˚an mannen igen.<br />
†<br />
När de g˚att i kanske tjugo minuter och passerade en vägsplittring, stannade<br />
Mejnell, som gick sist, plötsligt upp.<br />
“Vänta”, ropade han efter de andra.<br />
“Vad?”, ropade Tim ilsket tillbaka.<br />
“Min mor.”<br />
“Din vad?”<br />
“Min mor. Hon bor där nere.” Han pekade p˚a den väg som de varit p˚a väg<br />
att g˚a förbi, den som inte ledde till kyrkan utan ned till bostadsomr˚aden vid<br />
hamnen. “Hon är gammal och sjuk. Hon kan inte ha tagit sig till kyrkan själv.<br />
Jag m˚aste kolla till henne.”<br />
Jimmy Tour gick fram till honom, hans röst för sliten för att kunna skrika,<br />
och han sänkte snusnäsduken.<br />
“Är hon gammal och sjuk kan hon inte komma med oss”, försökte han<br />
förklara. “Hon skulle inte klara vädret; hennes bästa chans är att stanna i
240 KAPITEL 8. ODJURET<br />
sängen och vänta ut stormen. Sätta elementen p˚a topp, samla filtar och göra<br />
mycket soppa.”<br />
“Men jag m˚aste träffa henne. Jag m˚aste i alla fall ge henne en till filt och<br />
ta maten till hennes säng. Hon... hon klarar knappt att resa sig.”<br />
Den gamle cowboyen suckade och höjde snusnäsduken över munnen och<br />
näsan igen, och rannsakade Mejnells blick.<br />
“Jag lovar”, sade pojken. “Hon behöver mig.”<br />
Jimmy Tour suckade irriterat, men lade en hand p˚a Mejnells axel, och vin-<br />
kade till de andra att ta den andra vägen, den mot Mejnells mor.<br />
Och s˚a började de att g˚a denna stora och onödiga omväg.
3<br />
241<br />
Mia och hennes mor anlände till kyrkan p˚a morgonen den sjuttonde oktober,<br />
efter en otrevlig upplevelse när modern försökte manövrera den salige faderns<br />
gamla bl˚aa Cheva genom snön. Hennes Volvo hade vägrat starta i kylan, och<br />
troligtvis hade den inte kommit l˚angt i den meterdjupa snön hur som helst.<br />
När de kom fram hade frukost i form av kaffe och soppa precis serverats<br />
till de m˚anga kyrkobesökarna, och trots att de inte kunde se Fader Clarenton<br />
n˚agonstans blev de varmt välkomnade av det n˚agot stressade paret av kyrko-<br />
assistenten Mario och polischefen Maik Senvy (“Vet du att han dödade sin fru<br />
p˚a fastlandet för en massa ˚ar sen?”, hade modern viskat till Mia när de funnit<br />
sina sovplatser senare, “därför han flyttade till ön, vet du”).<br />
En stämning som minst sagt kunde kallas spänd befann sig i kyrkan under<br />
hela morgonen, dagen och kvällen. Mia hade anat att samlingen av hundratals<br />
människor i ett enda rum skulle orsaka fruktansvärt olidliga ljudniv˚aer, men för<br />
det mesta var det helt tyst förutom enstaka tysta samtal familjer eller vänner<br />
sinsemellan. Och varje g˚ang en h˚ardare vind slog till i de stora färgade fönstren<br />
noterade Mia att alla genast tystnade, som om de l˚ag i ett krigsskydd och hörde<br />
bomberna falla l˚angt borta, men ständigt lite närmare. Denna form av generell<br />
tystnad med l˚aga röster och knaster av packning, var för Mia betydligt värre<br />
än en talande folkmassa — att sitta och vänta p˚a när n˚agon ska prata, när en<br />
godisp˚ase ska öppnas eller en sida i en bok ska vändas var olidlig som kinesisk<br />
vattentortyr.<br />
Det första Mia hade gjort vid anländandet, var att se sig omkring efter<br />
människor hon kände, och d˚a speciellt Amid, men trots att hon fann flera hon<br />
känt fr˚an grundskolan, fann hon inte just honom. Och för hennes del spelade<br />
de andra ingen roll. Istället tog hon fram en av de böcker hon tagit med sig,<br />
och satte sig att läsa i sitt hörn medan modern socialiserade med vänninorna.
242 KAPITEL 8. ODJURET<br />
†<br />
Maik Senvy var kanske inte speciellt glad av att f˚a diska tallrikar eller röra<br />
ihop vatten och pulversoppa, men han uppskattade den uppsatta platsen som<br />
arbetet ledde till, och först˚as ursäkten att f˚a beh˚alla uniformen och hans älskade<br />
revolver p˚a sig även under denna period d˚a polisstationen liksom alla kontor<br />
och affärer i Maryville var utslaget för stormen.<br />
Han hade tidigt i livet accepterat att han gillade makt (var maktk˚at kun-<br />
de han kanske kalla sig själv, men det lät ju ganska otrevligt; ˚a andra si-<br />
dan lät han bli maktgalen som ju fick honom att l˚ata för mycket som en<br />
östeuropeisk diktator), ända sedan han kämpade med affischer och valtal för<br />
att bli klassr˚adsordförande p˚a sin gymnasieskola. Han mindes att när han miss-<br />
lyckades med detta för andra ˚aret i rad, hade han istället bytt skola, varp˚a det<br />
g˚att bättre där. ˚A andra sidan anade han att maktbegär var obligatoriskt hos<br />
alla som sökte att bli polischef, eller för den delen verkställande direktör, kändis<br />
eller president — han ins˚ag därmed att det bästa var att bara vara öppen om<br />
det, och för hans del hade det ju lyckats, och han hade nu sitt drömjobb. Att<br />
det sedan var i en s˚a pass liten stad med i princip ingen kriminalitet var bara<br />
trevligt, för det ledde till mindre tid ˚at arbete och mer tid ˚at att bete sig som<br />
en klassisk snut enligt Hollywoodrullarna: sitta i kontorsstolen med kaffe och<br />
munkar och se p˚a medan magen växte i takt med anseendet. Folk litade p˚a en<br />
stor karl, hade han lärt sig, och som han förstod det spelade det ingen roll om<br />
han var muskulös eller bara fet, och därför lät han bli att bry sig om problemet<br />
och ta det enklaste av de tv˚a. Maik Senvy var inte överdrivet p˚aläst, men han<br />
gillade historiaböcker, och han hade läst n˚agonstans att det l˚ag rent historiskt<br />
att folk litade p˚a tjockisen, sedan det förr i tiden bara var den rikaste eller den<br />
skickligaste jägaren som hade möjlighet att äta sig fet, medan de andra fick<br />
svälta.
243<br />
Och riktigt respekterad hade han ju ocks˚a blivit i stan. Det kanske var<br />
sv˚art att inte bli respekterad av ton˚aringarna om man gick omkring med en<br />
.45-kalibrig revolver och en batong i skärpet — batonger användes visserligen<br />
inte längre av snutar mer än p˚a tv, men Maik hade beställt en p˚a nätet och<br />
trots att han vet att han aldrig f˚ar n˚agon användning för den s˚a ser man ju mer<br />
polisig ut med en s˚adan. Dessutom har han ju en viss tung kyla, eller charm om<br />
s˚a vill, när han svänger in med bilen vid klipporna och stiger ut med handen<br />
p˚a pistolen och mumlar “jas˚a vad har vi här d˚a?” till de minder˚ariga som f˚att<br />
i sig lite för mycket för kvällen.<br />
Visserligen visste han att vissa talade illa om honom ocks˚a — s˚adant var<br />
sv˚art att undvika att höra i hans yrke. Han visste att vissa kallade honom för<br />
tjock för yrket (trots att han aldrig haft det som bekymmer, men ˚a andra sidan<br />
hade ju inte kriminaliteten p˚a ön precis varit s˚a stor som hans midja), och han<br />
visste att det gick ett rykte om att han begett sig till ön för att han dödat sin<br />
fru. Det senare lät han bero och försökte inte ens stoppa, för i ärlighetens namn<br />
föredrog han att folk trodde det framför att de visste att hon övergett honom,<br />
helt enkelt för att han var en d˚alig make. Att han nu stod och gjorde vad hon<br />
lämnat honom för att han aldrig gjorde — nämligen diskade andras tallrikar än<br />
sina egna — var en ironi han var aningen för trögfattad för att inse.<br />
†<br />
Trots att Maik Senvy och Mario inte berättat om det — eller för den delen<br />
rentav försökt dölja det — visste Sanna Nordström exakt vad som hänt med<br />
Fader Albert Clarenton den morgonen, och att han nu l˚ag i vad som bäst kunde<br />
beskrivas som en lättare, tillfälligt koma. Hur hon visste det inte var n˚agonting<br />
som alltid fascinerade henne, nämligen den mindre delen av hennes kraft, eller<br />
vad man nu ville kalla det. Den stora delen, och den vanligaste, var de tydliga<br />
drömmarna hon kunde erfara, som visade henne n˚agonting som skulle hända,<br />
stort som elfte september 2001 eller mindre som att en ˚aldring skulle halka i
244 KAPITEL 8. ODJURET<br />
affären. Men den mindre delen var den hon bara kände p˚a sig, den som gjorde<br />
att hon visste saker hon inte hade en aning om hur hon visste; hon kunde<br />
jämföra det med hur man ibland kan minnas ett faktum eller ett citat, men<br />
inte komma ih˚ag alls var man hört, läst eller sett det. Och precis som det kom<br />
det inte plötsligt som en insikt, utan det l˚ag i bakhuvudet, som en självklarhet,<br />
vilket gjorde att hon verkligen föredrog drömmarna<br />
(synerna)<br />
eftersom hon ju d˚a i alla fall genast veta att det var en framtidsinblick, och<br />
inte n˚agonting hon mindes men inte kunde placera. Det var en trevlig känsla<br />
att först˚a n˚agonting för en g˚angs skull.<br />
Precis s˚a var det i alla fall med hela historien om Clarenton. Hon, hennes<br />
make Kim och deras tv˚a barn hade kommit till kyrkan kvällen innan, och de<br />
hade alla somnat tidigt för att sedan vakna fram˚at ˚atta p˚a morgonen efter,<br />
alldeles lagom till att Mario och Maik började servera frukosten hon inte alls<br />
var sugen p˚a.<br />
Vid frukosten hörde hon n˚agon i en annan grupp en bit bort fr˚aga sin vän om<br />
hon visste var Clarenton befann sig, d˚a hon inte sett till honom sedan g˚ardagen,<br />
men vännen svarade att han väl sov länge eller n˚agot i den stilen, och det hela<br />
glömdes därefter bort i mängderna av sm˚aprat som ingen n˚agonsin försöker bry<br />
sig om. Det var först d˚a San ins˚ag att hon ju visste det exakta händelseförloppet.<br />
Hon visste att Clarenton vaknat med huvudvärk, att han tagit te, samtalet<br />
med Mario, att huvudvärken under konversationen förvärrades i grad med hans<br />
temperament.<br />
Hon visste att han s˚a sm˚aningom rentav börjat skälla ut Mario, och att han<br />
helt plötsligt tappat medvetandet och svimmat.<br />
Hon visste att Maik Senvy hört det hela och kommit till Marios undsättningen<br />
att bära in en madrass i köket och lägga den gamle prästen därp˚a. Därefter hade<br />
Mario med sin minimala men existerande sjukv˚ardsutbildning undersökt Cla-<br />
renton, och noterat att han andades och hjärtat slog rätt, att han inte s˚ag sp˚ar
fr˚an varken inre eller yttre blödningar, och hans ögon reagerade som vid REM-<br />
sömn. Efter allt som kunde tydas, hade prästen helt enkelt somna. De gjorde<br />
därefter inte ens n˚agra försök att väcka honom, utan de lät honom ligga och<br />
vila med en filt över sig, medan de började tillaga frukost.<br />
245<br />
En stund övervägde San att berätta det hela för sin make (vem annars fanns<br />
det att prata med här för en ensam hemmafru som aldrig socialiserat p˚a ön mer<br />
än nödvändigt?), men hon lät bli. Om Maik och Mario beslutat att l˚ata bli att<br />
berätta, s˚a hade de antagligen ett skäl, och hon anade att skälet var ett riktigt<br />
bra ett: panik är ett ganska onödigt element att inge i en massa stor nog att<br />
skapa en mindre armé.
246 KAPITEL 8. ODJURET<br />
4<br />
Amid Northen anlände efter nästan tv˚a timmars vandring genom snön till<br />
hamnen, och han satte sig p˚a knä att vila p˚a den v˚ata cementmarken som gick<br />
utmed vattnet. Han hamnade p˚a gränsen till den första av de tre bryggorna som<br />
gick ut ett trettiotal meter i havet, ständigt kantade av stora som sm˚a b˚atar.<br />
Bryggorna själva stod i normala fall lugnt där de stod, oberörda av väderlek,<br />
men under denna dag slogs de upp och ned i takt med v˚agorna, och under varje<br />
nedg˚ang var de helt täckta av vatten.<br />
Amid s˚ag genast ett flertal mindre b˚atar halv eller helt omkullvälta alterna-<br />
tivt vattenfyllda. De större b˚atarna tycktes klara sig betydligt bättre, men han<br />
s˚ag änd˚a i alla fall en som fallit helt upp och ned, och som han var skeptisk till<br />
om den skulle kunna lagas helt igen. Vad som chockerade honom mest, dock,<br />
var en roddb˚at av den billigare sorten, som inte bara slitit sig fr˚an sin kedja<br />
utan dessutom slagits upp p˚a land, och som l˚ag en bit bort˚at hamnkvarteren,<br />
upp-och-nedvänd och sönderslagen p˚a tv˚a olika ställen.<br />
Plötsligt slogs han av en tanke, och han försökte se förbi hustaken, om<br />
fyrtornet fortfarande stod i andra änden av ön. Han s˚ag det inte, och han s˚ag<br />
inte heller dess ljus ute i havet, men han antog att det snarare handlade om<br />
hustak som stod i vägen, och av den mörkande snön i luften. Eller i värsta fall<br />
ett elavbrott, men borde inte ett fyrtorn ha reservenergi?<br />
Han visste definitivt att han kunde se fyren fr˚an bryggan, men tanken p˚a<br />
att g˚a ut p˚a den när som helst sönderslagna träbit som stod nittio grader ˚at<br />
bägge h˚allen om vartannat samt halva tiden var vältäckt av vatten var inte<br />
speciellt lockande om han inte ville sluta som hans systers förbannade katt.<br />
Idén att fyrtornet skulle ha fallit var för den delen idiotisk — kraften som<br />
n˚agonting s˚adant skulle kräva skulle vara ofattbar, och han skulle för den delen<br />
ha hört om det fr˚an n˚agon, om inte annat hans mor eller syster som älskade
att sprida s˚adana nyheter. För vad var oddsen att det skulle ha hänt sedan han<br />
gick hemifr˚an?<br />
247<br />
Med ens avbröts hans tankeg˚ang, när han s˚ag upp en bit över hustaken.<br />
Ovan dem, bortom den kringvirvlande snön, s˚ag han himlen. Och i den, bortom<br />
de mörka och kringsusande molnen, s˚ag han den bläcksvarta natthimlen. Amid<br />
stannade upp med nacken s˚a rak att det gjorde ont, och i denna öppning av<br />
himlavalvet s˚ag han en stjärna — en stark stjärna, tydligt synlig trots all snö<br />
och trots molnen. Han försökte minnas tillbaka till de g˚anger hans far försökt<br />
undervisa honom i hur man identifierade de olika stjärnorna och planeterna,<br />
men han ins˚ag att han verkligen inte hade en aning om vad det var för n˚agonting.<br />
Men den var vacker, och den var precis vad han behövde.<br />
Ett moln drog förbi den lilla synliga portionen av himlen, och Amid kände<br />
sig som om han väcktes ur en förtrollning. Han blinkade flera g˚anger och s˚ag<br />
sig yrvaket om. Sedan lade han ansiktet i sina händer och försökte andas, med<br />
ett hjärta som slog snabbare än n˚agonsin förut.<br />
Efter att ha suttit stilla i ett par minuter ville han ˚ater röra sig (först˚aeligt<br />
för den som n˚agon g˚ang f˚att vara med om en längre promenad i snöstorm),<br />
och han ställde sig upp och började se sig om. Génoli hade sagt att han skulle<br />
g˚a till hamnen, och att han sedan skulle f˚a vidare instruktioner, och först nu<br />
började han funderade hur det skulle ske. Skulle Vitsvartsnubben själv faktiskt<br />
dyka upp här?<br />
Men han hann inte fundera länge förrän han fick svar.<br />
“Tredje vägen mot staden”, sade Génolis röst lugnt och tydligt men änd˚a<br />
högt nog att tydligt överljuda b˚ade vinden, v˚agorna och de ständigt sl˚aende<br />
b˚atarna. Amid for runt och s˚ag sig om, men klimatet hade inte förändrats det<br />
minsta, för att inte tala om det faktum att ingen man i svart kostym stod<br />
n˚agonstans i närheten. Om n˚agonting s˚a talade han direkt i hans huvud.<br />
säkert.<br />
S˚a jag följer röster i mitt huvud, tänkte han sarkastiskt. L˚ater lika sunt som
248 KAPITEL 8. ODJURET<br />
“Génoli?”, sade han tyst för sig själv och snurrade ett varv till, s˚ag ut även<br />
mot det mörkret som var hamnkvarteren, och ut p˚a bryggorna.<br />
Inget svar.<br />
Han s˚ag sig om ett tag till, men sedan bestämde han sig för att om Génoli<br />
ville visa sig skulle han visa sig, och det var punkt. Han andades därför djupt<br />
och gick mot den tredje gatan in mot staden.
5<br />
249<br />
Kyssar längs hans hals samtidigt som dessa varsamma, lena händer smekte<br />
längs hans h˚ariga mage och bröst, upp genom hans h˚ar och ned längs halsen när<br />
hon övergick att kyssa hans mun, lät sin tunga leka över hans läppar, tänder<br />
och tunga medan hennes händer höll om hans mage, drog med naglar över hans<br />
rygg, gled ned över hans h˚ariga l˚ar och retsamt hastigt smekte över de omr˚aden<br />
där han allra helst ville ha hennes händer, hennes allt. Han drog själv sina grova<br />
händer över hennes lena axlar, kupade hennes högra bröst med den ena handen<br />
medan den andra slank ned till de nedre regionerna. Hon andades njutsamt ut,<br />
och nafsade i hans öra varp˚a hon viskade n˚agonting p˚a franska som han inte<br />
förstod.<br />
Den vackra kvinnan som presenterat sig som Zoe tog tag om hans bägge<br />
händer och höll fast dem bakom hans nacke medan hon retsamt blottande sin<br />
nakna, mjölkvita kropp bara lätt upplyst av det fladdrande skenet fr˚an ett ti-<br />
otal levande ljus runtom i kammaren. Han s˚ag med giriga ögon detalj efter<br />
detalj över hennes kropp, fr˚an den smala, perfekta magen över de fasta, perfek-<br />
ta brösten, den l˚anga, vackra nacken, den perfekta kroppen av en kvinna som<br />
inte kunde vara mer än femton fyllda. Hennes kolsvarta h˚ar satt uppsatt med<br />
en n˚al, men med en smidig, välinövad rörelse drog hon ut det och lät det falla<br />
ut över hennes axlar och hennes fylliga bröst. Hon lutade sig fram över honom<br />
och lät honom njuta av hennes varma bröst mot hans hals medan han trängde<br />
in i henne, och de bägge stönade djupt i akten av kärlek.<br />
Alldeles när han var p˚a väg att n˚a fram den sista vägen viskade hon i hans<br />
öra igen, och i extasen märkte han först inte alls vad hon sade (och för den<br />
delen hade han under den senaste halvtimmen fullt ignorerat allt hon viskat d˚a<br />
han inte kunde ett ord p˚a franska). Men när han förstod vad hon menade ryckte<br />
han till, och han ryggade genast tillbaka fr˚an den kvinna som l˚ag över honom.
250 KAPITEL 8. ODJURET<br />
“Du är drakens.”<br />
Över honom l˚ag inte längre den femton˚ariga fransyskan han s˚a väl mindes<br />
fr˚an sin tid i Frankrike 1987, den gudinna som besökt hans drömmar varje natt<br />
sedan dess — över honom l˚ag nu istället ett barn, en liten flicka, och i paniken<br />
ins˚ag han att hon inte kunde vara mer än ˚atta eller nio ˚ar gammal.<br />
Den lilla flickans h˚ar var inte utsläppt och svart, utan tovigt och mörkt av<br />
smuts trots att det i grunden verkade ha varit blont. I det fladdrande ljusskenet<br />
s˚ag han hur denna flicka inte ens hade antydningar till bröst p˚a sin slitna,<br />
smutsiga kropp, och magen var knappast attraktivt smal — den var mager och<br />
med klart synliga revben, som p˚a ett barn som inte blivit matad p˚a dagar,<br />
veckor. Flickans ansikte var tydligt det av just ett barn, med runda, sorgsna<br />
ögon, och med dem s˚ag hon rakt in i Fader Albert Clarentons själ.<br />
“Du är drakens”, sade flickan igen, och Clarenton s˚ag en t˚ar rinna för hennes<br />
ena kind när hon ˚ater lade sig ned mot honom och kysste hans nacke som Zoe<br />
hade gjort dessförinnan. Han flämtade till av chocken, av allt vad som hände<br />
och inte hände, och han var p˚a väg att rentav ta tag i och kasta iväg den lilla<br />
flickan som l˚ag över hans nakna kropp och försökte älska med honom när —<br />
†<br />
— ett bett, ett fruktansvärt, brinnande varmt bett i hans nacke, som det fr˚an<br />
en vampyr ur en kultfilm. Clarenton skrek av den plötsliga, svidande smärtan,<br />
och blundade djupt, som för att stänga ute den kalla världen. Han försökte att<br />
dra sina händer mot det svidande s˚aret i nacken, försökte slita bort det odjur<br />
till flicka som bet honom och sög i sig hans blod, men hans händer var plötsligt<br />
fast, utan att han märkt n˚agonting förändras.<br />
Blott rostande järn svarade hans handleder när han försökte dra till sig<br />
händerna, och när han slet upp ögonen s˚ag han till sin förv˚aning ett förändrat<br />
rum, och precis samtidigt som han ins˚ag att ingen flicka eller för den delen<br />
n˚agon annan l˚ag p˚a honom, ins˚ag han ocks˚a att han l˚ag p˚a ett iskallt bord
av metall, och att hans fötter och händer satt fast i handbojor spända med<br />
järnkedjor som rasslade i hans försök att komma bort.<br />
251<br />
Clarenton var lika naken som förut, och i paniken började han att kasta<br />
med sin kropp upp och ned och till sidorna, trots den smärta och de s˚ar han<br />
˚asamkades. Han sökte göra allt för att slita sig loss, med det enda resultatet<br />
att han istället slet upp stora revor av skinn fr˚an sina handleder och sina vader<br />
respektive. I hetsen slog han i huvudet mot metallbordet, och gav till sist upp.<br />
Flämtandes s˚ag han sig omkring, och han ins˚ag att det var svart vart˚at han än<br />
s˚ag — inget golv, inget tak och inga väggar var synliga.<br />
Det är bara mörkt, sade en röst n˚agonstans inom honom.<br />
Eller s˚a finns ingenting mer än bordet, svarade en annan. Och det här är<br />
ditt öde. Ligga här tills döden omfamnar dig.<br />
Först teg den gamle mannen, men det varade inte länge innan han förstod<br />
att det enda han kunde göra var att skrika, skrika p˚a hjälp, och s˚a var det vad<br />
han gjorde. Men han hann inte l˚angt innan ett ljus kom fr˚an ena änden av<br />
rummet, ett ljus fr˚an vad som liknade en dörr med en siluett inuti, en siluett<br />
av<br />
(˚ah, nej )<br />
en liten flicka.<br />
döden?<br />
Siluetten av flickan kom närmare bordet där han l˚ag, och dörren bakom<br />
henne stängdes med en kraftig smäll som ekade i det väldiga rummet. När s˚a<br />
flickan kom tillräckligt nära Clarenton för att han skulle kunna se henne, s˚ag<br />
han att han haft rätt i vad han först misstänkt, att det var samma flicka som<br />
han sett förut, men nu med kläder p˚a sig. Om man nu kan kalla det hon bar<br />
för kläder — det var snarare gr˚aa trasor som likväl kunde vara resterna av en<br />
trasig gardin hon funnit p˚a soptippen.<br />
Flickan ställde sig intill bordet som hon bara knappt n˚adde upp till, och hon<br />
s˚ag p˚a den nakna prästen framför sig, fr˚an topp till t˚a, med en intetsägande om
252 KAPITEL 8. ODJURET<br />
än sorgset oskyldig blick.<br />
Senare fastnade hon vid hans ögon.<br />
“Du är en syndare”, sade hon.<br />
“Nej!”, sade Clarenton förtvivlat. “Snälla... vem du än är, var jag än är...<br />
släpp mig. Jag har en fam —”<br />
“Du ljuger.”<br />
“N—”<br />
“Du är en präst. Du ska inte ljuga. Du syndar.”<br />
“Jag —”<br />
“Du är drakens.”<br />
Clarenton försökte fatta ord, men fann inga att beskriva det kaos som just<br />
nu var hans hjärna.<br />
“Vem är draken?”, fr˚agade han till sist flämtande, och han försökte att resa<br />
sitt huvud för att se flickan bättre. Hans nacke vägrade böja sig mer ˚at det<br />
h˚allet, och s˚a föll han h˚art tillbaka med det tunnh˚ariga bakhuvudet mot den<br />
iskalla metallen.<br />
“Vi litade p˚a dig”, sade flickan med en röst, om möjligt sorgsnare än förut.<br />
“Vi behövde dig. Och du sade att vi kunde lita p˚a dig. Du sade att du var<br />
v˚aran.”<br />
“Vem... är —”<br />
Clarenton hade varit nära att börja skrika ˚at den lilla flickan, men avbröt<br />
sig genast när han stirrade rakt upp och plötsligt s˚ag n˚agonting som han var<br />
övertygad om inte funnits där förut.<br />
Över honom, kanske tv˚a meter precis över hans nacke, hängde en glimman-<br />
de, sylvass pendel, med yxliknande egg om alla kanter. Den svängde fram och<br />
tillbaka i en kraftig rörelse som bara kunde vara av objekt av enorm tyngd. För<br />
att göra saken värre — när han stirrade p˚a pendeln ins˚ag han att den sakta<br />
men säkert sänkte sig ned˚at, steg för steg för varje svängningsrörelse. Han ins˚ag<br />
vad som var p˚a väg att hända om inte pendeln hindrades.
253<br />
Clarenton försökte protestera till flickan, men kunde bara˚astadkomma stönande.<br />
Han drog i b˚ade sina händer och sina ben, försökte komma loss, men det var<br />
lönlöst, förgäves, och det enda det resulterade i var att djupare s˚ar revs fram<br />
där handbojorna satt.<br />
“Nej!”, lyckades han till sist gr˚atande skrika fram. “Det är inte rätt! Det är<br />
inte —”<br />
oss.”<br />
“Vi litade p˚a dig”, sade flickan ˚ater igen. “Vi trodde p˚a dig. Du skulle hjälpa<br />
“VEM ÄR DU?”<br />
“Du vet vem vi är.”<br />
Pendeln var nu en knapp meter ifr˚an Clarentons hals, och han kunde tydligt<br />
höra det undanträngande ljudet när den svingade förbi, när den skar h˚al i den<br />
luft den passerade.<br />
“Snälla”, stönade han. “Jag har inte gjort n˚agonting ont. Jag är en präst<br />
— jag älskar allt levande och allt—”<br />
“Fler lögner”, sade flickan sorgset. “Fler lögner och falska ord. Du är—”<br />
“VEM ÄR DEN JÄVLA drakeN?”<br />
Pendeln svängde förbi bara ett f˚atal decimeter fr˚an hans blottade hals, och<br />
han kände svetten rinna och klia i sitt ansikte. Han slet i händerna och kedjorna<br />
rasslade, men till intet hjälp. Han slog med huvudet men allt det gjorde var att<br />
ge honom ett blodigt s˚ar i bakhuvudet som under andra omständigheter genast<br />
skulle oroa honom rejält.<br />
Men det fanns högre prioriteringar.<br />
“VEM ÄR DEN JÄVLA drakeN?”, skrek han igen, “VEM ÄR DU?”<br />
Men flickan teg. Flickan bara s˚ag p˚a när pendeln sänkte sig ytterligare cen-<br />
timeter, och s˚ag p˚a när Clarenton tydligt kände luften fläkta mot hans nacke,<br />
svängningen innan det var hans tur att träffas. Pendeln sänkte sig, och föll en<br />
sista g˚ang. Clarenton stängde ögonen, och han skrek:<br />
“DIN JÄVLA—”
254 KAPITEL 8. ODJURET<br />
“—HOR...”<br />
†<br />
Han l˚ag inte längre fastbunden p˚a metallbordet. Flickan stod inte längre<br />
bredvid honom. Han hade inte längre en dödlig pendel hängande över sin hals.<br />
Clarenton stod i en mörk skog, fortfarande helt naken och fortfarande med<br />
ömmande, djupa s˚ar i sina handleder och vader efter handbojorna, för att inte<br />
tala om det blödande s˚aret i sitt bakhuvud efter att ha slagit det alldeles för<br />
v˚aldsamt, alldeles för m˚anga g˚anger mot det h˚arda metallbordet. Förvirrat och<br />
fortfarande panikslagen sedan pendelns sista svängningsrörelse, kände han sig<br />
försiktigt p˚a nacken.<br />
Inte en skr˚ama efter pendelns sylvassa egg.<br />
Inte en skr˚ama efter vampyrflickans bett i Paris.<br />
Albert Clarenton hann inte ens se sig om i den mörka skogen, förrän han<br />
kände en stickande lukt, en lukt han inte genast kände igen men som han kopp-<br />
lade till tända brasor och till grillning. Han vände sig om, och bortom skogen s˚ag<br />
han ett svagt orange sken. Försiktigt stegade han fram över grenarna p˚a mar-<br />
ken, och han gick mot skenet. Skogen var täckt av mjuka höstlöv, men ocks˚a<br />
fallna, bladlösa grenar, vassa kvistar och spetsiga stenar, men den ˚aldrande<br />
prästen märkte dem inte ens skära in i hans ömma, bara fötter där han gick,<br />
som i trans, mot skenet.<br />
När han närmade sig blev b˚ade lukten och ljuset allt skarpare, och han<br />
började s˚a sm˚aningom att jogga, för att sekunder senare börja springa som han<br />
inte gjort p˚a decennier, för att senare när han kom ända fram plötsligt stanna<br />
upp helt och h˚alla andan, nästan ramlandes fram˚at av den plötsliga bromsen.<br />
Vad han kommit fram till var en cirkulär gräsplätt mitt i skogen, med kort-<br />
klippt gräs som...<br />
Som brann.
255<br />
Hela gräset brann, liksom skogen som följde det, men det förv˚anande var<br />
att fr˚an Clarentons position, till mitten av cirkeln gick en rad, som en stig, av<br />
gräs, helt orörd av branden som annars täckte cirkeln. Stigen var kanske en<br />
meter bred, fullt möjlig att g˚a, och det var sv˚art att motst˚a tanken att stigen<br />
var ämnad för honom.<br />
Och i mitten stod n˚agonting.<br />
Clarenton stod först stilla, s˚ag sig omkring, kände hettan fr˚an den gulröda<br />
elden, ville mer än allt dra sig tillbaka, ville springa tillbaka till sängen och den<br />
franska horan, ville att drömmen skulle sluta som den brukade, sluta där den<br />
var menad att sluta...<br />
Men i samma stund ins˚ag han att det inte handlade om ett val val, utan det<br />
handlade om vad allt handlade om, vad hans liv handlade om, det handlade om<br />
(blind tro)<br />
att ta stegen fram˚at, att g˚a p˚a den stig han visste var menad för just honom,<br />
stigen orörd av eld. Han skulle g˚a stigen fram˚at, och se vad som fanns i mitten<br />
av cirkeln.<br />
Som i en trans började Fader Albert James Clarenton att g˚a fram˚at, och han<br />
kände genast eldens närhet när han kom in p˚a stigen och stod mitt emellan de<br />
tv˚a bränderna, skiljd ifr˚an dem som av en osynlig vägg, men ändock kännandes<br />
den brännande hettan. Eldarna brände om hans axlar och hans höfter, och han<br />
kunde allt för tydligt föreställa sig att den trots allt plötsligt skulla ta in p˚a den<br />
orörda stigen, att han sprang men inte kunde hinna ut, att elden omringade<br />
och s˚a sm˚aningom, sakta men säkert slukade honom, brände hans sköra hud<br />
och mjuka kött till en hög med svart kol, att han dog brinnandes, skrikandes...<br />
För sitt inre öga s˚ag han hur den lilla flickan stod utanför elden och s˚ag p˚a<br />
medan han brann in i döden, hur hon skrattade, sade du är drakens ännu en<br />
g˚ang, och en till g˚ang p˚a den. Lika väl visste han av erfarenhet att det kunde<br />
vara just det som var p˚a väg att hända... men n˚agonting n˚agonstans djupt inom<br />
honom sade att det inte var s˚a. Att han var menad att n˚a cirkelns mitt, inte
256 KAPITEL 8. ODJURET<br />
pl˚agas till döds utan att f˚a se den.<br />
I mitten stod en badtunna. En rund badtunna i trä, fylld till toppen med<br />
vatten som först l˚ag stilla, men medan han s˚ag p˚a det började det l˚angsamt<br />
koka av hettan fr˚an den omringande elden.<br />
Clarenton svalde djupt, och s˚ag ned i vattnet. Han mötte sin egen spegelbild,<br />
som tynade bort allt mer när vatten började bubbla av värmen. Men ingenting<br />
mer. Och just när han som mest trodde att ingenting mer väntade honom utöver<br />
hans egen, först˚aeliga spegelbild, dök n˚agonting upp ur vattnet och fick honom<br />
att stappla till, att precis undvika att trampa mitt i elden.<br />
I mitten av badtunnan flöt n˚agonting upp, som en hummer ur ett kokande<br />
vattenbad, och när han stirrade p˚a det förstod han allt säkrare att det var<br />
kroppen av ett barn.<br />
Kroppen av en flicka med blont h˚ar, tovigt och smutsigt, slitet som hela<br />
hon. Flickan hade p˚a sig samma gr˚aa trasor som hon haft p˚a sig när hon sett<br />
Clarenton ligga p˚a metallbordet, men de var nu sönderslitna över ryggen, upp-<br />
rivna i reva efter reva, och under varje reva syntes ett s˚ar i hennes rygg... röda<br />
s˚ar, s˚ar efter vad som inte kunde vara annat än en piska.<br />
Clarenton fick problem med att andas. Han andades tyngre och högre och<br />
ins˚ag snart att han hyperventilerade. Han tog ett par steg bak˚at, tillbaka in i<br />
stigen, fortfarande bara precis undvikandes elden, och han blundade djupt när<br />
han tog steg efter steg till.<br />
“Det här är en dröm”, viskade han s˚a lugnt han kunde till sig själv. “En<br />
dröm — det är allt. En dröm. Jag vaknar snart.”<br />
Han vände sig om, mot stigens utg˚ang, och han öppnade ögonen.<br />
Framför Albert Clarenton p˚a stigen stod den döda flickan, hon med kläderna<br />
sönderslagna av piskrapp. Hennes kläder var dyngsura och vatten droppade fr˚an<br />
hennes blöta h˚ar och fr˚an ögonfransarna till de kalla, döda ögonen som s˚ag rakt<br />
p˚a den gamla prästen. Han ville skrika, men han kunde inte, och istället ramlade<br />
han baklänges och satte sig rakt i elden.
257<br />
Flickan närmade sig med ett steg, och reflexivt valde Clarenton en högre<br />
ondska över en lägre. Han kastade sig djupare in i elden medan han kände hur<br />
den skar in i hans hud, hur den tog fäste i hans vita h˚ar och han kände stanken<br />
när den gjorde ett bättre jobb än en komplett vaxning när det gällde sm˚ah˚aret<br />
över hela hans kropp. Han kände och s˚ag hur skinnet under fötterna och p˚a de<br />
blodiga vaderna och händerna och benen sprack upp, och han s˚ag hur blodet<br />
och köttet som rann ut bäst beskrivet kokade, fortfarande i och klängandes p˚a<br />
hans kropp.<br />
Och genom de brännande flammorna s˚ag han den lilla flickan se p˚a honom<br />
med sina döda ögon — han s˚ag henne stirra p˚a honom, och samtidigt som han<br />
kände stanken av brinnande människokött ins˚ag han vilka ord flickan hade p˚a<br />
läpparna, trots att han inte kunde höra henne själv uttala dem.<br />
“Du... är... drakens.”<br />
†<br />
Alla sov i Maryvilles katolska kyrka. Ingen märkte hur Clarenton, där han<br />
l˚ag i köket s˚asom bara San, Mario och Maik Senvy kände till, vände och vred<br />
sig i sömnen, hur hans mun stängdes och öppnades i vad som var stön och inte<br />
snarkningar, hur hans händer spändes och släpptes, spändes och släpptes.<br />
Oroa dig inte. Han dör inte i sin sömn. Men efter˚at önskar han troligtvis att<br />
han gjorde det, istället för att f˚a uppleva den pl˚agsamma smärtan i att brinna<br />
ihjäl, utan att ens f˚a uppleva sorglösheten i dödens tomhet därefter.
258 KAPITEL 8. ODJURET<br />
6<br />
Amid Northen hade väntat sig att han skulle f˚a g˚a p˚a vägen tills Génoli gav<br />
honom nästa signal av fortsatt vägbeskrivning, men i samma ögonblick som<br />
han gick förbi huset visste han att han hade hittat precis rätt. Han kände det.<br />
Han kände blodet rusa i sina ˚adror, han kände den känsla som han antog att<br />
människan alltid bara känt vid tv˚a tillfällen: vid den brinnande lustens sex, och<br />
vid den blodiga dödens krig.<br />
Huset s˚ag ut som precis vilket hus som helst. Det var förbi hamnkvarteren<br />
men fortfarande relativt nära till vattnet, trots att det inte syntes fr˚an hamn-<br />
gatan. Huset var p˚a en v˚aning, och av normalstorlek — han gissade p˚a tre eller<br />
fyra rum, samt kök och badrum.<br />
Han stirrade p˚a huset länge, st˚aende p˚a gatan utanför, upplyst endast av<br />
en enda gatulampa, alla andra hus släckta... men s˚a, just när han tänkte p˚a<br />
det, s˚ag han en enda lampa tändas i ett av rummen i just Hennes Hus. Kanske<br />
badrummet, kanske sovrummet, kanske köket. Han hade ingen aning. Men han<br />
hade en brinnande lust att f˚a veta.<br />
Hon är vaken.<br />
S˚a slogs han av en hemskare tanke.<br />
Hon väntar mig.<br />
Génoli hade kallat henne en demon. Amid visste inte den exakta innebörden<br />
av detta, men var det omöjligt att även hon, liksom Génoli, hade förm˚agan att<br />
se in i framtiden, och att först˚a när hennes<br />
(mördare)<br />
förintare annalkades? Var det verkligen dumt att anta att hon inte höll<br />
vapen och ammunition redo för ett sista slag mot det goda?<br />
Amid Northen svalde, och tog lugnt f˚atalet steg fram till Hennes staket.<br />
Han lade sin bara, av kylan domnade hand p˚a den kalla järngrinden.
“Hennes namn”, hade Génoli sagt, “är Amanda Turner.”<br />
Amid kände inte igen namnet. “Vem är hon?”<br />
†<br />
259<br />
“Vi kan inte säga mycket mer. Hon lär inte bli n˚agot problem, men hon<br />
m˚aste... hon m˚aste försvinna.”<br />
Amid Northen nickade.<br />
“Det största problemet är inte om du kan besegra henne, min son”, sade d˚a<br />
Génoli.<br />
“Vad är problemet?”<br />
“Om du klarar av att döda.”<br />
Amid Northen s˚ag ned i golvet av det Ingenting de stod i.<br />
“Kom ih˚ag”, fortsatte Génoli, “att hon inte är en människa. Hon är en<br />
varelse av ren och komplett ondska. Men hon framst˚ar som en människa, och<br />
du kommer omöjligen att se henne som n˚agonting annat än en människa du<br />
behöver döda, oavsett hennes sanna form.”<br />
Amid svalde, och s˚ag Génoli rakt p˚a det skuggade omr˚adet där hans ögon<br />
m˚aste finnas.<br />
“Jag är redo. Jag klarar av det.”<br />
†<br />
Amanda Turners trädg˚ard var täckt av snö, och stigen fr˚an grinden till<br />
huset var varken skottad eller täckt av n˚agra som helst sp˚ar. Halvvägs genom<br />
den djupa snön s˚ag Amid att lyset slocknade i rummet det varit tänt i, bara<br />
för att strax tändas i rummet intill.<br />
Badrum, tänkte han. Hon gick p˚a toa, nu gick hon till ett annat rum. Hon<br />
väntar p˚a mig.
260 KAPITEL 8. ODJURET<br />
Han vandrade fram till trappan som ledde upp till Amanda Turners yt-<br />
terdörr. Dörren var av trä, men med linjer av färgat glas som skulle ge den<br />
inneboende en slags artig typ av titth˚alsmöjlighet. Amid tänkte att om hon nu<br />
inte öppnade för honom, om han m˚aste bryta sig in, är detta det allra bästa<br />
sättet — bara sl˚a sönder glaset, sträck in handen och vrid om l˚aset inifr˚an. Det<br />
gör de alltid p˚a TV.<br />
Men han behövde inte börja med att bryta sig in. Génoli hade aldrig speci-<br />
fierat hur han skulle göra det hela, och ingen av dem verkade veta om Amanda<br />
Turner faktiskt visste vem Amid Northen, vad han skulle göra med henne, och<br />
att han skulle komma just denna natt. Om han bröt sig in nu, när han dess-<br />
utom visste att hon var vaken, skulle han genast kalla sig hennes fiende. Om<br />
hon sedan visste att han var hennes<br />
mördare<br />
förintare, eller om hon antog att han var en simpel inbrottstjuv, var i sig<br />
irrelevant. Om han däremot ringde p˚a, hade han en chans att förklara sig, han<br />
hade chans att hitta p˚a en historia och f˚a henne att tro den.<br />
S˚a vad är din historia?, fr˚agade han sig själv. Han ins˚ag först nu vad han<br />
kanske skulle ha ägnat resan dit ˚at — men allt kändes ständigt s˚a l˚angt borta.<br />
Nu stod han vid Amanda Turners ytterdörr, hon var till och med vaken trots<br />
att klockan säkert var minst tv˚a p˚a natten, och han hade inte bestämt ett dugg<br />
av vad han skulle göra, vad han skulle säga. Hur skulle han g˚a till väga? Han<br />
ins˚ag nu att han i alla fall kunde ha tagit med sig en kniv, istället för att anta<br />
att han kunde improvisera p˚a n˚agot vis. Génoli hade sagt att det var en enkel<br />
match... men Génoli kunde ha fel.<br />
Du har g˚att vilse p˚a väg till kyrkan, sade plötsligt en röst i hans huvud. Du<br />
skulle dit men gick fel och vet nu inte var du är... du fryser, du är hungrig och<br />
trött... vem hon än är kan hon inte säga nej till det.<br />
Ens om hon är en medhjälpare i ˚ateruppväckandet av Antikrist till jorden?,<br />
fr˚agade en andra, kritisk röst. Ens om hon vet att du är hennes förintare?
261<br />
Den första rösten teg. Amid Northen var säker p˚a att det änd˚a var den<br />
bästa idén han n˚agonsin skulle f˚a.<br />
Och s˚a knackade han plötsligt, innan han ens hann bestämma det för sig<br />
själv, p˚a Amanda Turners dörr.
262 KAPITEL 8. ODJURET<br />
7<br />
Amanda Turner släckte i badrummet och gick tillbaka ut i vardagsrummet,<br />
vidare ut till det mörka köket, och tände lampan där för att kunna se vad hon<br />
gjorde när hon tog fram ingredienser till en gin och tonic. Hon gäspade när hon<br />
blandade det hela i ett glas, lade i ett par isbitar och smuttade p˚a det, där hon<br />
stod i fönstret.<br />
Snön föll fortfarande där ute, och vindarna slog p˚a det vis som de senaste<br />
dagarna blivit det vanliga, men allt verkade... lugnare.<br />
Kanske var hon bara trött, kanske var hon redan lite onykter — hon hade<br />
trots allt druckit ett par glas vin även innan denna drink — men allt verkade<br />
helt enkelt mer avslappnat, mer overkligt. Det kändes mindre stormaktigt, mer<br />
harmoniskt p˚a ett vis, mer... julafton. Snöflingorna föll utanför precis som de<br />
alltid gör, men samtidigt l˚angsammare, mer stilla.<br />
Ett ögonblick tyckte den gamla kvinnan att hon skymtade n˚agonting därute,<br />
och för ett än kortare ögonblick var hon övertygad om att det var samma hund<br />
som hon sett där ute flera veckor tidigare. Hon tryckte upp sitt ansikte mot den<br />
immiga fönsterrutan, och s˚ag ut i mörkret, men s˚ag ingenting annat än snö. Ett<br />
f˚atal av gatlyktorna hade slagits ut av stormen, men de flesta var fortfarande<br />
fungerande, bland dem den direkt utanför hennes hus, men det var sv˚art att<br />
skymta n˚agonting annat än dess direkta sken.<br />
P˚a n˚agon niv˚a ins˚ag hon dessutom vilken absurd idé det var att en hund<br />
skulle klara detta väder. Antagligen hade byrackan en ägare, och d˚a hade den<br />
väl förhoppningsvis (för dess egen skull) släppts in vid det här laget. Och om<br />
den inte hade det, d˚a hade den väl änd˚a dött av kylan och bristen p˚a mat vid<br />
det här laget?<br />
Hon slog av sig tanken med en förvirrad skakning p˚a huvudet, och tog sin<br />
gin och tonic i en skakande hand, för att g˚a tillbaka ut i vardagsrummet —
TV:n tog inte längre emot n˚agra sändningar sedan ett par dagar tillbaka, men<br />
hon hade sina skivor och sina böcker där.<br />
263<br />
D˚a stannade hon med ens upp i hallen efter att ha hört ett ljud. Ett...<br />
knackande. Amanda Turner vände sig mot ytterdörren, men v˚agade inte närma<br />
sig den. Tystnad följde. Hade hon inbillat sig? Vinden slog d˚a och d˚a till extra<br />
h˚art — kanske var det det som kunde l˚ata som ett knackande?<br />
Men alla hennes fr˚agor besvarades när hon ˚ater hörde ett knackande. Ett<br />
tydligt, till och med högre, och högst verkligt, knackande.<br />
Hon flämtade till av chocken — vem kunde röra sig omkring p˚a gatorna i<br />
det här vädret? Och vem skulle besöka just henne, för den delen? Hon kände<br />
ingen, inte sedan hennes make och sedan Eve, hennes enda väninna, dog för<br />
flera ˚ar sedan.<br />
Änd˚a gick hon mot dörren, och försäkrade sig om att haspelkedjan l˚ag p˚a<br />
innan hon l˚aste upp det övriga l˚aset, och öppnade den en springa för att se ut<br />
mot mannen utanför.<br />
“Ja?”
264 KAPITEL 8. ODJURET
Kapitel 9<br />
Panik<br />
265
266 KAPITEL 9. PANIK<br />
1<br />
En knapp halvtimme efter att de givit sig av fr˚an vägkorsningen stod Tim<br />
Alfredsson, Aaron Christian, Jimmy Tour och Carl Mejnell utanför Mejnell mors<br />
hus i hamnkvarteren. Trots att vindarna här liksom överallt lät högt, märkte<br />
Aaron att man tydligt kunde höra v˚agorna n˚agra hundra meter söderut, och<br />
han ins˚ag att stackarna som hade b˚atar kvar i hamnen skulle f˚a ˚angra att de<br />
inte dragit upp dem p˚a land innan stormen.<br />
Ögonblicket som han s˚ag huset sprang Mejnell, som minuterna innan varit<br />
trött till den graden att han velat sätta sig och vila, förbi den uppbl˚asta grinden<br />
och fram till dörren, varp˚a han genast började leta fram en nyckelknippa fr˚an<br />
jackfickan, och när han funnit rätt nyckel l˚aste han med darrande händer upp<br />
och öppnade dörren. När han kommit in i värmen lät han dörren st˚a öppen, och<br />
han ropade n˚agot de andra inte hörde genom vinden, medan han själv hastigt<br />
sprang upp för trapporna.<br />
De övriga i sällskapet s˚ag p˚a varandra och gick sedan in genom dörren och<br />
upp efter pojken.<br />
†<br />
Fru Mejnells hus var precis som vilket hus som helst som tillhörde en äldre<br />
kvinna, tänkte Aaron när han sist av alla gick in och stängde dörren efter sig.<br />
Det var olidligt varmt, även i denna kyliga storm, och det var fyllt av prydnader<br />
i bokhyllor. Väggarna var täckta med foton fr˚an hela andra hälften av 1900-<br />
talet, och varenda rum var mer välstädat än en steril kirurgisal.<br />
Aaron hade aldrig först˚att logiken i speciellt det senare — om en människa<br />
nu blev äldre och klenare, vad var det d˚a som skapade ett större intresse i<br />
städning? Snarare borde väl en ung människa städa mer eftersom den orkar
med det, när den sedan städar mindre och mindre ju klenare den blev?<br />
267<br />
När han gick uppför trappan adderade han ytterligare saker p˚a sin lista,<br />
allra främst fluffiga rosa mattor som befann sig p˚a s˚a opraktiska platser som<br />
nu mitt i en trappa. Även här var väggarna dessutom fyllda av bilder, just<br />
här i en serie av foton täckande Carl Mejnells ton˚ar. I den första av bilderna<br />
stirrade en finnig fjorton˚aring med glasögon och en dinosaurietröja gapande<br />
tillbaka mot honom fr˚an en plats p˚a en veranda där han satt och läste i ett<br />
nummer av Samurai 3000. I nästa bild var han sexton eller sjutton ˚ar, och<br />
syntes sittandes vid vattnet p˚a Maryvilles västra kust, antagligen omedveten<br />
om kameran, kikandes mot vattnet där n˚agra barn Aaron inte kände igen roade<br />
sig. P˚a den här bilden hade han visserligen inte en serietidning i handen, men<br />
det faktum att sjutton˚aringens badbyxor hade en bild p˚a Spindelmannen och<br />
att hans handduk hade Xena the Warrior Princess sade tillräckligt för att<br />
Aaron skulle kunna fatta en ˚asikt om pojken fr˚an detta foto allena.<br />
“Aaron”, sade d˚a plötsligt Jimmy Tour uppifr˚an trappan. “Kom.”<br />
†<br />
Fru Mejnell var en kvinna p˚a kanske sjuttio ˚ar, med kritvitt h˚ar som hon<br />
till skillnad fr˚an de flesta kvinnor i sin ˚alder l˚atit växa l˚angt. I övrigt s˚ag hon<br />
ut precis som Aaron dömt av huset — som vilken sjuttio˚aring som helst. Hon<br />
hade ett ansträngt och strikt ansikte med rynkor som antydde om b˚ade vishet<br />
och senilitet där hon var precis emellan just de tv˚a stadierna av ˚aldrande.<br />
När Aaron kom upp l˚ag fru Mejnell i sin säng med flera filtar över sig, med<br />
händerna p˚a magen och med Mejnell sittandes p˚a knä vid hennes sida med<br />
huvudet vilande mot hennes barm. Till en början trodde han att hon sov, men<br />
sedan s˚ag han hennes lätt öppnade mun, hennes alldeles stilla bröst och hals,<br />
och hennes onaturligt bleka hud.<br />
Aaron Christian hade bara sett en död människa en annan g˚ang i sitt liv,<br />
och det ˚a det hastigaste bara n˚agon timme tidigare, men han kände genast igen
268 KAPITEL 9. PANIK<br />
Carl Mejnells mor som ännu en.<br />
Carl Mejnell, där han l˚ag lutad över sin moderns döda kropp, grät tyst och<br />
stilla, och tog efter en stund tag i hennes kalla, stela hand och kramade den<br />
h˚art, s˚asom hon s˚a m˚anga g˚anger kramat hans.<br />
De övriga stod i en halvcirkel bakom honom, och ingen visste vad de skulle<br />
göra eller säga. Jimmy Tour hade för en g˚angs skull tagit av sig hatten i respekt,<br />
och höll den nu i sina bägge händer framför magen. Tim Alfredsson hade först<br />
följt hans exempel vad gällde handposition, men hade känt sig onaturligt och<br />
lagt dem i kors över bröstet i stället. När s˚a även detta kändes onaturligt hade<br />
han lagt dem bakom sin rygg, vilket f˚att honom att känna sig som en officer<br />
vid en militärbegravning, men han bestämde sig för att nöja sig med det i alla<br />
fall.<br />
“Pojk”, sade Jimmy Tour efter att de st˚att s˚a i vad som kändes som en<br />
evighet. Mejnell upphörde genast sitt snyftande, och för ett ögonblick slutade<br />
han att skaka, men han kunde inte hjälpa att det ˚atervände efter bara sekunder.<br />
“Jag sörjer”, fortsatte den gamle cowboyen, “men det bästa är nog änd˚a att...<br />
att bara fortsätta just nu.”<br />
Mejnell vände sig om, hans glasögon p˚a sned och hans ögon irriterat röda<br />
av t˚ararna.<br />
“Fortsätta?”, fr˚agade han förvirrat med hes röst. “Bara fortsätta?”<br />
Jimmy Tour planterade ˚ater cowboyhatten p˚a huvudet, och han suckade.<br />
“Just nu —”<br />
“Min mor”, sade Mejnell tydligt som Jimmy Tour vore en trög tre˚aring, “är<br />
död.” Han greppade h˚ardare om hennes stela hand, som för att betona hennes<br />
dödhet. “Min mor... som tagit hand om mig i tjugosju ˚ar... är död.”<br />
“N˚a”, sade Tim plötsligt och harklade sig, “om du kanske tagit hand lite<br />
om dig själv under de tjugosju ˚aren kanske du skulle kunna göra annat än att<br />
sitta och lipa just nu.”
269<br />
Innan n˚agon av dem visste ordet av rusade Mejnell med ens fram mot Tim,<br />
slet tag i hans krage och knuffade till honom baklänges.<br />
Tim, som sist av allt väntade sig ett plötsligt anfall fr˚an den mesigaste skiten<br />
han träffat sedan tid och rum skapades, föll handlöst baklänges, men lyckades<br />
ta emot innan han slog bakhuvudet rakt igenom glasväggen till ett vitrinsk˚ap.<br />
Efter att ha ˚aterhämtat sig fr˚an den plötsliga chocken slog han i sin ilska runt,<br />
f˚angade tönten i hans t-shirt och slog till honom rakt i ansiktet med sluten<br />
näve. Glasögonen ramlade genast av och föll med ett kras till marken, liksom<br />
deras ägare när Tim släppte taget om hans krage.<br />
Gr˚atande kastade sig Mejnell förv˚anande nog upp igen och siktade en smäll<br />
rakt mot Tims ansikte.<br />
Tim hade kanske inte historiens bästa reflexer, men tillräckligt för att hinna<br />
ducka, sl˚a till sin anfallare i magen och fälla omkull honom p˚a sängen, tvärs<br />
över hans moders kropp. Gr˚atande lät Mejnell sig ligga där, med ett blödande<br />
s˚ar vid näsan och ett begynnande bl˚amärke runt sitt vänstra öga. Tim rättade<br />
till sin krage, och harklade sig som sig bör efter en överlägset vunnen strid.<br />
“Vad fan är det med dig, jävla unge?”, utbrast han ilsket och s˚ag p˚a de<br />
andra. B˚ade Jimmy Tour och Aaron stod bägge ännu förbluffade efter den<br />
hastiga humörsvängningen.<br />
“Du...”, stönade Mejnell, “jag ville bara...”<br />
“Vad ville du?”, fr˚agade Jimmy Tour honom — inte ilsket som Tim utan<br />
lugnt, stilla fr˚agande.<br />
“Hon är...”<br />
Han satte sig upp p˚a sängkanten och lade ena handen över sitt bl˚aa öga.<br />
Aaron sökte p˚a golvet och fann Mejnells glasögon, fann att b˚agen var lätt utböjd<br />
och att ena glaset var sprucket tvärs över, men att de borde fungera att se med.<br />
Han räckte över dem till Mejnell, som tog emot utan att tacka.<br />
“Hon är...”
270 KAPITEL 9. PANIK<br />
Mejnell gjorde ett försök att möta de andras ögon, ett försök att finna<br />
empati, eller ˚atminstone först˚aelse, men han ins˚ag att han var i fel sällskap och<br />
han gav istället upp. Han ställde sig upp utan att vända sig till sin mors kropp,<br />
och gick ned för trapporna, med de andras blickar efter sig.<br />
Aaron och Tim mötte blickar.<br />
“Okej?”, fr˚agade Aaron honom tyst.<br />
“Kunde slagit ihjäl den jäveln om han inte slutat”, sade Tim och flinade.<br />
Jimmy Tour gick fram till fru Mejnells kropp och kände p˚a hennes kind.<br />
“Det var inte alltför länge sedan”, sade han. “Hon är iskall, men hon har<br />
inte hunnit bli allt för stel ännu.”<br />
Tim Alfredsson blängde förvirrat p˚a honom, sedan skakade han p˚a huvudet<br />
“Jäkla Doktor död.” Han stirrade i golvet ett par ögonblick. Sedan: “Jag<br />
m˚aste skita.”<br />
Och s˚a försvann han nedför trapporna och in till toaletten.
2<br />
271<br />
När Fader Albert Clarenton mycket tydligt mindes att han brunnit till döds<br />
ögonblick tidigare, men änd˚a vaknade alldeles välm˚aende p˚a golvet, ins˚ag han<br />
med all säkerhet att det m˚aste vara en dröm. Det faktum att han sedan l˚ag<br />
naken i vad som främst kunde beskrivas som ett komplett ljus hjälpte först˚as<br />
hans teori ganska rejält.<br />
Medan han ställde sig upp, ins˚ag Clarenton sakta men säkert att han var<br />
helt naken, liksom i början av sin tidigare dröm, och vad han befann sig i var<br />
verkligen en komplett Vithet. S˚a l˚angt han kunde se var tillvaron helt ljus och<br />
tom, och han kunde definiera varken golv, tak eller väggar. Han s˚ag sig om, ett<br />
helt varv runt, och när han vände sig tillbaka dit han en g˚ang börjat s˚a s˚ag han<br />
—<br />
En man.<br />
En l˚ang, smal man helt klädd i en svart, skinande blank kostym, med vit<br />
skjorta därunder, allt prydligt anordnat p˚a ett vis som annars bara syntes i ko-<br />
stymreklamer. Mannen höll sina bägge händer bakom ryggen, och ett brett le-<br />
ende sträckte sig över hans smala, raka ansikte, prydligt inramat av välkammat,<br />
svart h˚ar.<br />
Men vad Clarenton genast slogs av var skuggan — precis vid näsan och<br />
till hans h˚arfäste hängde en skugga, trots att ingenting i rummet (eller var de<br />
nu var) möjligen kunde kasta en s˚adan skugga. Skuggan skrämde honom, inte<br />
minst för att han inte kunde se karlns ögon, och ögon var, enligt vad hans mor<br />
hade lärt honom, själens spegel.<br />
Fader Clarenton, som plötsligt ins˚ag att han var naken inför mannen och<br />
som därför med ens lade bägge händer över sin manliga skönhet, tog ett par<br />
steg bak˚at och bevakade den svartklädda mannen framför sig.
272 KAPITEL 9. PANIK<br />
“Vi tror bestämt inte vi har mötts”, sade mannen framför honom, och räckte<br />
fram en hand täckt av en svart läderhandske. “Det är vi som är draken.”<br />
†<br />
Clarenton, som alltid varit ganska pryd, lät bli att sträcka fram sin hand<br />
och bevakade istället misstänkt den man framför honom som just presenterat<br />
sig som draken.<br />
Mannen väntade ett tag och harklade sig sedan, och fr˚agade, med en gesti-<br />
kulerande läderklädd hand, “...och ni är...?”<br />
“C— Clarenton”, svarade mannen i fr˚aga. “Fader Albert Clarenton.”<br />
“Är ni rädd för oss?”<br />
Clarenton skakade p˚a huvudet, och s˚ag ned i det Vita golv de stod p˚a.<br />
“Det är ni”, sade draken, “även om ni kanske inte först˚ar varför. Vi vill bara<br />
säga direkt att vi är p˚a er sida. Vi är er vän... möjligtvis den enda vän ni kan<br />
finna just nu. Och för en tid fram˚at, skulle vi tro.”<br />
“Vad talar du om?”, fr˚agade Clarenton med nyfunnet mod som bestod till<br />
nittio procent av ren och skär nyfikenhet.<br />
“Ni vet att n˚agonting händer”, sade draken, “n˚agonting som är p˚a väg att<br />
hända. Även om det bara är n˚agonting du känner djupt inne.”<br />
Clarenton nickade. Visst var det s˚a.<br />
“Ni vet mycket väl att allt inte är som det ska vara. Och vi är här för att<br />
hjälpa er att först˚a vad. Hjälpa er först˚a den enkla och universella sanningen.”<br />
“Vad... vad är den enkla sanningen?”<br />
draken s˚ag sig demonstrativt om till höger och vänter, och vinkade därefter<br />
till sig Clarenton, som tog ett par steg närmare. S˚a viskade han:<br />
“De är ute efter er. Efter oss. Efter Gud.”<br />
“De?”<br />
“Alla. De vill se dig död, och ni vet redan om det.”<br />
“Mario.”
draken nickade.<br />
273<br />
“Han är en av de m˚anga — m˚ahända han inte är den diskretaste. Fader...<br />
älskar ni er Gud?”<br />
“Till slutet av världen.”<br />
“Inte längre?”<br />
“Ursäkta?”<br />
“Ingenting”, sade draken och viftade bort sin förra fr˚aga med handen som<br />
den vore en mygga. “Fader, har ni blivit besökt av en flicka?”<br />
Flickan. Den demon av djävulskap som stört hans bästa av drömmar, som<br />
bitit honom nästan medvetslös, flickan som lät honom lida p˚a ett tortyrbord<br />
och lät honom brinna ihjäl i elden...<br />
Flickan.<br />
“Vi visste väl det”, log draken. “D˚a vet ni ocks˚a, fader, vilka de är.”<br />
“De?”<br />
“De är Djävulens unders˚atar”, sade draken. “Och det är de som är ute efter<br />
oss, efter er, efter v˚ar älskade Fader Gud.”<br />
Ett tag var Clarenton nära att blint tro p˚a mannen framför sig, men sedan<br />
tänkte han efter.<br />
“Detta är en dröm”, sade han, “och liksom flickan är inte du riktig.”<br />
draken nickade.<br />
“Det är en dröm”, sade han. “Du ligger just nu och sover i Maryvilles<br />
katolska kyrka. I köket, rentav.”<br />
“Köket?”<br />
“Du minns nog varför när du vaknar. Du var med om en liten... händelse.<br />
Du har legat där i över ett dygn nu.”<br />
Clarenton verkade vara nära att avbryta honom igen, men draken fortsatte<br />
att tala.<br />
“Det är en dröm, men vi är riktiga. Vi kommunicerar m˚ahända via en<br />
drömkanal, men det gör inte oss mindre verkliga.”
274 KAPITEL 9. PANIK<br />
ge er.”<br />
“Och hur ska jag veta det?”<br />
draken tänkte efter, och sade till sist: “Det finns saker... en dröm inte kan<br />
“Vad menar du?”<br />
“Säg vad ni önskar. Och vi skall ge er det.”<br />
“En dröm kan ge mig allt. I en dröm kan jag ˚aldras tusen ˚ar utan att dö,<br />
jag kan g˚a i rymden utan rymddräkt och jag kan dyka utan luft. Ingenting du<br />
gör här bevisar dig.”<br />
“Men stöd oss”, log draken, “och ni skall f˚a det i verkligheten.”
3<br />
275<br />
Amanda Turner visste inte vad hon väntade sig p˚a andra sidan haspeln,<br />
men det var precis allt annat som hon mötte.<br />
Hon s˚ag ingen stark man fr˚an n˚agon typ av räddningsk˚ar som var där för att<br />
transportera henne till kyrkan, som väl var den mest möjliga förklaringen om<br />
hon tvingades lägga fram en. Snarare s˚ag hon en pojke, en liten, klen pojke dess-<br />
utom, säkert inte ens sexton ˚ar gammal. Pojken var blek och smal, med kolsvart<br />
h˚ar, nu täckt av snö . Under hans ögon s˚ag hon mörka p˚asar av utmattning.<br />
“Ja?”, sade hon nervöst, och undrade vad för anledning en inte ens myn-<br />
dig pojke kunde ha att göra här, utanför hennes dörr, klockan halv tre p˚a<br />
natten, mitt under en s˚adan storm dessutom. De olika orsakerna hon klassade<br />
som möjliga rusade runt hennes hjärna — antingen hade pojken g˚att vilse och<br />
behövde hjälp, resonerade Amanda, eller s˚a var han ute efter att sl˚a ihjäl henne<br />
och ta de ägodelar hon hade kvar. Kanske till och med hennes katt, för sina<br />
egna perversa nöjen.<br />
“Jag... jag gick... jag gick vilse. Jag skulle... till kyrkan”, stapplade pojken<br />
fram, förvirrad och skakande. “Jag fryser... f˚ar jag komma in?”<br />
Amanda Turner tvekade. Hon kände inte igen pojken alls, och hon var alltid<br />
lika osäker (eller försiktig, som hon föredrog att se det) när det gällde främlingar<br />
— och nu skulle hon plötsligt släppa in en i sitt hus. Samtidigt förstod hon inte<br />
poängen pojken kunde ha med att exempelvis försöka anfalla en gammal kvinna<br />
under just dessa omständigheter. Han skulle ha sv˚art att fly om han stötte p˚a<br />
problem, han skulle kunna bli sp˚arad i stormen, och även om han klarade sig<br />
och dödade henne s˚a skulle det väl i efterhand vara uppenbart för de andra<br />
vem som gjorde det? Allt för m˚anga ungdomar kunde väl knappast vara ute<br />
och springa i detta väder?
276 KAPITEL 9. PANIK<br />
Samtidigt försökte hon resonera kring möjligheten att pojken faktiskt talade<br />
sanning. Kanske hade han faktiskt g˚att vilse och behövde värma sig. Vem var<br />
hon d˚a att säga nej? Inte bara för sitt eget samvete eller för den delen för Gud<br />
faders ˚asikt om det hela — tänk bara vad hennes grannar, och samhället i<br />
stort, säger när de vaknar ur stormen som djur ur ide, och finner en död, ensam<br />
pojke p˚a Amanda Turners trappuppg˚ang, med sina fingernaglar uppskrapade<br />
till benknotorna. Med hans torkade blod p˚a hennes dörr.<br />
“Snälla?”, bad pojken när hon inte svarat p˚a nästan en minut.<br />
Hon kunde inte finna en ursäkt att lämna honom ute i kylan — i en<br />
regnstorm, visst, men inte i en storm som kunde ta pojkens unga liv. S˚a la-<br />
de hon bort haspeln, och öppnade dörren för att släppa in den förfrusna pojken<br />
i värmen.<br />
†<br />
När dörren öppnades för Amid Northen och han s˚ag Amanda Turner för<br />
första g˚angen blev han helt överrumplad. Med informationen han f˚att fr˚an<br />
Génoli s˚a hade han först˚att att hon inte var en krigarprinsessa med shuri-<br />
kenbälte och revolvrar i händerna, men att hon var en gammal tant? ˚Attio ˚ar<br />
kunde inte räcka att beskriva henne, och hon s˚ag inte heller ens ut att vara stark<br />
för sin ˚alder, snarare verkade hon p˚a väg att ramla omkull för varje steg hon<br />
tog. Men efter en tystnad som kändes som ˚ar l˚ang, ins˚ag han att han behövde<br />
tala, och att han trots förändringen behövde h˚alla fast vid sin plan. Han hade<br />
kanske inte varit beredd för detta, men samtidigt hade han först˚att att demonen<br />
som gick under Amanda Turners namn skulle göra allting för att lura honom<br />
— inte bara uppenbara, logiska tanketrick utan säkerligen även lurendrejeri av<br />
denna typ. Hur vilseleder hon inte bättre den unge mannen, än att klä sig som<br />
en skröplig kvinna? Hon sänker hans förväntningar, överraskar, och tar sedan i<br />
p˚a allvar när hans gard är nere.
277<br />
Amid stammade fram sin historia. Först s˚ag han tvekande i hennes ansikte,<br />
och ett ögonblick trodde han p˚a fullaste allvar att hon först˚att vem han var.<br />
Ett ögonblick väntade han panikartat p˚a l˚agorna av eld att störta ut genom<br />
hennes ögon och sluka honom som om världen aldrig sett hans ˚asyn.<br />
Men ur ögonen kom intet, och trots att de först smalnade öppnades de<br />
snart upp vänligt, om än ännu lite misstänksamt. Amanda Turner försökte<br />
le litet grann, och hakade därefter av haspeln och öppnade dörren vidöppen,<br />
gestikulerande att han kunde stiga in.<br />
Huset s˚ag ut precis som han föreställa sig huset av en ˚attio˚arig dam: in-<br />
bjudande varmt och väldoftande, prydligt och väldekorerat b˚ade med statyer,<br />
fotografier och tavlor, för att inte tala om dyrbara lädermöbler och mattor som<br />
s˚ag ut att vara direktimporterade fr˚an Indien eller Iran. Fr˚an ytterdörren entra-<br />
de han genast en kort hall med hängare för jackor, ett skoställ och en hatthylla.<br />
P˚a motsatta väggen hängde en spegel med guldram och svartvita foton som<br />
verkade föreställa Amanda Turner och hennes man för m˚anga, m˚anga ˚ar sedan.<br />
Fr˚an hallen vettade tre rum: ett kök till höger; en stängd dörr som kunde vara<br />
badrum eller sovrum precis intill den; och i kortsidan mitt emot ytterdörren ett<br />
välmöblerat vardagsrum med en tjock-TV, tv˚a läderf˚atöljer och en soffa.<br />
Amid Northen klädde av sig sin jacka och tog av sina skor — bägge var<br />
dyngsura b˚ade p˚a utsidan och insidan efter all snö. Han rufsade bort snön fr˚an<br />
h˚aret och fr˚an sin tjocktröja, och tog sedan av sig de blöta strumporna och<br />
hängde upp dem p˚a det rykande heta elementet. När han var klar s˚a vände han<br />
sig mot Amanda Turner, som stod vid dörren och s˚ag<br />
(misstänksamt är det misstänksamt?)<br />
p˚a honom med trötta ögon. Onyktra, m˚ahända? Han anade, men han kunde<br />
inte vara säker. ˚Aterigen slog tanken honom, att minsta lilla beteende kunde<br />
vara ett falskspel fr˚an demonen bakom hennes sköra fasad — att n˚agonting som<br />
att verka onykter inte behövde vara annat än att hon ville l˚ata honom tro sig<br />
vara hennes överman.
278 KAPITEL 9. PANIK<br />
“Jag tror inte vi har introducerats”, sade han i ett försök att vara artig; ett<br />
försök som han genast efter˚at ins˚ag mest lät framtvingat. Ändock räckte han<br />
fram handen och han lyckades till och med f˚a fram ett tunnt leende. “Jag heter<br />
Amid Northen.”<br />
Amanda Turner tittade p˚a hans framsträckta hand som om den var n˚agonting<br />
äcklande fruktansvärt, n˚agonting som legat framme alldeles för länge och helst<br />
skulle slängas ut, och ogärna i hennes egen trädg˚ard. Hon l˚atsades som om han<br />
inte sagt n˚agonting, och stod istället kvar där hon stod, blängande och väntade<br />
p˚a Gud vet vad.<br />
Det här g˚ar ju bra, tänkte Amid Northen sarkastiskt för sig själv.<br />
†<br />
S˚a hon hade släppt in den där pojken, som hon dessutom omedelbart ogil-<br />
lade — vilken pojke i hans ˚alder var ute s˚a här dags till att börja med? Allt<br />
tydde p˚a bekymmer. S˚a vad nu? Förväntade han sig f˚a ett varmt m˚al mat?<br />
Underh˚allning? En sovplats?<br />
Amanda stod kvar vid dörren, och bevakade pojken medan han klädde av<br />
sig och hängde upp sina ytterkläder. Att se honom tydligare, utan de tjocka<br />
skydden av kläder, hjälpte henne inte alls att finna n˚agonting älskvärt eller<br />
accepterbart i pojkens superficiella utseende och agerande — han hade alldeles<br />
kolsvart h˚ar men kritvit hy (kan han inte bestämma sig?), och visserligen bar<br />
han under jacka och tjocktröja en struken, svart skjorta, men att bära blekta<br />
jeans till det var inget mindre än en ren förolämpning mot varje gentleman<br />
p˚a jorden, inklusive hennes salige man. Och att han sedan dessutom tog av<br />
strumporna, blöta m˚a de vara, och till sin annars s˚a förolämpande utstyrsel<br />
ocks˚a gick barfota...!<br />
Dessutom var hon trött. Egentligen, om natten fortsatt som planerat utan<br />
det otrevliga avbrottet, hade hon suttit uppe kanske en halvtimme till med sin<br />
drink och en god bok, och därefter hade hon g˚att och lagt sig och i naturlig
ordning somnat nästan genast, för att vakna sex eller sju timmar senare. Nu<br />
var allt förändrat. Hur kunde hon förväntas somna mitt i detta? Hur skulle hon<br />
kunna sova vetandes att den där ungen i rummet intill mycket väl kunde skära<br />
hennes hals och sno hennes TV mitt i natten?<br />
Varför?, fr˚agade hon sig själv. Varför skulle han?<br />
279<br />
Och Amanda Turner motresonerade som hon alltid gjorde: Varför inte?<br />
Världen är en ondskefull plats av synd där demonerna sprider sig i varje dum<br />
själ. Allt har g˚att s˚a snett, s˚a helt fel under flertalet decennier, och det borde<br />
vara klart för alla att världen faller samman. Muslimer, homosexuella, ateister,<br />
terrorister, ton˚arsrebeller... genmodifierad mat och tsunamikatastrofer. När jag<br />
var ung hände ingenting av detta. Ungdomar skötte sig, och gjorde de inte det<br />
fick de minsann genast veta fr˚an de äldre — den som inte skötte sig fick alltid<br />
en chans att bättra sig, men inte mer än en.<br />
Det var en tid när vita höll sig i vita länder och svarta höll sig i svarta<br />
länder. En tid när ingen hade hört ordet “terrorism” och när det värsta att<br />
h˚alla utkik för var ilskna björnan under skogspromenaden, inte v˚aldtäktsmän<br />
eller r˚anare. En tid när homosexuella inte togs p˚a allvar eller i bästa fall var<br />
sjuka missfoster. En tid när du trodde p˚a Gud eller var mentalsjuk. Varför ser<br />
ingen annan än jag kopplingen?<br />
När de tv˚a st˚att s˚a ett tag och stirrat p˚a varandra, Amanda blängande,<br />
nästan men bara nästan ilsket, och den där pojken förvirrat, nervöst, patetiskt<br />
som han själv, gick Amanda till sist ut i vardagsrummet där hon beslutat att<br />
göra plats ˚at pojken att sova p˚a soffan. Trots den avsky hon inte kunde l˚ata bli<br />
att känna för pojken, fanns alltid principerna kvar.<br />
Pojken själv stod och s˚ag p˚a, och erbjöd efter en stund sin hjälp. Amanda<br />
skakade p˚a huvudet och pojken ˚atergick till sin tystnad.<br />
†
280 KAPITEL 9. PANIK<br />
Om han hade tänkt efter en aning hade han först˚as insett att han inte borde<br />
ha använt sitt riktiga namn när han presenterade sig. Men ˚a andra sidan, om<br />
om var en sjö skulle vi alla äta fisk, som hans far brukade säga honom när<br />
han var yngre. I värsta scenariot hade denna kvinna ju vetat vem han var p˚a<br />
namnet även om hon inte kände igen honom utseendemässigt, men antingen<br />
hade han tur och kvinnan hade ingen aning om vad han hette, eller s˚a var hon<br />
en otroligt skicklig sk˚adespelare som lurade in honom i självsäkerhet.<br />
Han lät därför bli att anta varken det ena eller det andra, och förberedde<br />
sig p˚a vad som helst — han visste ju liksom Génoli ingenting om kvinnan i<br />
fr˚aga, annat än att hon var mycket farlig för den som prisade världens framtida<br />
existens. Som en boende i världen, var dess framtida existens n˚agonting som<br />
Amid definitivt uppmuntrade.<br />
Ögonblicket han börjat prata med Amanda Turner hade han g˚att vilse.<br />
Oavsett vad han väntat sig var det verkligen inte hon. Det här var inte bara en<br />
gammal ömt˚alig kvinna som han allra sist skulle kalla Satans hantlangare, hon<br />
var dessutom den mest spända människa han n˚agonsin träffat. För att inte tala<br />
om det faktum att hon verkligen inte tycktes gilla honom. Han hade visserligen<br />
inte haft en begynnande plan annat än att g˚a in, vagga in henne i ett förtroende<br />
och sedan kanske sticka till med en kniv eller liknande när chansen kom, men<br />
även denna patetiskt minimala plan föll i bitar det ögonblick han ins˚ag att han<br />
aldrig skulle kunna vagga in Amanda Turners i förtroende för honom.<br />
Vad som nu i stället skapades var en tystnad som kunde skäras med kniv,<br />
först i hallen och sedan likadant i vardagsrummet där den gamla kvinnan<br />
började bädda soffan ˚at honom, en tystnad endast bruten när Amanda Tur-<br />
ners brandgula, h˚ariga katt vaknade till och hoppade ned fr˚an f˚atöljen där hon<br />
sovit, och stannade att titta till p˚a deras nya gäst. Amid hukade sig och tog<br />
fram handen för att klappa katten, men katten bara väste ˚at honom och gick<br />
ut till sin matsk˚al i köket.
281<br />
Tystnaden fortsatte, och till sist ursäktade sig Amid Northen för att f˚a g˚a<br />
till badrummet. Hans värd nickade kort, men berättade inte var den var. Amid<br />
sökte sig fram, gick ˚at fel h˚all, och tog sedan rätt dörr p˚a andra försöket.<br />
†<br />
Amid Northen ins˚ag när han kommit in till badrummet att han inte behövde<br />
g˚a p˚a toa, men ställde sig änd˚a att kissa och fick ut ett par droppar innan han<br />
gick till handfatet och tvättade inte bara händerna utan ansiktet, halsen, nacken<br />
och armarna för att vakna till. Det kalla vattnet reste g˚ashud p˚a hans ärrade<br />
underarmar, och dropparna hängde kvar i hans luggh˚ar och hans ögonfransar.<br />
Stirrandes i sitt eget ansikte tycktes han vänta sig att vattnet skulle kristalli-<br />
seras i is, men det hängde kvar och droppade försiktigt.<br />
Hans ögon hade en kraftfull, genomborrande egenskap, p˚a gott och p˚a ont —<br />
han visste att det ans˚ags charmerande av m˚anga flickor, Mia inkluderande, och<br />
de kändes rentav manipulativa, vilket han tyckte var n˚agorlunda fördelaktigt.<br />
Samtidigt visste han att de inte uppskattades av alla, speciellt av andra pojkar<br />
som fick ett automatiskt defensivt beteende när han s˚ag p˚a dem, och han antog<br />
att samma sak skett med Amanda Turner.<br />
Hans svarta h˚ar var dyngv˚att av snön, men det syntes knappt p˚a grund<br />
av den naturliga färgen och av kortheten. Han drog händerna igenom det och<br />
kliade sedan försiktigt över sitt ansikte för att ˚aterf˚a n˚agon naturlig färg. Det<br />
fortsatte vara dödsblekt. P˚a ett par ställen, bland annat över hans näsrygg och<br />
hans kind, hade skinnet börjat spricka upp av torrhet och av kölden, och under<br />
hans ögon var huden mörk som av teatersmink. Han hade sällan brytt sig om<br />
sitt utseende förut, men med ens förstod han varför Amanda Turner vägrade<br />
lita p˚a honom, och han förstod ocks˚a vilket bekymmer detta ledde till.<br />
Ingenting gick som det skulle, ingenting gick som han hoppats, och hans<br />
förväntningar hade knappats varit höga som de var. P˚a n˚agot vis hade förväntningarna<br />
varit rekordl˚aga, och de hade änd˚a kunnat störta ned djupt under jorden.
282 KAPITEL 9. PANIK<br />
Han kliade sig i ögonen och knäckte ur bägge händers leder, i ett försök att<br />
f˚a ur n˚agra av de miljarder spänningar som ovälkommet grep fast i hans kropp<br />
och vägrade släppa taget. Han knäckte sin nacke likadant, hörde det knakande<br />
ljudet hans syster led s˚a av att höra, men det kändes inte bättre. Nästan värre.<br />
Förgäves.<br />
Men s˚a hörde han en röst.<br />
“Amid?”<br />
˚Aterigen Génolis röst, och precis likadant som vid hamnen — högt och<br />
tydligt, överröstande allt, men lugnt och utan att skrika. Och för den delen<br />
kunda han inte annat än förutsätt att Amanda Turner inte hörde det bara en<br />
dörr bort.<br />
“Génoli?”, svarade Amid och s˚ag sig om i badrummet. Han talade tyst, för<br />
att den gamla kvinnan utanför inte skulle höra honom.<br />
“<strong>Här</strong>.”<br />
Amid s˚ag upp mot spegeln, där rösten nu tycktes komma ifr˚an. Han s˚ag<br />
sitt egna dyngsura, slitna, stressade ansikte med den bleka hyn och de mörka<br />
p˚asarna under ögonen, men han s˚ag sig inte som i en vanlig spegel utan som sin<br />
spegelbild i klart vatten, vibrerande, rörande, och under vattnet stod Génoli.<br />
Han log mot honom — inte sitt vanliga, nästan skrämmande flin, utan ett<br />
faktiskt trevligt, uppmuntrande leende, som en fader skulle le mot sin son.<br />
svaret.<br />
“Hur g˚ar det?”, fr˚agade Génoli, och b˚ada av dem visste att han redan visste<br />
Amid lutade sig över handfatet och s˚ag upp mot Génoli.<br />
“Det g˚ar inte”, sade han. “Allt faller.”<br />
“Är hon stark?”<br />
“Nej. Hon är gammal. Och klen.”<br />
“S˚a vad är problemet?”<br />
“Jag...”<br />
“...kan inte?”
283<br />
Amid Northen masserade sina tinningar och blundade djupt, försökte tänka,<br />
försökte fokusera, försökte —<br />
“Jag kan”, sade han, själv förv˚anad att höra sin röst. “Jag ska.”<br />
“Bra”, log Génoli. “Vi litar p˚a dig, min son.”<br />
“Jag ska... jag ska g˚a ut igen. Och jag ska bara knuffa henne. Sl˚a henne.<br />
Jag ska döda henne.” En underbyggd ilska reste sig i hans röst, och han hörde<br />
de sista stavelserna spräcka hans röst bara en aning, som om han själv blev<br />
förv˚anad över vad han kunde yttra.<br />
“Det är... det är vad jag ska göra”, fortsatte han. “Enkelt, plötsligt. Hon<br />
hinner inte först˚a vad som händer.”<br />
Han s˚ag ˚ater upp mot spegeln efter Génoli, men tillbaka p˚a honom s˚ag bara<br />
han själv. ˚Aterigen var Vitsvartsnubben borta när han inte längre behövde<br />
honom, och ˚aterigen var det en alldeles vanlig spegel.<br />
Han s˚ag en handduk p˚a väggen intill sig, och torkade av ansiktet. Sedan s˚ag<br />
han sig ˚ater igen i spegeln, försökte le, misslyckades. Sedan vände han sig och<br />
gick tillbaka ut i vardagsrummet.
284 KAPITEL 9. PANIK<br />
4<br />
Aaron fann Mejnell nedanför trapporna, i vad som liknade ett biblioteksrum<br />
med bokhyllor längs väggarna, fyllda med böcker av alla de slag. Han satt i en<br />
lädersoffa och tittade igenom ett fotoalbum, stilla nog att möjligen kunna sova<br />
om det inte vore för de l˚agmälda ljuden av snyftningar. Han s˚ag inte ens ut att<br />
märka att Aaron steg in i rummet, eller för den delen att han slog sig ned precis<br />
bredvid honom i lädersoffan, och s˚ag p˚a bilderna med honom.<br />
Bilderna liknade de som hängde överallt i huset, och Aaron ins˚ag att de fanns<br />
i rikliga mängder — en hel bokhylla av det tiotal i rummet var helt fylld med<br />
fotoböcker av det slaget Mejnell nu höll i sina händer och försiktigt vände blad<br />
i. Bilderna varierade visserligen i karaktär och syfte, men visade allra främst<br />
antingen Mejnell och hans mor, eller bara Mejnell. I albumet Mejnell höll nu<br />
var han troligtvis i tio˚ars˚aldern, en pojke ännu inte en finnig ton˚aring, men<br />
redan här ett typiskt mobboffer med rutig skjorta, kammat h˚ar och aningen för<br />
stora glasögon.<br />
“Till och med jag skulle mobbat den där”, sade Aaron med ett snett leende<br />
i ett försök att inspirera till konversation.<br />
“Det gjorde du”, p˚apekade Mejnell stilla, utan att röra en min, och vände<br />
blad. Det var det första tecknet han gett p˚a att han förstod att Aaron var där.<br />
“Jag vet”, sade Aaron ärligt. “Förl˚at. P˚a riktigt, förl˚at. Hur mycket det nu<br />
betyder för dig s˚ahär i efterhand. Jag hade min tid när jag var den jag var, och<br />
jag var en idiot. Det är m˚anga fler än du som förtjänar en ursäkt.”<br />
“Det är för sent i alla fall.”<br />
“För sent?”<br />
“Det spelar ingen roll längre. Ingenting spelar n˚agon roll längre.”<br />
“Lägg av.”
285<br />
Mejnell blinkade tungt i flera sekunder, och torkade sedan bort en t˚ar med<br />
sin handrygg. Han andades in djupt, och s˚ag sedan upp p˚a Aaron en sekund<br />
innan han ˚aterigen vände blicken mot fotoalbumet. Han vände blad.<br />
“Jag sitter kvar här”, sade han och tittade p˚a en bild där den tio˚arige<br />
Mejnell stod och fiskade p˚a en sliten brygga. Han var barbröstad, och han log<br />
f˚anigt ˚at kameran. Bredvid honom p˚a bryggen stod en väska med drag, och en<br />
hink som kanske eller kanske inte innehöll redan f˚angade fiskar. Han s˚ag lycklig<br />
ut.<br />
“Ni borde g˚a till kyrkan”, sade han och vände ˚ater blad. “Det finns elektri-<br />
citet som definitivt h˚aller, och —”<br />
“Lägg av”, sade Aaron igen och lade sin hand över fotoalbumet. “Jag menar<br />
det: Lägg av.”<br />
Mejnell lyfte försiktigt bort handen och drog fotoalbumet närmare sig själv.<br />
“— och mer mat, det här räcker för en person flera veckor, men för fyra vet<br />
jag inte hur —”<br />
“Mejnell, jag slutade röka för en vecka sedan. Du vill inte veta vilken migrän<br />
jag har, eller hur m˚anga g˚anger de senaste dygnen jag p˚a allvar funderat p˚a att<br />
köra en motordriven skruvdragare genom skallen. Det sista jag behöver just nu<br />
är att tvingas trösta en depressiv, senutvecklad ton˚aring.”<br />
Mejnell vände sin blick mot Aaron, chockerad, för första g˚angen sedan caféet<br />
med hela sin koncentration riktad mot honom specifikt. Sedan s˚ag han ned i<br />
golvet, aningen skamset. Aaron tog fotoboken ifr˚an honom och stängde igen<br />
den, ställde den i bokhyllan och gick tillbaka mot hallen. Halvvägs dit vände<br />
han sig om efter pojken.<br />
”<br />
“Vi behöver avresa snarast, det finns ingen poäng med att hänga kvar här—<br />
(när det börjar stinka död, ville han säga, men han valde att vara snäppet<br />
finkänsligare)<br />
“—längre än nödvändigt.”
286 KAPITEL 9. PANIK<br />
“Jag —”<br />
“Du följer med.” Det var ingen fr˚aga, det var ett kommando.“Det finns tid<br />
att sörja sen. Inte nu.”<br />
Mejnell nickade, och de fyra gjorde sig redo att resa vidare till kyrkan.
5<br />
287<br />
Allting gick fort — fortare än hon n˚agonsin anat. Och bär d˚a med i tankarna<br />
att Amanda Turner inte bara var en försiktig kvinna, hon var en livrädd och<br />
en paranoid kvinna.<br />
Har du n˚agonsin hört att det är bättre att leva en enda dag, än att finnas<br />
till i hundra ˚ar utan att leva alls? Amanda Turner var den typen av människa<br />
som fanns till ett helt liv utan att leva en dag. Hon var den som vägrade flyga<br />
av rädslan att krascha, som vägrade g˚a till stora städer eller vara ute efter<br />
mörkrets inbrott, i rädslan att bli r˚anad, v˚aldtagen, kidnappad eller mördad.<br />
För tänk om.<br />
Minns d˚a detta när jag säger att hon aldrig anade, och aldrig var beredd, p˚a<br />
vad som hände. Hon hade precis bäddat klart soffan där den där pojken skulle<br />
sova (för vad var hon för människa om hon slängde ut honom, trots att det var<br />
det hon innerligt ville?), när dörren till badrummet öppnades.<br />
Hon lade en hastig blick p˚a pojken som steg ut, men inte mer än s˚a. Om<br />
hon lagt mer än en blick hade hon lagt märke till hur stel, hur bestämd han<br />
s˚ag ut, som en brottare innan en brottningsmatch, som en amerikansk militär<br />
p˚a väg att storma Normandie i fallskärm. Hade hon lagt mer än en blick hade<br />
hon sett hans blick — blicken av en mördare.<br />
†<br />
Ögonblicket mellan det att Amid Northens hand lades p˚a badrumshandta-<br />
get, och det att den drogs ned och dörren öppnades för honom, var säkert inte<br />
längre än tv˚a, högst tre sekunder, men för honom kändes det som en evighet.<br />
En fördel, kanske, för därefter gick allt mycket snabbt.<br />
Han öppnade dörren vidöppet, och stod kvar att se p˚a den gamla kvinnan i<br />
vardagsrummet. Sedan skrek han, skrek som en indian p˚a väg att invadera en
288 KAPITEL 9. PANIK<br />
cowboyby, och han stormade rakt fram, med huvudet först, st˚angandes henne<br />
som en ilsken oxe rakt i magen.<br />
Han hörde henne stöna till och falla baklänges. Hans exakta plan visste<br />
han inte (samtidigt visste han att han oavsett vad skulle klara varenda va-<br />
penlöst motst˚and hon hade, s˚a taktik var knappast prioriterat framför faktiskt<br />
genomförande), men den var inte vad som följde.<br />
Den gamla kvinnan föll handlöst bak˚at med öppen mun och än öppnare<br />
ögon, och kippade efter sin förlorade andningsförm˚aga den halva sekund som<br />
tog innan hon föll rakt genom det stora fönstret bakom soffan. Glaset krasade<br />
omkring henne och en kraftig vind fylld med snö for genast genom rummet och<br />
sänkte genast rumstemperaturen med trettio grader, och kvinnan föll utan att<br />
kunna agera, rakt ned i snön, där hon förutom glassplitter genast täcktes av<br />
snö. Hennes bägge ben hade fastnat vid knäna i det vassa glas som var kvar av<br />
det l˚aga fönstret, och Amid Northen s˚ag flämtande p˚a när blod rann fr˚an de<br />
djupt sönderskurna, rynkiga benen, ned för det transparenta glaset.<br />
En ensam hand hängde även vid glaset, men den l˚ag helt stilla.<br />
Allt var stilla.<br />
Allt var slut.<br />
†<br />
Vad du än tänker, tänk det inte. Amanda Turner dog inte smärtfritt, heller<br />
dog hon i fruktansvärd smärta. Hennes död hade för den delen förmodligen varit<br />
mycket mer förfärlig om hon f˚att leva vidare att dö i cancer eller benskörhet<br />
eller hjärtproblem eller hjärnpropp flera ˚ar senare. Det enda vi kan säga är att<br />
hennes död var plötslig.<br />
N˚agon stormade emot henne. Ett slag i magen. En fruktansvärt obehaglig<br />
smärta när hon ins˚ag att även om hon mirakulöst skulle överleva fallet skulle<br />
hon nog aldrig kunna andas igen —
289<br />
N˚agonting tog emot. N˚agonting slog henne bak i huvudet s˚a h˚art att hon<br />
genast tappade först˚andet över situationen. Sen hörde hon ljudet av — vad var<br />
det där? Som om hon tappade en kaffekopp, men... s˚a mycket högre...<br />
Tusen kaffekoppar.<br />
Tusen.<br />
Tus —<br />
Vad...?<br />
Tusen...<br />
Men...<br />
Tusen...<br />
...n˚agonting—<br />
Tusen...<br />
...brinner—<br />
Nej...<br />
Amanda Turner dog.
290 KAPITEL 9. PANIK<br />
Döden kommer inte...<br />
Vinden viskar...<br />
...han jagar oss...<br />
Fönstren skriker...<br />
...han förstör oss...<br />
F˚a dem att sluta...<br />
...hjälp oss...<br />
F˚a dem att lämna mig i fred...<br />
...döden kommer inte snart nog...<br />
6<br />
†<br />
San kunde inte sova, och hon visste varför. N˚agon... n˚agot... viskade till<br />
henne. Skrek till henne. Ville ha henne. Ville inte lämna henne i fred.<br />
San var öppen för New Age-teorier om andar och änglar, speciellt sedan hon<br />
ins˚ag att hennes siandet helt säkert var p˚a riktigt, och hon visste att det här<br />
inte var första g˚angen n˚agon försökte prata med henne. Hon visste mycket väl<br />
att alla hennes drömmar, alla hennes visioner, alla hennes plötsliga insikter p˚a<br />
ett eller annat sätt var n˚agon eller n˚agot som pratade med henne, oavsett om<br />
det var andar, änglar, Gud eller n˚agonting betydligt mer diffust eller till och<br />
med rent vetenskapligt.<br />
Hon blundade och tänkte p˚a f˚ar. Det lät klysché, det visste hon, men s˚a<br />
brukade det ocks˚a hjälpa. Kanske placebo, men det brydde hon sig inte om.<br />
Huvudsaken var att det fungerade.<br />
Men inte den här g˚angen, eller hur, raring?
291<br />
Hon andades in genom näsan, andades ut genom munnen. Öppnade ögonen<br />
och s˚ag sig om. Till höger om henne l˚ag Kim, bortvänd ifr˚an henne precis<br />
som alltid hemma (inte för att kel skulle passa sig i kyrkan, bland allt förmodat<br />
sovande folk, även om det nu n˚agonsin förekom i deras förh˚allande). Till vänster<br />
l˚ag Jocke sovande men vänd mot henne, och en stund s˚ag hon p˚a honom och<br />
försökte inbilla sig att de hade ett förh˚allande annat än att hon lagade hans<br />
mat och städade hans —<br />
För det där hjälper dig verkligen, raring.<br />
Nej.<br />
Hon satte sig istället upp och s˚ag sig om i kyrkan. Alla verkade sova, men<br />
klockan var inte mer än halv ett, och hon anade att skenet bedrog och att i<br />
alla fall n˚agon var lika vaken som hon. Men s˚a var det ocks˚a alldeles typiskt<br />
svenskt att l˚atsas som om man var ensam, och svensk var hon i själen trots att<br />
hon bodde p˚a en liten ö som l˚ag betydligt närmare Norge.<br />
Hon s˚ag bort, över folkmassorna. Där borta n˚agonstans l˚ag Emma, hennes<br />
femton˚ariga dotter, förmodligen med lite för lite kläder under sovsäcken och<br />
lite för nära sin s˚a kallade “kompis” Emil, som för den delen log lite för hemligt<br />
mot sin s˚a kallade tjejkompis.<br />
Det där hjälper dig knappast heller.<br />
Var det inte normalt att ha saker att tänka p˚a i s˚adana här tillfällen?<br />
Människor att vända sig till, om än endast i sinnet? N˚agonting man alltid<br />
kunde komma tillbaka till även om allt annat var fruktansvärt? Som i ameri-<br />
kanska filmer — “det var outh˚alleligt p˚a kontoret men nu är jag hemma med<br />
min älskade fruga i mitt älskade hem, min fristad!”<br />
Men hon hatade sin man. Hon hatade<br />
(Gud förl˚ate mig om du finns där)<br />
sina bortskämda slynglar till barn, trots att hon innan hon blev mamma fick<br />
höra att vad som än hände var det omöjligt att ogilla sina barn — de var alltid<br />
där som vackra änglar, vad som än hände. Hon hatade sitt hem. Hon hatade
292 KAPITEL 9. PANIK<br />
sin kropp, sitt självförtroende, sitt liv, sin värld. Var hon verkligen ensam om<br />
detta? Eller var det ˚ater en sak som folk alltid l˚atsades vara ensamma om?<br />
Kunde ingen erkänna hat? Var det tabu? Var det inte det mest naturliga av<br />
alla mänskliga känslor?<br />
Och som om hon inte hade problem med sitt normala liv fanns dessa...<br />
andar, demoner, varelser av diverse slag som ville in, som ville ha henne, om än<br />
utan särskilt onda avsikter.<br />
Lämna mig i fred.<br />
†<br />
S˚a sm˚aningom somnade hon, men hon sov oroligt. Drömmen hon drömde<br />
var en av de oklaraste hon n˚agonsin drömt, och som den hon var sade det en<br />
hel del.<br />
N˚agonstans sprang en flicka, och Sanna sprang efter. Med ens befann hon<br />
sig ˚aterigen naken i den skog där hon varit en g˚ang förut, den g˚angen när hon<br />
svimmat och inte vaknat p˚a dagar. Skillnaden var att hon nu hade ett m˚al —<br />
hon jagade flickan, och trots att hon bara s˚ag henne skymta förbi ibland s˚a<br />
visste hon med all säkerhet i världen att det var samma flicka som hon en g˚ang<br />
badat med i den där andra drömmen.<br />
“Vänta!”, ropade hon där hon sprang mellan träden i den mörka skogen.<br />
Men flickan väntade inte.<br />
Sanna trampade p˚a en vass kotte och stönade till, stannade till och s˚ag att<br />
hon blödde ur ett ovanligt djupt s˚ar i hälen. Men hon valde att ignorera det<br />
och sprang snart vidare, mellan träden i skogen, tills hon ˚aterigen kom ut p˚a<br />
samma äng som hon gjort förut, ängen med badtunnan där flickan suttit.<br />
Men det var inte likadant. Gräset var nu bränt kolsvart i hela ängen, förutom<br />
en enda grön, orörd stig fr˚an där hon stod fram till badtunnan i mitten. Det<br />
kändes fel.<br />
San valde stigen, och hon gick fram till tunnan.
293<br />
Däri satt flickan, i samma trasiga kläder som förut, och hon log samma<br />
sorgsna leende som förut. Sanna Nordström var först p˚a väg att stiga ned p˚a<br />
andra sidan — hon var redan svettig och smutsig sedan spr˚angmarschen i sko-<br />
gen, och hon frös under m˚anskenet och de kalla vindarna. Men flickan höll fram<br />
en hand som betydde stopp.<br />
“Inte nu”, sade flickan. “Det är redan sent, och klockan blir senare innan<br />
du är klar.”<br />
“Vad menar du?”, fr˚agade San och frös mer än hon gjorde tidigare.<br />
“Du behöver göra n˚agonting, och du behöver göra det nu. Du har inte tid<br />
att bada, Sanna.”<br />
“Vad?”<br />
“Vi behöver din hjälp.”<br />
†<br />
När Sanna Nordström vaknade, förstod hon verkligen inte var hon befann<br />
sig. Först av allt ins˚ag hon sin konstiga position — hon l˚ag inte i sin madrass,<br />
eller ens l˚ag, utan var snarare hukad över...<br />
D˚a ins˚ag hon samtidigt en hel del saker.<br />
Hon ins˚ag att hon l˚ag hukad över en man, och inte vem som helst, utan<br />
Fader Albert Clarenton.<br />
S˚a ins˚ag hon att rummet hon befann sig i — köket — var fyllt av människor.<br />
Hon hörde dem, s˚ag dem, kände dem...<br />
Men det hon ins˚ag tydligast, det som fick henne att andas djupare, att börja<br />
hyperventilera, att börja drabbas av panik...<br />
I hennes hand, mot Clarentons hals.<br />
En skinande blank kniv.
294 KAPITEL 9. PANIK
Kapitel 10<br />
Sanddynor av is<br />
295
296 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
1<br />
Maryville var en helt ny stad, fastställde Tim Alfredsson, Aaron Christian,<br />
Jimmy Tour och Carl Mejnell, där de gick fr˚an fru Mejnells hus mot kyrkan<br />
under tystnad. Det var en stad fullständigt förändrad av stormen, och ingen av<br />
dem kunde först˚a hur den en g˚ang skulle kunna ˚aterställas till sitt forna skick;<br />
det kändes helt enkelt för otroligt, för enormt.<br />
Bilar och cyklar var helt täckta av snön, till den grad att de antagligen inte<br />
ens s˚ag majoriteten av fordonen. Om det inte vore för skyltar och hus, skulle<br />
det inte synas var vägen befann sig (och ibland, när det var omr˚aden utan vare<br />
sig skyltar eller hus, s˚a kunde de inte heller det). De hade alla växt upp p˚a ön,<br />
och de visste alla att vädret av tradition var h˚ardare här än p˚a fastlandet, men<br />
en storm av denna art hade ingen av dem erfarit, och ingen trodde heller att<br />
det kunde vara möjligt.<br />
Vinden hade lugnat sig lite i och med att natten sakta blev till morgon,<br />
och solen som började färga himlen blodröd bortom hustaket var n˚agorlunda<br />
uppmuntrande trots allt vad natten gjort dem. Alla vandrarna ins˚ag med ens<br />
hur utmattade de var, när de s˚ag solen skina igenom och ins˚ag att de passerat<br />
en hel natt, och knappt ens hade märkt det. Aaron snubblade till när han<br />
r˚akade trampa ned lite för djupt i snön, men lyckades h˚alla sig uppe. Medan<br />
han ville intala sig själv att han bara snubblade, visste han mycket väl att han<br />
var trött nog att kunna ramla omkull och somna utan att märka att n˚agonting<br />
förändrats. Om han var p˚a motorcykeln, tänkte han, skulle han definitivt stanna<br />
till vid vägkanten och lägga sig att sova. Men i denna storm hade han inte den<br />
lyxen.<br />
†
297<br />
När gruppen kommit upp för en kort uppförsbacke, som i detta väder kändes<br />
som ett berg, stannade Jimmy Tour upp för ett ögonblick och sträckte p˚a sin<br />
gamla rygg. Han kände, men hörde inte för vindens ljudande, hur ryggen kna-<br />
kade, och han drömde sig iväg till en massage av en vacker kvinna i n˚agot<br />
orientaliskt land.<br />
Den gamle cowboyen s˚ag sig om i stormen och slog bort lite snö fr˚an sin<br />
cowboyhatt. Runtom dem härjade snön sitt vilda spel med staden, och gatorna<br />
liknade en öken med dammande sanddynor av snö och is. Bortom hustakens<br />
vita täcken s˚ag han den blodröda soluppg˚angen, och plötsligt upptäckte han<br />
sig själv med att le. Han reste sin ena hand och kände p˚a sina kalla läppar, p˚a<br />
det leende de formade, och han ins˚ag att han trots allting som skedde och hade<br />
skett var lycklig.<br />
Världen tycktes b˚ade brinna och falla samman omkring honom, och Jimmy<br />
Tour log.<br />
†<br />
Mejnell fortsatte konstant att ˚angra att han l˚atit sig tvingas med p˚a resan,<br />
men han blev med tiden allt mer tacksam över att Aaron övertalat honom.<br />
Oavsett hur han resonerade kunde han verkligen inte se en fördel i att vara<br />
ensam i sin mors hus med sin mors döda kropp, trots att det p˚a kort sikt verkade<br />
föredraget, p˚a n˚agot förvirrat och nästan perverst, elektrakomplext vis.<br />
När de kom upp för en tung uppförsbacke, stannade Jimmy Tour till och<br />
sträckte p˚a sig, och Mejnell passade p˚a att göra detsamma. Efter en stunds vila<br />
s˚ag han bort fr˚an den sönderfallande snövärlden, och han s˚ag istället p˚a den<br />
gamle cowboyen, och upptäckte att gamlingen log.<br />
Han log.<br />
Han är tokig, tänkte Mejnell och gick vidare efter Aaron och Tim, med<br />
Jimmy Tour snart efter sig.
298 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
2<br />
Sanna Nordströms förvirrade blick gick fr˚an den skinande blanka kniven i<br />
hennes darrande hand, till den gamle mannen som l˚ag under henne, fortfarande<br />
ovetande sovande, trots hennes visserligen ganska blygsamma vikt.<br />
“San...”, hörde hon bara vagt Kim säga lugnt bakom henne. “Lägg ner<br />
kniven, älskling. Du vet inte vad du gör.”<br />
Hon kände att hon började andas häftigare, och kniven började snart att<br />
skaka allt mer i hennes hand, fortfarande pressad mot den oskyldige mannens<br />
blottade hals, dock utan n˚agra genast synliga skador.<br />
S˚a ställde hon sig plötsligt upp fr˚an sitt hukade tillst˚and. Kniven satt som<br />
klistrad i hennes hand, tills hon slängde till med handen och lyckades släppa<br />
tag om den, som om den var en kletig boll av tejp. Kniven föll mot köksgolvet<br />
med ett högt klingande.<br />
S˚a fort som vapnet fallit fr˚an hennes hand, rusade polischef Maik Senvy fram<br />
och tog tag i den och lade försiktigt undan den p˚a köksbordet. San stod kvar<br />
över Fader Clarentons sovande kropp, och kände att t˚ararna började formas i<br />
hennes ögon. Hon förstod ingenting, verkligen ingenting; Vad gjorde hon här?<br />
Var kom kniven ifr˚an? Varför skulle hon försöka döda Clarenton — som hon<br />
knappt ens kände — ens undermedvetet?<br />
Alla stod runt henne, stirrandes, och ingen v˚agade röra sig. San tog själv<br />
steget, och flyttade försiktigt undan Clarentons ännu sovande<br />
(koma?)<br />
kropp för att ställa sig bredvid, mellan Clarenton och Kim.<br />
S˚a fort som hon n˚agorlunda format sina tankar, eller i alla fall gjort en<br />
primär ˚aterhämtning fr˚an den chock som varje uppväckt sömnvandrare tvingas<br />
att uppleva, vände hon sig mot sin make. Kim stod bakom henne och verkade<br />
precis lika chockerad som hon. Först nu började hon f˚a lite grepp om vad som
hände: hon förstod fr˚an mörkret utanför utanför att det antingen var natt,<br />
morgon eller tidig förmiddag, och fr˚an alla människors lättklädda manér tolkade<br />
hon vidare att det antingen var natt eller tidig morgon. Runt henne stod ett<br />
gäng p˚a kanske sju ˚atta människor, bland annat Kim, Mario och Maik Senvy<br />
(i sin polisdräkt trots att alla andra var i sovkläder), samt ett par människor<br />
som hon antingen bara kände igen vagt, eller aldrig hade sett förut.<br />
“Kim —”, började hon med sprucken, desperat röst.<br />
299<br />
Men det första han gjorde — trots att han alldeles nyss kallat henne älskling<br />
för första g˚angen p˚a˚ar — var inte att omfamna henne eller ens prata med henne.<br />
Han gav henne istället en örfil, en h˚ard s˚adan, och ljudet genljöd lika väl som<br />
knivens fallande klirrande hade gjort i hela kyrkan. Sedan vände han sig om,<br />
fortfarande synbart chockerad men likväl helt stel i ansiktet, och gick tillbaka<br />
ut i stora salen.<br />
Och där lämnades San att st˚a, darrande, förvirrad, ensam, stirrandes p˚a<br />
den plats i luften där hennes make nyss stod. L˚angsamt drog hon sin ena hand<br />
mot kinden där han slog henne, och hon kände att t˚ararna började rinna p˚a<br />
allvar. Ett halvt ögonblick senare hade hennes bägge händer dragits bak˚at och<br />
satts ihop av iskall metall, och hon hade slängts omkull framlänges och sedan<br />
dragits upp igen. Hon fortsatte att stirra fram˚at med ett stenansikte, utan<br />
motst˚and, utan protest när Maik Senvy v˚aldsamt knuffade henne framför sig<br />
ned för trapporna ned i källaren där han satte fast handbojorna vid ett element<br />
och gick tillbaka upp. Utan ett ord stängde han dörren efter henne h˚ardare än<br />
brukligt, och San lämnades ensam kvar i det kalla mörkret.<br />
<strong>Här</strong> hörde hon i alla fall inte vindens viskande och fönstrens skrikande längre.<br />
†<br />
Maik Senvy hade vaknat tidigare än vanligt efter en mardröm han inte ens<br />
kom ih˚ag, och när han tittade p˚a klockan, s˚a var hon inte ens sex p˚a morgonen.<br />
Ändock kunde han inte somna om, och därför klädde han lugnt p˚a sig sina
300 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
vanliga poliskläder medan han s˚ag ut över alla sovande. Plötsligt reste sig en<br />
upp fr˚an andra änden rummet, en smutsblond kvinna i trosor och linne som<br />
han genast kände igen som Sanna Nordström, hans arbetskamrat Kims fru.<br />
Maik reste sig upp och vinkade ˚at henne, men hon verkade inte se honom utan<br />
stegade försiktigt mellan alla sovande människor och gick vidare ut till köket.<br />
Helvete, tänkte Maik när han ins˚ag att det var där den där prästen sov eller<br />
l˚ag i koma eller vad det nu var, vilket han och Mario ju bestämt att inte berätta<br />
för n˚agon om än. Mario l˚ag visserligen och sov i köket han med, nästan som<br />
n˚agon typ av vakt ˚at Clarenton, men han gjorde ju just det ocks˚a — sov. Maik<br />
slängde p˚a sig resten av byxorna och halvt hoppade, halvt sprang förbi alla<br />
sovande p˚a väg till köket efter Sanna.<br />
“Vänta vänta”, lyckades han flämtande f˚a fram när han hunnit dit, “du f˚ar<br />
inte —”<br />
Men han avbröt sig när han märkte vad som hände. Framför honom stod<br />
Sanna Nordström, vitt stirrande inte p˚a honom utan p˚a Clarenton som sov p˚a<br />
golvet. Och i handen höll hon en kniv hon plockat fr˚an diskbänken.<br />
Helvete Mario varför plockar du inte undan efter dig? tänkte Maik genast<br />
ilsket i en br˚akdels sekund. Sedan tog han ett stapplande steg bak˚at och tram-<br />
pade p˚a Marios hand och av misstag lyckades väcka honom, samtidigt som<br />
han ropade ut n˚agonting ohörtbart, strax följt av “Vapen! Hon har... hon har<br />
vapen!”<br />
Maiks reaktion att döma var han l˚angt ifr˚an den bästa av poliser, men ˚a<br />
andra sidan hade han under sina m˚anga ˚ar i tjänst aldrig varit med om ett<br />
mordförsök förut.<br />
Sekunden senare utvecklades det ocks˚a fr˚an hotfullt beteende till just mordförsök<br />
när Sanna Nordström lade sig rakt över Fader Albert James Clarenton p˚a<br />
madrassen där han sov, och lade den sylvassa kniven direkt mot hans hals.<br />
I det ögonblicket ins˚ag Maik Senvy att det faktiskt var han som var polis i<br />
samhället, och han sträckte sig efter sin pistol, men —
“Min jävla pistol!”<br />
301<br />
— självklart hade han för första g˚angen sedan han fick den för m˚anga ˚ar<br />
sedan inte med sig revolvern.<br />
I samma ögonblick som Maik ins˚ag detta rusade Kim Nordström — Sannas<br />
make — in i rummet efter att ha hört och vaknat av Maiks rop. Direkt bakom<br />
honom kom strax n˚agon mer (ingen Maik kände), gäspande och kliande i sitt<br />
öga efter att s˚a plötsligt blivit väckt, ocks˚a han antagligen väckt av Maiks röst.<br />
“San...”, sade Kim Nordström lugnt och tog ett steg närmare sin fru. Maik<br />
förv˚anades över hans lugn, och hur mycket han lät som n˚agon slags giss-<br />
lansförhandlare i den lugna men bestämda rösten.<br />
“Lägg ner kniven, älskling”, fortsatte han lika lugnt och lika kärt. “Du vet<br />
inte vad du gör.”<br />
Och just d˚a verkade Sanna... vakna upp, kunde det vara rätt ordaval?<br />
Plötsligt började hon att darra, och hennes nyss s˚a bestämda ögon blev in-<br />
te bara obestämda utan oförst˚aende, panikslagna, som om hon var i Clarentons<br />
situation och med ens vaknade med en kniv mot strupen.<br />
Det som följde kändes för Maik som en evighet, kanske för att han var<br />
nyväckt och alldeles förvirrad och chockad, kanske för att detta var den första<br />
riktigt dramatiska upplevelse han n˚agonsin erfarit, kanske förutom när han var<br />
liten och r˚akade skära av sig lillfingertoppen när han täljde.<br />
Sanna Nordström satt darrande kvar p˚a exakt samma ställe och stirrade p˚a<br />
mannen hon hade kniven mot, och ingen visste vad som hände, vad hon tänkte,<br />
eller vad som hoppade runt i hennes psykotiska lilla hjärna. Ingen utom San<br />
själv visste om hon fortfarande skulle g˚a igenom med planen och skära halsen<br />
av den gamle mannen, eller om hon uppvaknat ur n˚agon slags sömng˚ang och<br />
först nu insett vad hon varit p˚a väg att göra.<br />
En evighet senare ställde hon sig upp, och tappade kniven rakt i golvet. Mer<br />
kvicktänkt än n˚agonsin förut i sitt liv, trots omständigheterna rusade Maik fram<br />
och tog upp den och lade undan den där Sanna Nordströms mördarglada händer
302 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
inte kunde n˚a den.<br />
Sanna vände sig om och stod mittemot Kim, och Maik Senvy var p˚a allvar<br />
nära att bara g˚a fram och slänga handbojorna om henne, men ins˚ag att hon<br />
faktiskt inte hade ett vapen och förtjänade att f˚a förklara sig för sin make innan<br />
—<br />
Han hann inte ens avsluta tanken förrän Kim gav sin fru en örfil rakt över<br />
ansiktet, vände sig om och gick tillbaka ut i stora salen. Sanna stod kvar, och<br />
stirrade efter honom, men hann inte mycket mer än s˚a förrän Maik hade dragit<br />
hennes händer bakom henne och satt handbojor om dem (han lyckades till och<br />
med knuffa omkull henne i sin nervositet, men han lyckades ocks˚a dra upp henne<br />
igen s˚a det drabbade nog inte hans rykte överdrivet).<br />
Maik drog henne genast till källardörren, öppnade den och knuffade halvt<br />
ned henne framför sig. Därefter satte han fast handbojorna vid ett element i<br />
bortre hörnet, och lämnade henne med en rejäl smäll i dörren.<br />
S˚aja, tänkte han förnöjt, nu var jag en riktig snut.
3<br />
303<br />
Amid Northen blev st˚aende kvar, stirrande p˚a Amanda Turners blodiga ben,<br />
medan rummet sakta fylldes med snö.<br />
Den gamla kvinnans brandgula katt kom nästan genast utspringande till<br />
vardagsrummet, när hon hörde ljudet som snart visade sig vara hennes mattes<br />
död. Hon ställde sig jamande vid dörröppningen och stirrade endera p˚a det där<br />
kalla h˚alet som hennes matte orsakat i fönstret, endera p˚a den där främmande<br />
pojken som hon nu var ensam kvar med i det hastigt kallnande huset. När<br />
hon jamat en g˚ang för mycket valde Amid att börja stirra p˚a henne istället för<br />
hennes ägare.<br />
“G˚a”, sade han kallt. “Jag har inte bra erfarenhet av katter, och jag är inte<br />
p˚a humör.”<br />
Som om katten förstod vad han sagt smet den in till köket igen, där det<br />
fortfarande var varmt och skönt, och hon satte sig under köksbordet, intill det<br />
p˚aslagna elementet, att försöka slappna av igen.<br />
Amid Northen gick fram till kvinnan<br />
(död död död död)<br />
och satte sig p˚a ett knä i den tunna nysnön. Han sträckte sig fram, utan att<br />
tveka, och drog sin hand över hennes ben, täckt av en skrynklig strumpbyxa,<br />
utan att riktigt veta varför. Det var redan kallt, redan stelt, som en metallbit i<br />
snön. Längs den ena strumpbyxan rann en linje blod som först börjat bilda en<br />
pöl p˚a parkettgolvet, men som snart slutat rinna och istället börjat att frysa<br />
till röd is.<br />
Amid svalde, och ins˚ag att han just nu mest av allt ville springa tillbaka in<br />
i badrummet och spy. Men han lät bli. S˚a s˚ag han hennes hand, hennes stilla<br />
hand s˚a lugnt vilande som om hon sov, och han tog den i sin, kände för första<br />
g˚angen i sitt liv p˚a handen av en död människa.
304 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
Det var en fruktansvärd upplevelse. Handen var stel och h˚ard, som handen<br />
av en plastdocka, och han ins˚ag att en del av honom plötsligt försvann för att<br />
aldrig mer komma tillbaka. En liten del som var av hans barndom nu, som varje<br />
människa föds med och som de flesta f˚ar ha kvar hela livet.<br />
Amid Northen skulle precis resa sig när —<br />
Han slant i<br />
(snön, blodet, vad var det?)<br />
och föll framlänges. Snabbtänkt som han var lyckades han ta emot, med ena<br />
handen plötsligt tryckd mot glaset där det ännu var intakt, och andra handen<br />
mot Amanda Turners knä. Detta till trots kunde han inte förhindra att hans<br />
ena knä föll rakt mot glaset där det var sönderslaget, och han kände en vass<br />
glasskärva skära rakt ned i hans smalben. Han s˚ag med växande panik p˚a hur<br />
den tillsammans med en rännil av blod stack ut p˚a andra sidan om benet. Amid<br />
ryckte genast upp sitt ben igen, och satte sig att undersöka s˚aret.<br />
Glaset hade visserligen g˚att igenom rent kött utan att träffa n˚agra ˚adror<br />
som skulle orsaka rejäla blodflöden, och han kunde röra alla t˚ar utan problem<br />
eller ens bortdomnad, men smärtan var olidlig. Han ställde sig upp, och smärtan<br />
stack h˚art nog att f˚a honom att stöna till högt. Men han visste att han hade<br />
en bit att g˚a och att det bara var att vänja sig, och s˚a ställde han sig helt och<br />
gick till dörröppningen som ledde fr˚an vardagsrummet till hallen.<br />
Där stod han kvar en stund och s˚ag p˚a kvinnan han just<br />
(dödat dödat dödat dödat)<br />
eliminerat p˚a uppdrag fr˚an Génoli.<br />
S˚a vände han sig bort med löftet att inte titta tillbaka, och han klädde p˚a<br />
sig sina upphängde kläder. Strumporna var inte riktigt torra, men det r˚adde i<br />
alla fall en förbättring. Dessutom skulle de änd˚a bara bli blöta igen ögonblicket<br />
han steg ut, det visste han. S˚a han klädde sig, öppnade dörren, klev ut och<br />
stängde den efter sig.<br />
Utan att se sig om.
4<br />
305<br />
När gruppen av före detta cafébesökare s˚ag kyrkans torn bortom husen, s˚a<br />
spred sig en suck av lättnad, av hopp, och det hela kändes som en scen ur en<br />
majestätisk Hollywoodrulle. Solen hade äntligen börjat att resa sig ordentligt,<br />
och vad som börjat som tidig gryning hade l˚angsamt blivit komplett morgontid.<br />
Vinden hade lugnat sig en hel del, och var nu mer stilla än den varit p˚a m˚anga<br />
dagar. Solens str˚alar slog igenom den snö som fortfarande slängdes runt, och<br />
exploderade i ett fyrverkerilikt sken mot kyrkans topp.<br />
De s˚ag sk˚adespelet samtidigt, och stannade utan ett ord till att bejaka<br />
naturens mirakel — en paus de nu behövde mer än n˚agonting annat.<br />
Tim Alfredsson brydde sig inte överdrivet om sk˚adespelet (Har man sett<br />
det i tv˚a sekunder, har man sett det i hundratjugo, tänkte han för sig själv) och<br />
passade istället p˚a att ta vatten fr˚an den flaska han tagit med sig fr˚an familjen<br />
Mejnells hus.<br />
Carl Mejnell nyttjade pausen till att rätta till bandaget han dragit för<br />
skärs˚aret p˚a ryggen innan de lämnat hans mors hus. S˚aret hade vid det la-<br />
get slutat att blöda, men det gjorde fortfarande otroligt ont. Kölden hade till<br />
en början domnat smärtan, men när smärtan till sist brutit igenom hade den<br />
gjort det fullt ut.<br />
Jimmy Tour s˚ag ut över det öde landskapet och kunde inte l˚ata bli att finna<br />
det vackrare än n˚agonting han sett p˚a mycket länge. Snön l˚ag blänkande över<br />
gator, över bilar och cyklar, och upp mot väggarna p˚a husen, och allt kändes<br />
mycket öde, mycket gammalt, mycket... döende. Som en plats där människan<br />
en g˚ang varit men som hon sedan övergivit, en nordisk variant p˚a gamla Maya-<br />
civilisationer och ur˚aldriga djungeltempel. Han kunde inte l˚ata bli att finna det<br />
gudomligt vackert.
306 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
Aaron Christian s˚ag ut över landskapet, och han s˚ag död. Han gillade inte<br />
detta, han gillade inte att vinden skulle lugna sig till den grad att han kunde se<br />
sig om och p˚aminnas om att detta en g˚ang varit en stad, en stad han dessutom<br />
bebodde och som han under ˚aren vant sig vid att rent av älska. Det kändes som<br />
en övermänsklig makt som h˚anade honom, h˚anade dem, h˚anade mänskligheten.<br />
Som sade ser du det här? Det här var en g˚ang er stad, och nu är det min<br />
öken. För nu... nu var det inte längre en stad. Det var ondskans fäste, det var<br />
Djävulens personliga boning. Det var allt annat än en stad, och bara att tänka<br />
p˚a det fick Aaron att —<br />
“Jimmy, har du en cigg?”<br />
“Du f˚ar vänta”, sade Jimmy Tour och skakade p˚a huvudet. “Vi borde ta oss<br />
till kyrkan innan vinden börjar igen.”<br />
†<br />
De fortsatte i än raskare takt, och hann fram till kyrkan med ganska god<br />
marginal — stormen skulle inte sätta fart igen p˚a nästan en timme, enligt<br />
Jimmy Tours n˚agorlunda amatörmässiga väderleksbestämningar.<br />
I kyrkan var det vildare än de anat, ins˚ag Tim Alfredsson samma ögonblick<br />
som han öppnade dörren. Säkert nio av tio Maryvillebor befann sig där inne, och<br />
alla var uppspelta för Gud vet vad. De fyra daskade av sig snön fr˚an kläderna,<br />
och Jimmy Tour rättade till sin hatt medan han gick fram till Mario, som<br />
kommit till hallen när han hörde dem komma in.<br />
“Gud bevara att ni hittade hit”, sade Mario, “men ni skulle inte kunna<br />
komma i ett värre ögonblick.”<br />
“Vad p˚ag˚ar?”, fr˚agade den gamle cowboyen Mario, och han s˚ag sig om efter<br />
folken i stora salen som sprang runt som yra höns och kacklade lika illa. Han<br />
s˚ag bort mot det angränsande köket och s˚ag polischef Maik Senvy st˚a i full<br />
polisdräkt med pistol och allt.<br />
“Det har skett ett mordförsök i Guds hus”, sade Mario nervöst.
†<br />
307<br />
Gruppen lyckades installera sig och f˚a madrasser och hela alltet trots den<br />
p˚ag˚aende förvirringen, och Jimmy Tour fick även lite insidoinformation fr˚an<br />
Mario om att ett möte skulle h˚allas inom kort, d˚a de skulle g˚a igenom allt<br />
noggrannt, innan falska rykten kom att börja spridas.<br />
“Det är nog redan för sent för det”, p˚apekade Aaron när Jimmy Tour<br />
berättade det för honom, och nickade bort mot tjatterkärringarna p˚a andra<br />
sidan av rummet. Den gamle cowboyen log kort, och Aaron blev med ens mer<br />
seriös. “S˚a vad sade han hade hänt, i kort?”, sade han. “Inte för att nu sprida<br />
mer rykten, men...”<br />
Jimmy Tour försökte först finna sina tankar och kliade sig under cowboy-<br />
hatten, sedan sade han bara enkelt:<br />
“Du sade n˚agonting om en cigg förut?”<br />
†<br />
Han hade lovat sig själv att sluta, men när man blev erbjuden vad som<br />
kallades världens finaste tobak, och dessutom efter allt som hänt, s˚a fanns det<br />
inte mycket värde i att protestera. Trots allt hade han inte vetat att han skulle<br />
r˚aka ut för att bli inl˚ast i ett café, se en man frysa ihjäl, se en död kvinna och<br />
sedan f˚a vara i samma rum som en kvinna anh˚allen för mordförsök, allt inom<br />
loppet av n˚agra dagar, när han lovade sig själv att sluta.<br />
Nu satt Aaron därför tillsammans med Jimmy Tour utanför kyrkan och<br />
passade p˚a att njuta av fin tobak när vädret var tillfälligt lugnare. Jimmy Tour<br />
var en ˚aldrande man och det syntes p˚a hans traditioner; direktimporterad tobak<br />
han smulade sönder själv innan han rullade dem med sm˚a bruna pappersblad<br />
och bet av ena änden innan han gav en till Aaron och behöll en själv. Aaron
308 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
kunde inte l˚ata bli att känna nikotinruset vänta p˚a honom ögonblicket han<br />
satte den otända cigaretten i munnen, och när Jimmy Tour sedan tände den ˚at<br />
honom...<br />
“Jag känner mig bedövad”, sade den gamle cowboyen och s˚ag ut över vin-<br />
terlandskapet i oktober.<br />
Aaron blev förv˚anad av de plötsliga orden, och svarade först inte. Istället<br />
drog han in ett bloss av rök, lät den fylla och sakta döda honom inifr˚an. Han<br />
andades ut, och stönade tyst för sig själv.<br />
“Snön?”, fr˚agade han till sist.<br />
“Inombords.”<br />
“˚Ah.”<br />
Jimmy Tour lyfte hatten och kliade sig i pannan, och s˚ag sedan mot Aaron<br />
med rynkade ögonbryn och sm˚a trötta p˚asar under sina smala ögon.<br />
“Min gudsons far dog för bara timmar sedan.”<br />
Aaron tänkte efter, och ins˚ag att han hade rätt. Det var bara timmar sedan<br />
de tröttnat p˚a att vänta p˚a att elektriciteten skulle dö, tätt följt av deras sista<br />
brinnande hopp, och som de istället hade slagit sönder fönstret och klivit över<br />
kroppen, kroppen Jimmy Tour identifierat som en tillhörighet av hans gudsons<br />
far Johan Jonsson.<br />
“Och s˚a Mejnells mor... hon var alltid en av de där som hälsade s˚a trevligt<br />
i butiken, du vet?”<br />
Aaron nickade, trots att han inte alls visste, trots att det var första g˚angen<br />
han träffade henne för ett par timmar sedan, och hans första erfarenhet var inte<br />
direkt att hon hälsade trevligt.<br />
“Och nu Clarenton.” Han drog ett halsbloss, bl˚aste ut.<br />
“Clarenton?”<br />
“Det var han som mordförsöket var p˚a.” Han var tyst en stund, och ins˚ag<br />
sedan att Aaron kanske ville ha en bredare uppdatering. “Han m˚ar bra”, tillade<br />
han, “en skr˚ama p˚a halsen bara.”
“˚Ah.”<br />
309<br />
De s˚ag ut över landskapet, och ˚aterigen kunde inte Aaron tänka p˚a annat<br />
än död, död, och död. Men med lite nikotin i kroppen kunde han inte neka till<br />
att det i alla fall s˚ag lite ljusare ut, med solen bortom öknen som en ledstjärna<br />
mot godheten.<br />
“Och jag känner det inte”, sade den gamle cowboyen och gav ett klent försök<br />
till ett skratt. “Det känns s˚a overkligt. S˚a plötsligt.”<br />
tigt.”<br />
“Du har varit butiksinnehavare hela förbannade livet. Det är inte s˚a kons-<br />
Kyrkoporten öppnades bakom dem och de b˚ada vände sig om för att se Tim<br />
Alfredsson komma ut.<br />
“Aaron, där är’u.” Sedan började han skratta sitt vikingagarv och pekade<br />
p˚a cigarettstumpen i Aarons hand. “Jag sa ju att du’nte skulle h˚alla dig.”<br />
“Satan.”
310 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
5<br />
Ryktet hade spridit sig om att mötet skulle börja klockan tio p˚a förmiddagen,<br />
trots att Mario bara berättat om det för Jimmy Tour och Kim Nordström<br />
dessförinnan. Redan tio minuter i satt alla kyrkobesökare samlade p˚a sina<br />
madrasser i stora salen, blickarna riktade mot gudstjänstplattformen där Fader<br />
Clarenton sovit dagarna innan sitt anfall.<br />
Med bara lite slutledning hade vissa listat ut ungefär vad som hänt, trots<br />
att det f˚atal som visste (Maik Senvy, Kim Nordström och de andra som va-<br />
rit ögonvittnen) inte direkt uttalat sig speciellt tydligt. Fader Clarenton hade<br />
försvunnit ett par dagar tidigare, och trots att Mario och Maik först ignorerat<br />
fr˚agor hade de omedvetet börjat erkänna att Fadern var sjuk och vilade, vad de<br />
b˚ada var överens om var en halv lögn. Folk hade därefter börjat ana att Cla-<br />
renton p˚a ett eller annat sätt m˚aste vara inblandad i den lilla händelsen som<br />
drabbat kyrkan tidigt p˚a morgonen, för vem var det annars som gick omkring<br />
och l˚atsades som ingenting när han tidigare p˚a dagen varit med om n˚agonting<br />
s˚adant? Självklart m˚aste det ju vara Clarenton.<br />
Att det sedan var Sanna Nordström som var p˚a den andra sidan av händelsen<br />
var det ingen som kom fram till — i allt som hände var det ingen som märkte att<br />
hon var borta, inte ens hennes barn som b˚ada var upptagna med sina vänner.<br />
Ett par minuter före klockan slog tio och mötet skulle börja, steg Maik Senvy<br />
upp p˚a plattformen, tätt följd av Mario. Stämningen i kyrkan var uppspelt och<br />
spänd som aldrig förr, änd˚a tystnade alla genast när polischefen började tala,<br />
och hans röst slog och ekade mot väggarna.<br />
“Ni vet alla vad som har hänt”, sade han, följt av viskningarna i massorna<br />
nedan. “Men vi har lite att säga och börjar fr˚an början. I förrg˚ar morse, den<br />
sextonde oktober, var Fader Clarenton med om en olycka.”<br />
Mario steg fram och berättade den ur sin synvinkel.
311<br />
“Det var tidig morgon och han vaknade, jag var i köket, han kom och<br />
förberedde te. Vi talade, men han verkade inte m˚a riktigt bra. Han —”<br />
Mario tänkte igenom exakt vad som hänt för första g˚angen sedan just d˚a;<br />
det kändes som m˚anader, ˚ar sedan... i söndags, verkligen? Och de orden.<br />
sig s˚a?<br />
sade.”<br />
N˚agonting är fel med mig?<br />
De orden han fortfarande inte förstod. Hur illa m˚ar en man för att uttrycka<br />
Som en... som en mentalsjukdom?<br />
“Jag vet inte riktigt vad det var, det var väl... stress, antar jag. Han kollap-<br />
Mario hörde stigningen av viskningar i salen, och plötsligt mumlade alla<br />
samma principer.<br />
Han är död!<br />
Maik Senvy steg fram igen.<br />
“Han är inte död”, förklarade han och mumlandet tystnade i alla fall en<br />
aning. “Han m˚ar fint. Eller, han är medvetslös. Eller sover. Vet inte riktigt<br />
skillnaden. Men huvudsaken är, att Clarenton m˚ar bra.”<br />
De pausade, och Mario s˚ag p˚a Maik Senvy som ˚atergäldade hans blick innan<br />
han fortsatte.<br />
“I morse hände dock n˚at mer”, sade Maik och kliade sig i h˚arfästet som inte<br />
längre höll s˚a mycket h˚ar som det en g˚ang gjort. Han berättade om hur han<br />
vaknat tidigt och sett Sanna Nordström g˚a mot köket. Han berättade hur det var<br />
där som Clarenton l˚ag och vilade, och att han inte ville att folk skulle veta det<br />
riktigt än (mumlande hördes om korruption och transparnet polisverksamhet,<br />
men han lyckades ignorerade det), och han berättade hur han hade följt efter<br />
henne till köket där han sett henne ta en kniv och lägga sig över Clarenton med<br />
kniven mot hans hals.<br />
<strong>Här</strong> ändrade han kanske lite p˚a historien, och sade att han väckt Mario<br />
samtidigt som han försökt tala Sanna Nordström till rätta. Han hade självklart
312 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS<br />
haft pistolen p˚a sig men hade inte velat använda den eftersom den kallblodiga<br />
mördaren faktiskt höll gisslan. S˚a sm˚aningom hade han f˚att henne att lägga<br />
undan kniven och ställa sig tillrätta s˚a han kunde arrestera henne, allt med<br />
assistans av hans medarbetare Kim (men han pekade inte ut Kim, som stod<br />
precis nedanför plattformen, och han noterade inte heller det faktum att Kim<br />
gjorde just allt jobb medan han själv stod panikslagen).<br />
N˚agon i publiken undrade vad som hände med henne, och han svarade enkelt<br />
att allt nu är under kontroll och det är ingenting att oroa sig för, hon sitter fast<br />
med handbojor i källaren.<br />
“Och Clarenton?”<br />
“Fader Clarenton sover ännu”, sade Mario och valde att l˚ata bli att nämna<br />
det minimala skärs˚ar han f˚att p˚a halsen — s˚adana skador som när de nämndes<br />
lät betydligt värre än de egentligen var, och som säkert bara skulle övertolkas.<br />
“Allt är under kontroll”, upprepade han litet tystare.<br />
†<br />
När mötet var avslutat, ˚atergick alla till sina vardagsaktiviteter, om än<br />
meningslösa och minimala under dessa omständigheter. Maik Senvy och Mario<br />
hade planerat att p˚abörja lunchen, men blev istället genast attackerade med<br />
fr˚agor de till största grad redan tyckte sig ha besvarat under mötet. Vad var<br />
till exempel anledningen till att ˚aterigen fr˚aga om den v˚aldsamma kvinnan<br />
verkligen var fast? Var skulle hon ha stuckit, ut i snön? Mario, sann kristen<br />
som han var, besvarade vänligt var fr˚aga med för Maik oförst˚aeligt t˚alamod.<br />
Maik ˚a sin sida ursäktade sig efter en stund och begav sig bort för att istället<br />
förbereda lunchen. Plötsligt fann han att utblandandet av soppulver i vatten<br />
var ganska s˚a underh˚allande trots allt.<br />
Aaron, Tim och Jimmy Tour hade h˚allit ihop ganska väl de timmar som<br />
varit sedan de kommit till kyrkan, men Carl Mejnell hade försvunnit fr˚an dem<br />
s˚a snart som möjligt och sedan dess h˚allit sig för sig själv i brist p˚a bättre
vänner.<br />
313<br />
Nu var det bara att vänta p˚a bättre dagar. För inte kunde det ju bli otrev-<br />
ligare än s˚a här.
314 KAPITEL 10. SANDDYNOR AV IS
Kapitel 11<br />
Helvetets portar<br />
315
316 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
1<br />
Amid Northen fick inte njuta av stormens temporära lugn den morgonen.<br />
Utmattad efter sömn- och matbrist<br />
(varför stal jag inte mat av demonen? Hon skulle inte behöva den mer)<br />
och efter nattens aktiviteter, skadad och sliten efter kötts˚aret i smalbenet,<br />
hann han inte l˚angt innan han föll ihop i snön. Allt kändes allt längre borta,<br />
allt mer avlägset, allt mörkare trots det att solens str˚alar började sträcka sig<br />
över Maryville denna tidiga morgon...<br />
Mörker.<br />
Det kommer.<br />
Mörker.<br />
“V˚ar son.”<br />
L˚at mig sova.<br />
“Vakna.”<br />
L˚at mig vara.<br />
“Amid Northen.”<br />
†<br />
Han s˚ag upp och s˚ag dubbelt, trippelt av allting. Allt susade omkring, allt<br />
var rörigt, allt var mörkt och ljust och blurrat, som sett genom botten av ett<br />
halvtomt vattenglas, men värre.<br />
Sett genom tusentals vattenglas.<br />
Amid l˚ag p˚a mage i snön, och ins˚ag plötsligt hur ont han hade. Han frös<br />
n˚agot innerligt, hans bara händer och hans ansikte djupt nedtryckta i snön och<br />
han hade ovanifr˚an täckts av nya lager fallade snö och frysande is. Han visste<br />
inte hur länge han hade legat som han legat — han hade ingen som helst aning<br />
över tiden, och han ins˚ag sakta att han lika gärna kunde ha legat där i tjugo
minuter eller tjugo timmar.<br />
Jag borde vara död.<br />
317<br />
Han lyckades komma upp att sätta sig, och han drog med stela händer över<br />
ett lika stelt ansikte, och ins˚ag hur ogärna han ville se sig själv i en spegel<br />
just nu. Ansiktet kändes som en staty av marmor. Amid fick en plötslig syn<br />
där n˚agon slog en hammare genom hans stelfrusna ansikte, och det krossades i<br />
tusen bitar som porslin. Han hade sett bilderna p˚a offer av frostbett, och det<br />
var inte vacker — svarta, fallande bitar av n˚agonting som knappt längre kunde<br />
kallas för en människa. Han ville inte veta om det var s˚a han nu s˚ag ut.<br />
Det var mörkt omkring honom, och l˚angsamt förstod han att det m˚aste<br />
innebära att säkert ett tiotal timmar passerat sedan han lämnade Amanda<br />
Turners hus. Ett tiotal timmar hade han legat illa klädd i snön i minst tio,<br />
säkert till och med tjugo minusgrader. Utan vatten, utan mat. Han försökte<br />
att gnida sin högre tinning och bli av med huvudvärken det orsakat, men b˚ade<br />
handen och huvudet var för stelt, liksom täckt av is, och det kändes som att<br />
sl˚a en sten mot en sten.<br />
“Amid Northen.”<br />
Han s˚ag upp, och s˚ag visserligen blurrigt men väl nog för att se att det var<br />
Génoli som stod bara meter framför honom.<br />
“Gén—”<br />
“Tala inte. Du är skadad, skadad och utmattad.”<br />
Amid hade lyckats kämpa sig upp till en halvt sittande position men föll nu<br />
tillbaka igen, förm˚adde inte röra sig p˚a nytt. Plötsligt kände han en hand mot<br />
sin avdomnade haka, en hand som lyfte upp hans ansikte fr˚an snön och s˚ag p˚a<br />
honom.<br />
Génoli satt hukad i snön framför honom och hjälpte honom upp. Amid var<br />
först nära att tacka honom, men kom p˚a vad Génoli precis sagt om att tala.<br />
“Du klarade det, Amid Northen. Vi är stolta över dig.”
318 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
Han s˚ag upp mot Génoli med trötta ögon och förfrusna ögonfransar, säkert<br />
täckta av iskristaller. Han försökte att le, men ansiktsmusklerna var stela av<br />
kölden.<br />
“Jag kan inte —”<br />
“Tala inte.”<br />
“Jag kan inte komma vidare.”<br />
Génoli s˚ag begrundande p˚a pojken, med ögon dolda av mörker, men som<br />
änd˚a mer än n˚agonsin tycktes framställa empati för pojken.<br />
“Du m˚aste”, sade han till sist.<br />
“Jag kunde knappt göra vad jag gjorde”, sade Amid Northen och hans röst<br />
sprack när han ins˚ag vad det var han gjort. “Jag är en mördare”, sade han tyst.<br />
“Nej.”<br />
“Jag dödade henne.”<br />
“En demon kan inte dö.”<br />
Amid s˚ag upp mot den man som för honom mer än n˚agonsin kändes som en<br />
fader, en kraftfull karaktär av mod och förbarmelse, som älskade sin son över<br />
allt annat. Med ens hade Amid nästan helt glömt bort Steven, sin riktiga fader,<br />
och alla de ögonblick han trott sig älskat honom. Var detta vad sann kärlek<br />
var?<br />
Amid tyckte för ett ögonblick sig se in i Génolis ögon, de ögon han inte<br />
kunde se för skuggan. Kanske var det inbillning, men kanske — bara kanske —<br />
lät Génoli honom penetrera det skyddande höljet, lät honom se in i honom p˚a<br />
riktigt, om än bara för en enda, kort sekund.<br />
“En demon är en tjänare av Djävulen”, sade Génoli kallt, “liksom en ängel<br />
är en tjänare av Gud. Ingendera kan dö när de väl blivit vad de är. De kan<br />
neutraliseras fr˚an sin jordsliga kropp, ja, och försvinna fr˚an denna värld för<br />
alltid. Men de kan aldrig dö. Amanda Turner vilar ännu n˚agonstans, vad vi än<br />
anser om det, och hon är inte död. Men hon kommer inte att förstöra för Guds<br />
skapelse mer.”
319<br />
“Men hur vet jag ens vad hon var?”, svarade Amid tveksamt. “Hur vet jag<br />
att hon inte bara var en gammal dam? Hur vet jag att du inte bara är ett<br />
hjärnspöke och jag är galen? Är det inte s˚a alla psykotiska mördare säger —<br />
att det var n˚agon röst i mitt—”<br />
“Men s˚a är det inte, Amid, och det vet du. Vi är p˚a riktigt, precis som ditt<br />
uppdrag, precis som ditt ansvar. Du bad oss en g˚ang om ett tecken, och vi gav<br />
v˚art tecken. Du litar p˚a oss nu.”<br />
Han visste att Génoli hade rätt. Han visste att den vitsvarta man framför<br />
honom var allt annat än en inbillad varelse i fantasin. Han fanns.<br />
Men änd˚a...<br />
“Det är ett stort uppdrag, min son. Men det är ocks˚a för en stor sak. Du<br />
m˚aste beh˚alla mod, du f˚ar inte ge upp.”<br />
“Och annars?”<br />
Génoli tvekade först, men sedan reste han sig upp inför Amid, som fort-<br />
farande halvt l˚ag, halvt satt i snön. Amid trodde först, om än bara för ett<br />
ögonblick, att Génoli skulle bege sig utan ett ord. Börja vandra ut i stormen,<br />
eller helt enkelt försvinna framför hans ögon. För ett ögonblick trodde Amid<br />
p˚a riktigt att han hade haft rätt i sina aningar, att Génoli faktiskt inte var<br />
n˚agonting mer än ett hjärnspöke, och att även hans tecken p˚a att han fanns p˚a<br />
riktigt var falskt — för var det inte möjligt, om än osannolikt, att Amid själv<br />
˚astadkommit den stigmata som han tagit som ett tecken fr˚an Génoli? Kanske<br />
var han själv helt enkelt galen, och som resultat hade han rationaliserat mordet<br />
p˚a en gammal kvinna?<br />
Men Génoli begav sig inte.<br />
Istället reste han sin högra arm, den med den svarta handsken, och knöt den.<br />
Och när han vecklade ut knytnäven igen försvann det hus som st˚att vänster om<br />
vägen, tillsammans med resten av den sidan av Maryville, försvann ur tomma<br />
intet.
320 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
Amid Northen satt kvar i snön stum, när allt det som precis försvinnet nu<br />
lystes upp i ett vitt, värmande sken som sakta i och med att hans syn anpassades<br />
blev till brinnande rött. Värmen sträckte sig över honom och smälte av snön i<br />
hans ögonfransar, hans h˚ar, hans kläder, värmde honom till den grad att han<br />
faktiskt kunde känna kylan över hans tidigare bortdomnade kropp, men änd˚a<br />
skonade elden honom och han upplevde inte en brinnande hetta utan bara en<br />
behaglig värme, en bastu s˚a nära den isande döden. Ett ögonblick trodde han<br />
det var Génolis m˚al, att helt enkelt värma honom s˚a att han skulle orka att g˚a<br />
vidare.<br />
Men s˚a s˚ag han vad Vitsvartsnubben skapat.<br />
Vad Génoli skapat liknade mest av allt en upplyft grotta. Det liknade re-<br />
sultatet av att jordplattorna splittrats och höjts upp, och bergen rest sig som<br />
hundratals meter höga klippor sträckandes upp˚at och ˚at sidorna s˚a l˚angt Amid<br />
kunde se. Som om Maryville splittrats p˚a mitten i en jättelik jordbävning. Men<br />
det som skrämde honom var inte detta, utan inneh˚allet i de nytillkomna grot-<br />
torna.<br />
En jättelik eld sträckte sig över botten av grottorna, började där den snöade<br />
asfalten av Maryville upphörde. Eldarna var magnifika, enorma, och sträckte<br />
sig kilometer efter kilometer i sidleds samtidigt som de slickade grottväggarna<br />
i höjdled och färgade dem svarta av sot.<br />
Nakna änglar var upphängda i benen fr˚an taket av grottorna, och d˚a och d˚a<br />
brann ett blont h˚arstr˚a eller en fjäder p˚a vingarna till av värmen som kom fr˚an<br />
elden nedifr˚an, men själva varelserna, dessa lysande vita varelser läts aldrig<br />
skadas, de läts aldrig röras av elden — de fick blott lida av elden i all tids<br />
evighet. De skrek, och det var skrik av smärta, skrik som först verkade som ett<br />
brutet och obetydligt klagoljud, likt ett barns gr˚at, därp˚a ett l˚angt, ih˚allande<br />
skrän, ett tjut som endast kunde uppkomma ur helvetet, en kör av de fördömdas<br />
själar som pl˚agas av djävlarna...
321<br />
Amid s˚ag förskräckt p˚a sk˚adespelet, p˚a de runtkastande dolkarna som en<br />
efter en spetsade änglarna p˚a m˚af˚a, gav dem djupa kötts˚ar som inte dödade dem,<br />
men inte heller gjorde dem starkare som klyschan säger, utan bara... skadade<br />
dem.<br />
Slet dem.<br />
Lät dem vilja komma bort därifr˚an. De skrek obestämda ord, för vanliga<br />
ord hade de sedan länge glömt bort hur de skulle uttala, men Amid visste lika<br />
väl som de själva att de bad om att f˚a dö. Lika väl som han visste att det Génoli<br />
visade honom var helvetet.<br />
“Sluta!” skrek Amid plötsligt ut, med de ynka krafter han hade kvar efter<br />
(mordet)<br />
elimineringen och ökenvandringen. “Sluta, Génoli, sluta, snä —”<br />
“Det är inte p˚a riktigt”, avbröt Génoli honom lugnt, och utan att släppa<br />
blicken fr˚an sk˚adespelet intill sig. Hans hand var fortfarande utsträckt, som om<br />
den höll fjärrkontrollen till det hela. “Det är som... bilder i en bok”, fortsatte<br />
han lika lugnt. “Det finns inte. Det här är...” Han s˚ag ut över änglarna, p˚a deras<br />
strimlade, nakna kroppar och deras brinnande fjädrar.<br />
“Vad är det?”<br />
“Det här är vad som komma skall, om du inte fortsätter. Om inte du stoppar<br />
det. Det här är vad som händer med jorden om Antikrist kan resa sig över oss<br />
och ta all makt som han vill ha. För han kommer söka den.”<br />
Amid stirrade ned mot snön som börjat smälta till is och vatten av värmen.<br />
Marken av vad han inte längre kunde begripa var — eller i alla fall en g˚ang<br />
hade varit — Maryville.<br />
“Jorden?”<br />
Amid Northen s˚ag upp fr˚an marken igen, s˚ag p˚a de skrikande varelserna i<br />
elden. Génoli nickade.<br />
“Men jag kan inte.” Han stod knappt ut med värmen, det kändes som om<br />
elden bara sträckte sig mot honom, som om han själv snart var en av de aldrig
322 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
döende men ständigt lidande änglarna.<br />
“Titta igen, Amid.”<br />
Han s˚ag upp, och tillsammans med änglarna hängde nu nya varelser. Där<br />
hängde han själv, Génoli, och hundratals Maryvillebor. Vänner, fiender, hatob-<br />
jekt, neutrala, alla. Han s˚ag dem alla, han s˚ag dem alla ˚ater om igen spetsas av<br />
sylvassa dolkar. Han kunde höra deras skrik, han kunde se blodet rinna ner mot<br />
elden, men den slocknade aldrig hur mycket blod som än föll ned, hur mycket<br />
som än rann, en evigt rinnande Styxflod av blod. Han kunde höra alla skriken<br />
eka i sitt huvud, kunde höra sitt eget skrik eka utan att —<br />
“Sluta.”<br />
Génoli ryckte till med armen igen, knöt näven och f˚angade liksom in bilden<br />
i den. Helvetet<br />
(som bilder i en bok)<br />
försvann, som det aldrig varit där, och tystnaden ˚aterkom. Vad som en g˚ang<br />
varit helvetets portar p˚a jorden var nu ˚aterigen snötäckta hus p˚a Maryvilles<br />
västra sida. Snön som hade smält var ˚aterigen bara snö, som om ingenting<br />
hade hänt, men Amid kände sig fortfarande lika varm som han blivit av värmen.<br />
Det var definitivt inte tillräckligt för att h˚alla honom stark igen, men det var<br />
möjligen tillräckligt för att han inte skulle dö där.<br />
Génoli satte sig ˚ater p˚a huk intill Amid Northen.<br />
“Amid, du m˚aste göra det här”, nästan viskade i hans öra.<br />
“Jag kan inte. Jag har inga krafter kvar. Jag vet inte vart jag ska ta vägen.”<br />
“Maryvilles katolska kyrka har öppnat”, sade Génoli. “Ta dig dit, och stanna<br />
där tills jag kommer med nästa order.”<br />
“Jag kan inte”, upprepade Amid och ville innerligt resa vidare, göra vadän<br />
Génoli bad honom, men i sitt hjärta visste han att han helt enkelt inte kunde.<br />
“Jag har inga krafter.”<br />
Génoli lutade sig fram ytterligare, kysste Amid Northen p˚a bakhuvudet, i<br />
h˚aret täckt av snö och frusen svett. En värmande känsla strömmade med ens
genom Amids förfrusna kropp, som en överdriven koffeinkick, som att plötsligt<br />
stiga in i en kokande het bastu, och plötsligt hade han sina krafter igen.<br />
323<br />
Han tog avsats med händerna, lyckades sätta sig upp. Han borstade bort<br />
snön fr˚an sin nu dyngsura jacka och sitt h˚ar. Han kände efter vid sitt ben,<br />
där glaset skurit rakt igenom, och trots att det inte var läkt (vad kunde han<br />
begära?) kändes det plötsligt nästan bedövat.<br />
“Det där borde hjälpa dig tillfälligt”, sade Génoli. “S˚a du kommer till kyrkan<br />
som du ska. Därefter borde du f˚a n˚agon att hjälpa dig, i alla fall ditt s˚ar behöver<br />
pl˚astras om ordentligt.”<br />
“Är det s˚a här det känns att knarka?”, sade Amid Northen leendes, fortfa-<br />
rande observerandes sitt lätt bedövade s˚ar.<br />
Men Génoli var borta. Försvunnen i tomma intet. Inte ens fotsp˚aren var<br />
kvar. Men Amid visste i och för sig att stormen med tiden tog bort precis alla<br />
sp˚ar.<br />
Snön föll allt tyngre när Amid Northen med alla krafter i beh˚all började g˚a<br />
mot Maryvilles kyrka.
324 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
2<br />
Kvällen den artonde oktober hade familjen Northen givit upp försök att<br />
finna sin son runt omkring eller i huset, och de valde därför att istället bege<br />
sig, som planerat, till kyrkan. Hur kallhjärtat det resonemanget än m˚a l˚ata var<br />
det det mest logiska — vad fanns annars att göra? Skulle de stanna där de var<br />
som alltid, i den blinda förhoppningen att han var ute och handlade? Det fanns<br />
inga logiska förklaringar. De hade genomsökt varenda vr˚a, varje skrymsle, och<br />
ingenstans fanns han. Enda förklaringen var att han begett sig ifr˚an hemmet<br />
av en eller en annan anledning, och om han nu gjort det kunde de bara hoppas<br />
att han funnit en varm plats, ett annat hem. För om han bara g˚att ut i snön,<br />
utan att finna ett varmt skydd, s˚a visste de alla — även om de inte sade det —<br />
att han vid det här laget definitivt var död.<br />
P˚a en niv˚a av resonemanget hade de alla även hoppats p˚a att Amid av<br />
n˚agon anledning redan befann sig i kyrkan, väntandes p˚a dem. Det gjorde han<br />
inte.<br />
Amids far och syster, Steven och Natalia gjorde i ordning sina platser i<br />
tystnad, ännu ett hopp slaktat framför deras ögon, medan Cecilia grät inför<br />
Mario, som tröstade henne p˚a det vis som bara en präst (eller i brist p˚a annat<br />
än prästassistent) kan trösta. Mario lovade därefter att be för hennes son, och<br />
sade henne att det nog var bäst att sova p˚a det hela till morgondagen. Det<br />
skulle kännas bättre d˚a?<br />
“Hur kan det kännas bättre?”, fick Cecilia fram mellan t˚ararna. “Min son<br />
är död.”<br />
“Det vet du inte”, sade Mario med hopp i rösten. “Ingenting är omöjligt.”<br />
Medan Cecilia och Natalia gick och lade sig, talade Steven med Mario och<br />
fick höra om den tragiska och chockerande händelse som ägt rum i kyrkan<br />
samma morgon, men han beslutade att inte berätta för sin fru ännu. B˚ade
Cecilia och Natalia somnade bara minuter efter att de lagt sig, medan Steven<br />
satt uppe vid sitt liggunderlag ett bra tag, och bevakade folket omkring.<br />
325<br />
När allt var tyst omkring honom — förutom vinden, n˚agra enstaka snark-<br />
ningar, en hostning d˚a och d˚a och n˚agon som vred sig i sömnen — reste han<br />
sig upp. Försiktigt vandrade han mellan de sovande människorna, utplacerade<br />
som dockor där de l˚ag, och han gick hela vägen bort mot ljuset som var hallen<br />
och köket. Angränsningen till toaletten hade lett Mario och Maik Senvy till att<br />
lämna lamporna p˚a, för att inte tala om nödutg˚angsfördelarna och de barn (och<br />
vuxna) i kyrkan som inte ville sova i komplett mörker.<br />
Steven hade aldrig brytt sig om att klä av sig mer än sin skjorta och sina<br />
strumpor, och när han nu stod i hallen önskade han att han inte ens tagit av<br />
sig detta. Kölden kröp in genom dörrspringan och kompenserades bara knappt<br />
av de fullt p˚aslagna element som stod intill.<br />
Han gick fram till dörren och böjde sig ned, lade handen mot dörrspringan,<br />
och kände luften kyssa den som kom den fr˚an en fläkt. Han tog bort handen,<br />
och stod stilla ett ögonblick. Sedan lade han handen p˚a dörrhandtaget.<br />
Steven blundade och tog ett djupt andetag. N˚agonstans var han helt övertygad<br />
om att hans son stod utanför dörren just nu, för klen av kylan och utmattningen<br />
för att öppna den. En annan del av honom visste att tanken var absurd. Vad<br />
var oddsen att han just i detta nu kommit fram till kyrkan, och inte för tio<br />
minuter sedan, eller tio timmar sedan? Eller om tio minuter, om tio timmar?<br />
Men om.<br />
Han antog att detta var hur människor med extrema tv˚angstankar kände.<br />
Om jag tar buss 13 kommer min fru att dö. Det är inte alls logiskt och borde<br />
inte p˚averka mitt bussval. Men tänk om jag skulle ta buss 13, och hon skulle<br />
dö? Skulle jag kunna undvika att känna mig skyldig?<br />
Steven Northen var först nära att släppa handtaget helt, men sedan h˚ardnade<br />
istället hans grepp, och hans knogar vitnade av trycket. Han blundade och an-<br />
dades in, djupt, en, g˚ang. Andades ut, minsta gnutta av luft. Andades in, en
326 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
andra g˚ang, lika djupt. Andades ut, precis allt, en andra g˚ang. Andades in, än<br />
djupare denna tredje g˚ang, och höll andan.<br />
Framför sitt inre öga s˚ag Steven synen han skulle se där han öppnade dörren.<br />
Hans son, välklädd i sin bästa jacka och med snö i det svarta h˚aret men annars<br />
inte alls lidande eller kall, skulle st˚a där ute, kämpandes de sista tio meterna<br />
till kyrkan. Steven skulle sl˚a dörren vidöppen, och slänga ut med armarna, och<br />
när Amid s˚ag honom skulle han utropa “pappa!” och springa den sista sträckan<br />
mot sin far. Han skulle skutta upp i Stevens vidöppna armar, och de skulle<br />
snurra runt utanför den öppna kyrkoporten, omfamnandes varandra. I Stevens<br />
vision fanns ingen kringvirrande snö — solen hade börjat stiga och stormen var<br />
över, och snön p˚a marken och temperaturen i luften var inte mer än vad som<br />
hörde hemma en vacker marsmorgon med snögubbar och varm choklad.<br />
“Förl˚at för att jag varit s˚a ignorant”, utropade Steven ˚at sin son, med t˚arar<br />
i sina ögon. “Jag har varit en usel far.”<br />
“Du har inte varit usel”, svarade Amid, han med ansiktet täckt av t˚arar,<br />
“det är jag som varit hemsk — jag förstod inte vad jag hade förrän det var för<br />
sent. Snälla, förl˚at mig.”<br />
“Alltid.”<br />
“Jag älskar dig.”<br />
Steven tryckte ned handtaget, först mycket h˚art för att trotsa den väntade<br />
kraften. Sedan mer försiktigt när han ins˚ag att det inte var s˚a tungt som hans<br />
löjliga, mentala ritual f˚att det att framst˚a. Handtaget trycktes ned till botten,<br />
och han tryckte dörren fram˚at medan han förväntansfullt höll andan.<br />
Bara dörren svarade honom. Ingen son, ingen snö, ingen sol, ingen kärlek,<br />
ingen nostalgi.<br />
Ingenting.<br />
Dörren var l˚ast.
3<br />
327<br />
Förutom Steven Northen var Aaron Christian den som somnade sist denna<br />
natt i Maryvilles kyrka. Han l˚ag och försökte somna med slutna ögon, med Tim<br />
Alfredsson p˚a ena sidan, denna människa av ofattbara snarkningar, och Jimmy<br />
Tour p˚a andra, s˚a tyst att han bara antog att han sov och inte bara blundade.<br />
Helst av allt ville Aaron bara väcka den gamle cowboyen och be om en cigarett<br />
till, men ˚a andra sidan visste han att han inte kunde röka i den här stormen<br />
utan att cigaretten (eller han själv) rentav bl˚aste bort, eller i varje fall släcktes<br />
av snön och vinden.<br />
Samtidigt visste han att alla cigaretter i världen inte kunde hjälpa, lik-<br />
som all sprit i världen inte kunde hjälpa. Och som bartendern Tim Alfredsson<br />
skämtsamt sagt under hela Aarons uppväxt, varje g˚ang Aaron förtroendefullt<br />
berätta om n˚agot världsligt problem — “om det inte g˚ar att bota med droger är<br />
det n˚agot allvarligt fel”. Sedan skrattade Tim och slängde huvudet bak˚at som<br />
en Bondskurk, samtidigt som han hällde upp en dubbel whiskey och lade till<br />
“nä, men allvarligt talat, en riktig man kan festa utan alkohol.” Samtidigt s˚ag<br />
Aaron lögnen i hans ansikte och visste att han var lika falsk som cigarettpaketet<br />
med Rökning dödar.<br />
Han hade trott det var nikotinabstinensen som hade gjort honom alldeles<br />
apokalyptisk och mörk den närmsta tiden — veckan innan stormen och fram<br />
till nu — men samma ögonblick som Jimmy Tours avbitna cigarett rörde hans<br />
torra läppar hade han insett att det var n˚agonting mer. Att det fanns n˚agonting<br />
mer som han saknade. Som alkoholisten som aldrig kan uppfylla sitt begär hur<br />
mycket alkoholfri öl han än häller i sig, hade Aaron ett begär till n˚agonting<br />
som han själv inte förstod, som han började vänja sig vid tanken p˚a att aldrig<br />
riktigt först˚a. N˚agonting sträckte ut sig mot honom, och det enda hans insikter<br />
sade till honom var att han m˚aste fly, fly fly undan allt. Han ville rusa genom
328 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
stormen här och nu, tillbaka till Tims café och döingen utanför, sätta sig p˚a<br />
sin översnöade Ducatimotorcykel och köra iväg, köra över vattnet som en 2000-<br />
tals-Jesus och komma in till Norge, köra över Sverige och Finland och ner i<br />
Europa, köra runt tills han kände sig fri igen.<br />
Han ville bort.<br />
Men det gick inte, och han visste att det inte gick. Lika mycket som han<br />
visste att n˚agonting var fel, n˚agonting han om han trodde p˚a s˚adant skulle<br />
kalla en uppenbarelse, en insikt om vad som komma skall. Han visste att det<br />
inte kunde vara, änd˚a kunde han inte l˚ata bli att tänka p˚a det om och om igen.<br />
Om det är s˚a, och jag är den enda att veta... vad gör det mig när det är för<br />
sent och jag inte sagt ett ord?<br />
Han visste att det var absurt. Men han visste ocks˚a att n˚agonting bara m˚aste<br />
vara fel, n˚agonting han inte kunde först˚a sig p˚a hur mycket han än försökte.<br />
Och när inte droger kunde bota det, d˚a var det illa.
4<br />
329<br />
Mia drömde, och i drömmen längtade hon. Hon visste vad hon längtade<br />
efter, men det hela kändes ytterst abstrakt och förvirrande, till och med för<br />
en till vardags förvirrad person som hon. Hon visste att Amid var kärnan av<br />
hennes alltid, men samtidigt kände hon s˚a mycket mer. Det kändes som om en<br />
hel värld störtade mot henne, eller som om hon störtade mot den, och p˚a intet<br />
sätt gick det att sakta ned eller bromsa helt.<br />
N˚agonstans inom sig — som telepati, som en sorts magi som bara äkta<br />
kärlekspar kan känna — visste hon att Amid Northen var p˚a väg till henne.<br />
Hon visste att han just nu korsade den öken av snö som en g˚ang varit staden<br />
Maryville, hon visste att han led och hon visste att han änd˚a kämpade vidare,<br />
för att ta sig till henne, till just henne... hon visste att han skulle rädda henne.<br />
Fr˚an vad visste hon inte.<br />
Men han skulle rädda henne.
330 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
5<br />
Han s˚ag den i fjärran — han s˚ag ljuset, och han visste inte om det var riktigt<br />
i den fysiska benämningen, eller bara en visare, ett slags tecken han visades av<br />
den allsmäktiga varelse som var Génoli. Men oavsett om det var ett naturligt<br />
sken eller inte, s˚a s˚ag han ljuset och han visste att det var kyrkan. Bedövningen<br />
i hans ben hade släppt<br />
(jag skulle rest snabbare när jag kunde jag skulle)<br />
och han kunde knappt röra sig längre av smärtan, han var tröttare än<br />
n˚agonsin förut efter det hela dygn han varit p˚a resande fot sedan han lämnade<br />
sitt hem genom fönstret, efter allt han varit med om<br />
(hon är död)<br />
efter alla<br />
(det är inte helvetet det är jorden)<br />
som han visste var försvunna<br />
(vi brinner)<br />
nu i denna eviga cirkel av —<br />
†<br />
Amid Northen stapplade fram de allra sista stegen mot kyrkporten, föll<br />
emot den, slog näsan i det h˚arda, kalla trät. Han visste att t˚arar skulle falla<br />
och att blod skulle rinna om det inte var för kallt för att vätskor skulle kunna<br />
rinna.<br />
Han s˚ag först˚as inte sig själv, men han visste att han var alldeles kristallbl˚a<br />
i ansiktet, säkerligen mörk eller till och med svart av frostbett p˚a vissa ställen,<br />
och han visste att hans h˚ar var vitt det här laget, inte av snön utan av ren<br />
kyla. Men han brydde sig inte. Han orkade inte bry sig, inte det minsta. Och
han visste att han behövde försöka öppna porten, eller i varje fall banka p˚a den,<br />
banka s˚a h˚art han kunde och skrika... eller s˚a skulle han dö där ute. Han visste<br />
det. Men han orkade bara inte bry sig.<br />
Han orkade inte rädda sitt liv, och han kollapsade istället mot dörren.<br />
“Vakna.”<br />
Jag—<br />
“Världen brinner.”<br />
†<br />
†<br />
331<br />
Rop i fjärran, tjocka lager skinn skiljde ljudv˚agorna fr˚an örat, tiotal med<br />
ögonlock l˚ag för ögonen och hans hals var täckt med iskall snö som vägrade l˚ata<br />
honom skrika av smärta och av vemod.<br />
S˚a kände han n˚agonting slita tag i hans axlar, bära iväg med honom n˚agonstans.<br />
S˚a blev allt varmare. I alla fall lite. Snön i hans hals smälte bort och rann iväg<br />
som det vatten det alltid varit, och som i ett mirakel smälte även det tjocka lag-<br />
ret av skinn som l˚ag för hans öron, och de tio lager med ögonlock bara brändes<br />
bort.<br />
Plötsligt hörde han ropen, rösterna allt tydligare, och han ins˚ag att de inte<br />
bara var en fjärran dröm — att de fanns p˚a riktigt. Han hörde inga ord, men<br />
han hörde mansröster, kvinnoröster, han hörde dem, och plötsligt s˚ag han med.<br />
Suddiga konturer sträckte sig fr˚an den mörka marken mot taket, konturer<br />
han inte kunde f˚a ut n˚agonting ur men antog skulle föreställa människor. S˚a<br />
blev konturerna sakta men säkert klarare, mer än bara Pacman och Ms Pacman,<br />
och han undrade om han n˚agonsin sett s˚a här väl förut, hört s˚a här väl.<br />
Han s˚ag sina föräldrar, hans mor med ena handen för munnen och t˚arar i<br />
ögonen, panikartad, galen som om hon s˚ag sin egen son dö framför sina egna
332 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
ögon<br />
(gör hon det?)<br />
och hans far skakandes om sin sons axlar, men med sitt vanliga uttryckslösa<br />
ansikte till och med en aning stelare, och var det en t˚ar eller svettdroppe p˚a<br />
hans kind?<br />
Till synes mer arg än panikslagen eller sorgsen slog Steven Northen till<br />
honom p˚a ena kinden, sen den andre, och Amids mor bara grät. Ännu ett glas<br />
med varmt vatten kom framburet av Amids lillasyster Natalia och Steven bara<br />
ryckte till sig det och hällde det rakt p˚a bröstet p˚a honom — det rök när<br />
den mötte det stelfrusna skinnet, och försvann till synes utan att ha hjälpt det<br />
minsta.<br />
Men s˚a plötsligt hände n˚agonting, plötsligt fick pojkens ögon fokus, och de<br />
rörde sig fr˚an att blint stirra upp i kyrkotaket, till att möta Stevens blick.<br />
“Amid!”, ropade han när han s˚ag sonens ögon riktas mot hans. Han tog<br />
honom h˚ardhänt om axlarna, skakade om möjligt h˚ardare än han gjort d˚a hans<br />
son varit s˚a nära döden.<br />
“Ammie!”, väste Cecilia Northen chockat med nästan stängd mun, som om<br />
hon var för paff för att öppna den.<br />
Amid Northen lyckades se upp och fokusera, fortfarande med ett suddigt<br />
täcke för sina ögon men änd˚a extremt välfokuserat med tanke p˚a omständigheterna.<br />
Han s˚ag sig försiktigt om, och först nu kunde han se den som stod bakom hans<br />
föräldrar, bakom Natalia, vem som stod lutad mot väggen med bägge händer<br />
över sin mun och med t˚ararna rinnande ned för de bleka, annars s˚a rosenröda<br />
kinderna.<br />
Flickan med det röda h˚aret ej längre i en fläta utan utsläppt över sina<br />
axlar, flickan klädd i en vacker vit nattdress som mer liknade en klänning. Han<br />
s˚ag Mia, och för bara en sekund möttes deras ögon. Hennes chockerade och<br />
förtvivlade, rödsprängda efter för m˚anga t˚arar. Hans iskallt bl˚aa av naturen<br />
och efter stormen, till synes döda inombords, ofokuserade och förvirrade men
änd˚a skarpa som ögonen av en hök.<br />
333<br />
En blixt i taket avbröt ˚aterförenandet, när lamporna förstärktes för inte ens<br />
en tiondels sekund, och därefter slocknade.<br />
En panik spred sig i rummet, en panik än större än den som kommit när<br />
n˚agon hört de lätta knackningarna p˚a dörren, öppnat den och sett en i princip<br />
död pojke ramla in. Nu skrek en kvinna n˚agonstans till förtvivlat, och n˚agon<br />
började hjälplöst att hyperventilera, n˚agon annan började att be i ett hörn —<br />
En blixt slog till igen och rummet lystes˚ater upp, om än med svagare lampor<br />
än förut, och skimrande och surrande. Alla s˚ag sig omkring, och när Mario<br />
efter ett par sekunder dök upp fr˚an källaren, vändes samtliga av blickarna mot<br />
honom.<br />
“Maryvilles ström har g˚att”, sade han s˚a lugnt som han förm˚adde. “Re-<br />
servförr˚adet är p˚a.”
334 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
6<br />
Sanna Nordström försökte att organisera och omplacera sina m˚anga tankar,<br />
försökte att först˚a vad som hände, vad som f˚att henne att göra vad hon gjorde,<br />
varför n˚agon makt n˚agonsin skulle vilja att hon gjorde det.<br />
För en makt var det, p˚a gott eller p˚a ont.<br />
För hon var inte galen. Vad de andra än sade eller tänkte.<br />
Golvet var iskallt, och elementet hon var lutad mot i kontrast brännande<br />
hett. En n˚agorlunda otrevlig balans, men hon föredrog det mot att bägge skulle<br />
vara iskalla. Hon hade aldrig tyckt speciellt mycket om extrem värme, utan hade<br />
alltid föredragit kyla — hon var den som valde att lämna fönstren öppna sent<br />
inp˚a hösten, medan Kim slängde p˚a sig ˚atskilliga filtar till för att kompensera<br />
— men just nu kändes allting omkullkastat. Vad hon förut tänkt, vad hon förut<br />
trott p˚a, hade upphört att existera det ögonblick hon vaknat med en kniv i sin<br />
hand. Och hon var tveksam till att det n˚agonting skulle vända.<br />
Handbojorna skar henne i huden p˚a det vis som bara handbojor kunde, och<br />
det kompletta mörkret fick henne efter bara ett f˚atal timmar att tappa precis<br />
all uppfattning om natt och dag. Det enda sätt hon hade att först˚a detta var<br />
de röster hon ständigt hörde uppifr˚an under dagarna, och tystnaden förutom<br />
vinden som hon kunde höra under nätterna, om än l˚agt. Sedan gav de henne<br />
självklart ocks˚a mat tv˚a g˚anger om dagen, d˚a de där uppe — de “vanliga —<br />
˚at lunch och middag, och det var ocks˚a d˚a hon fick vattenflaskor som skulle<br />
räcka hela vägen till nästa m˚altid. Alltid var det Maik som gav henne detta,<br />
och alltid blev hon ignorerad vadän hon fr˚agade eller sade till honom.<br />
Vad hon antog var en morgon bröts hastigt av, när hon hörde ett sprakande<br />
ljud fr˚an andra sidan rummet, där kyrkans hush˚allande maskiner stod, tätt följt<br />
av ett skrik och upphetsat pratande uppifr˚an. Hon flämtade förv˚anat till, och<br />
hjärtat slog ett extra slag. N˚agonting hade hänt, men hon visste inte vad förrän
dörren ned till källaren slets upp, och hon inte kunde se annat än mörker, och<br />
hon förstod — strömmen hade g˚att.<br />
335<br />
Dörren lämnades öppen, och en man som mest liknade en mörk siluett mot<br />
en ännu mörkare bakgrund kom försiktigt trippandes nedför trappan. Hon ropa-<br />
de p˚a honom för att fr˚aga om vad som p˚agick, men hon fick inget svar. Mannen<br />
gick istället vidare till maskinerna p˚a andra sidan, och efter lite fumlande i<br />
mörkret drog han i en spak och ljuset sken fram p˚a överv˚aningen och in ge-<br />
nom den öppna dörren. Hon identifierade nu genast mannen med det nyfunna<br />
ljusskenet.<br />
“Mario!”, ropade hon med sprucken röst. “Mario, snälla hjälp mig... snälla.<br />
Jag vet inte vad som hände, jag sov och jag vaknade s˚a plötsligt när Clarenton<br />
l˚ag —”<br />
Mario skyndade förbi henne utan att lyssna och han gick uppför trapporna<br />
igen. När dörren slog igen bakom honom med ett högljutt d˚an, tystnade San<br />
tvärt. Hon lämnades ˚ater ˚at mörkret och tystnaden.
336 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
7<br />
Strömmen släcktes med ens över hela Maryville, och de hus som fortfarande<br />
var befolkade fylldes antingen genast eller sakta med panik. En känsla flödade<br />
försiktigt och kallhjärtat genom husen — känslan av en lieman som inte skulle<br />
spela schack med sina offer, en lieman som inte skulle vänta och f˚a dem att<br />
lida utan skulle skära deras halsar i sömnen. Skona? ˚Ah, nej. Denna lieman<br />
brydde sig helt enkelt inte om dig, och det gjorde det hela s˚a mycket värre.<br />
Detta gudomliga väsen kände ingen medkänsla men inte heller s˚ag han n˚agon<br />
glädje i att du dog — han stod över detta, och han saknade helt enkelt intresse.<br />
Bön var värdelöst.<br />
Filtar hämtades, familjer kröp ihop och sov tillsammans för att bevara<br />
värmen. De s˚ag skrämda p˚a, när termometern visade temperaturer som l˚angsamt<br />
sjönk ytterligare under de dagar som kom, till att fredagen den tjugoförsta ok-<br />
tober ha fallit under trettiofem grader.<br />
De äldre var först med att g˚a. Carl Mejnells mor hade haft tur att dö<br />
stillsamt i sin sömn, liksom Amanda Turner p˚a sätt och vis haft tur i sin plötsliga<br />
och relativt smärtfria död, denna stackars kvinna som nu l˚ag osynlig under<br />
meterhögar med snö halvt innanför och halvt utanför sin egen snöfyllda villa.<br />
Vad som väntade de andra var ingenting annat än lidande kyla, fruset vatten<br />
och en l˚angsam blandning av feber, törst och fruset blod i ˚adrorna som sakta<br />
men säkert ledde till en fruktansvärd död.<br />
Inga fler anlände till kyrkan, och den positiva kan se det som att det var för<br />
att de flesta redan rest dit dessförrinnan. Pessimisterna kan däremot söka sig<br />
till att höra sanningen, och de hör d˚a att hoppet och kärleken till livet ganska<br />
hastigt fryser till is i fyrtio minusgrader utan elektricitet.<br />
Och is har en tendens av att spricka när den inte hanteras varsamt.
†<br />
337<br />
Den tjugonde oktober vaknade Albert James Clarenton som ur en vanlig<br />
natts dröm, utvilad om än med en smärre huvudvärk och nackspärr.<br />
Ingen var där när han vaknade, tidigt p˚a morgonen som han ju brukade,<br />
och utan att minnas vad som hänt gick han till toaletten och uträttade sina<br />
behov. Därefter kammade han sitt h˚ar och baddade ansiktet vid de antika pors-<br />
linshandfaten. Han s˚ag en lätt rand — ett skärs˚ar — över sin hals. Det blödde<br />
inte, heller var det stort — det liknade mer ett veckogammalt s˚ar som l˚angsamt<br />
försvann utan att lämna ens det minsta ärr. Han begrundade det förvirrat, kom<br />
fram till att han m˚aste ha rakat sig fel för ett par dagar sedan men inte lagt<br />
märke till det förrän nu. Han beslutade sig för att det m˚aste vara s˚a det var,<br />
och han tänkte inte mer p˚a det utan gick istället vidare till att raka sig p˚a nytt.<br />
Det s˚ag ju förfärligt ut, trots att det inte var alls länge sedan han utförde den<br />
gamla mansritualen sist.<br />
Där han stod, försökte han minnas vad han hade drömt, men han kom ba-<br />
ra fram till att det hela om n˚agonting var extremt förvirrande. Det hade varit<br />
n˚agon sorts mardröm, det visste han, och han visste att han suttit fast. Han kun-<br />
de p˚a sätt och vis känna metall om handlederna och vaderna, s˚a n˚agonting av<br />
den stilen m˚aste det allt ha varit. Men mer än s˚a mindes han inte av drömmen.<br />
“Förfärligt”, mumlade han för sig själv medan han rakade bort den gr˚avita<br />
skäggstubben, och lugnt började han att nynna p˚a en gammal visa som han<br />
lärt sig under sin studietid i Frankrike.
338 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
8<br />
Trots att Amid Northen vaknade redan minuter efter att han först tagits in<br />
till kyrkan, tog det dagar innan han kunde röra sig ordentligt, tala ordentligt,<br />
tänka ordentligt.<br />
Den första dagen blev han matad av sin mor, de nästkommande˚at han själv,<br />
men även d˚a kunde han fortfarande bara sitta upp en aning, lutad mot väggen,<br />
och han hade extrema och oförutsägbara ryckningar i lederna som omöjliggjorde<br />
alltför komplex finmotorik. För första g˚angen p˚a mycket länge var hans glas bara<br />
halvfyllda med vatten för att undvika att han spillde ut över sig, och han ˚at<br />
l˚angsamt och aldrig med mer komplexa bestick än skedar.<br />
Cecilia Northen lämnade aldrig sin sons sida, med lika delar hjälpsamhet och<br />
saknad som anledning. Trots att Amids lillasyster Natalia, som vilken ton˚arstjej<br />
som helst, inte kunde sitta still utan gick runt, runt bland vänner och bekanta,<br />
kände han att hon alltid saktade ned när hon gick förbi platsen där han l˚ag,<br />
och lite för ofta stannade hon till och med till där för att prata med sin mor.<br />
Och kanske i smyg titta till att hennes bror m˚adde bra igen. Deras förh˚allande<br />
hade aldrig varit överdrivet kärleksfullt, och de tyckte sällan om n˚agonsin om<br />
att umg˚as med varandra, men b˚ade Amid och Natalia visste innerst inne att<br />
de b˚ada brydde sig extremt mycket om varandra.<br />
Allra först hade Amid endast blivit behandlad för sina otaliga köldskador,<br />
en process som var minst sagt smärtsam, men s˚a fort som han kunde tänka<br />
n˚agorlunda klart hade han meddelat om s˚aret p˚a sitt ben, s˚aret som nu var<br />
riktigt infekterat, och detta hade sytts ihop och bandagerats. Han hade under<br />
resan fr˚an Amanda Turners hus börjat tänka ut en l˚ang och avancerad historia<br />
om skadan, men ins˚ag nu att han inte ens behövde använda den — ingen hade<br />
ännu tagit p˚a sig att fr˚aga honom om varför han flytt hemifr˚an, och som del av<br />
detta ville ingen heller fr˚aga om s˚aret.
339<br />
Eftermiddagen den tjugoförsta oktober kunde Amid för första g˚angen st˚a<br />
och g˚a ordentligt, om än haltande, och han fick till och med nöjet att själv ta sig<br />
iväg och g˚a p˚a toaletten utan assistans. När han kissade sved det fortfarande<br />
av köldskadorna som inverkat näst värst p˚a hans manliga delar, efter ansiktet<br />
och händerna (hans näsa, öron och fingrar var fortfarande ömma och aningen<br />
missfärgade), men han överlevde det.<br />
När han var klar och hade g˚att ut fr˚an toalettb˚aset tvättade han händerna<br />
vid ett av de antika mamorhandfaten. Reflexivt började han att gnugga händerna<br />
emot varandra, men han stönade till av plötsligt smärta när de ömma finger-<br />
topparna nuddade vid varandra. Han upphörde, och lät det vara med att l˚ata<br />
varmvatten rinna över dem. Det var en skön känsla, det varma vattnet över de<br />
kalla fingrar som han började tro aldrig skulle bli helt varma igen efter snön<br />
och isen och stormen.<br />
Amid stannade upp i handtvättandet, och stirrade p˚a sig själv i spegeln.<br />
Det missfärgade, slitna ansiktet som bara dagar tidigare varit det av vilken<br />
sjutton˚arig, oskyldig pojke som helst. Det plötsligt pl˚agade, ärrade ansiktet<br />
som han inte längre tyckte sig känna igen själv. Det visdomsfyllda ansikte som<br />
med ens kunde vara det av en fyrtio˚arig westernhjälte med m˚angen oskyldiga<br />
liv p˚a sitt samvete.<br />
S˚a ins˚ag han ironin.<br />
“Jag har ett oskyldigt liv p˚a mitt samvete”, viskade han och han kunde<br />
inte greppa att orden kom ur just hans mun. Han ville se sig själv, ville se sig<br />
själv ur en annans ögon; spegeln räckte inte till, för spegeln visade kanske inte<br />
honom själv, spegeln kanske visade n˚agon annan, n˚agon fr˚an en annan värld.<br />
För det där kunde inte vara han.<br />
Han kunde inte döda.<br />
Neutralisera, hörde han Génolis röst eka i sitt huvud. Demoner kan inte dö.<br />
Och hon var just en demon.
340 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
“Var är du nu?”, viskade Amid, ˚aterigen till sin spegelbild. “Var är du,<br />
Génoli? När berättar du mitt nästa uppdrag? Det är väl inte slut här?”<br />
Amid Northen s˚ag inte sina läppar röra sig, hörde inte sig själv prata, för<br />
det kunde inte vara han som pratade.<br />
Det var hans spegelbild.
9<br />
341<br />
En nyfikenhet hade kommit n˚agonstans ifr˚an, och Aaron Christian hade inte<br />
kunnat stoppa den. Han hade börjat undra — vem var egentligen denna Sanna<br />
Nordström som anfallit Fader Clarenton, och än viktigare, varför hade hon gjort<br />
det? Och den största grunden till hans nyfikenhet (och detta skämdes han för<br />
att erkänna till och med för sig själv), varför en kvinna? Han ins˚ag hur löjligt det<br />
lät, men hur ofta begick en kvinna mord (eller i detta fall, mordförsök)? Aaron<br />
hade ingen koll p˚a statistiken, men var övertygad om att en extrem minoritet<br />
av alla mord eller misshandlar genomfördes av det kvinnliga könet.<br />
Och varför skulle n˚agon — oavsett kön — anfalla och försöka döda den<br />
medvetslöse gamle mannen? Han kunde p˚a n˚agot vis inte f˚a det hela till att<br />
hon gjort det i ursinne, vilket verkade vara den enda anledningen till att n˚agon<br />
skulle anfalla Fader Clarenton, speciellt under dessa omständigheter d˚a stressen<br />
hopar sig runt även den lugnaste människa.<br />
Han hade fr˚agat Tim vad han trodde, men f˚att det svar som han kunde<br />
vänta sig fr˚an honom och som han borde ha först˚att att han borde ha f˚att efter<br />
att ha känt människan i tio ˚ar — “det är välan hennes tid p˚a m˚anaden!”<br />
S˚a hade han fr˚agat Jimmy Tour, som faktiskt förv˚anade honom med att<br />
veta precis vad han talade om. Allt verkade konstigt, hade han sagt, och det<br />
kändes som om n˚agonting mer l˚ag bakom. Aaron, som var van vid att diskutera<br />
allt med Tim, var nära att skämtsamt svara “säkert ett maffiakrig”, men han<br />
ins˚ag sitt umgänge och lät bli.<br />
†<br />
Aaron gick vidare, fann Mario och fr˚agade ut denne när han stod och diskade<br />
efter maten. Kanske hade han inte valt den bästa tiden, för Mario var stressad
342 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
och hade mycket att göra, för att inte tala om det faktum att han till sist<br />
tvingats berätta vad som hänt för Clarenton, offret själv, nu när han vaknat igen<br />
denna morgon. Dessvärre hade han ju ocks˚a tvingat sig själv att be Clarenton<br />
att vila, trots att han verkade kanske litet förvirrad men annars pigg och kry.<br />
Han behövde vila efter vad som hänt, ins˚ag Mario, och han ljög och sade att<br />
allt var under kontroll även när det bara var han och Maik.<br />
“Det är inte det att jag är sur p˚a honom eller s˚a”, hade Mario ursäktat sig<br />
för Aaron utan att släppa disken med blicken. “Jag älskar den mannen. Och<br />
allt ordnar sig ju, tacka herren Gud p˚a andra v˚aningen, men du vet. Det är<br />
mycket.”<br />
“S˚a var är Maik Senvy?”<br />
“Han har paus”, sade Mario och s˚ag ut som om han helst ville lägga till den<br />
jäveln. Aaron var nära att notera att paus kanske inte lämpade sig s˚a mycket<br />
när det var som mest att göra, men han teg. “S˚a vad ville du d˚a?”, fortsatte<br />
Mario ot˚aligt.<br />
“Jo”, sade Aaron obekvämt, “händelsen med Clarenton.”<br />
“Ja?”<br />
“Vet ni ingenting mer om, ja, varför?”<br />
“Varför vad˚a?”<br />
“Varför hon gjorde det.”<br />
Mario rynkade p˚a pannan och s˚ag snabbt upp p˚a Aaron innan han ˚ater<br />
ägnade disken hela sin uppmärksamhet.<br />
“Varför undrar du det?”<br />
“Nyfikenhet, antar jag. Lite fundersam blir man, eller hur?”<br />
“Det vet jag inte. Ärligt talat tycker jag inte det är s˚a viktigt varför hon<br />
gjorde det, utan huvudsaken är att hon gjorde det. Hon gjorde det, vi tog henne<br />
p˚a bar gärning och hon kommer att n˚a en domstol s˚a fort som den här förfärliga<br />
stormen beger sig. Sanna Nordström har syndat, och hon har syndat mycket<br />
högt. Gud skall bestraffa henne. Det enda vi kan göra just nu är att h˚alla henne
orta fr˚an att försöka n˚agonting mer, det är det enda som finns att göra.”<br />
“S˚a ni vet inte?”<br />
Mario skakade bestämt p˚a huvudet, utan att vända sig mot Aaron.<br />
“F˚ar jag träffa henne och fr˚aga?”<br />
343<br />
Fr˚agan hade kommit betydligt mer plötsligt och abrupt än Aaron menat,<br />
trots att han tyckte sig ha glidit in p˚a ämnet ganska stadigt och försiktigt.<br />
Mario stelnade till och upphörde för första g˚angen sedan samtalet började<br />
med disken. Han vände sig mot Aaron och s˚ag p˚a honom med en blandning av<br />
förundran, ilska och förv˚aning. För Aaron p˚aminde uttrycket lite om en far vars<br />
tio˚ariga dotter lyckades bryta sig in i Louvren, och fadern inte riktigt kunde<br />
bestämma sig för att vara stolt eller ilsken.<br />
“Absolut inte!”, utropade Mario nästan förtvivlat efter n˚agra sekunders<br />
betänketid. “Hon är en brottsling, och hon är där hon hör hemma. Ensam,<br />
i kylan. Du vet vad hon försökte göra. Det finns ingenting att diskutera om<br />
saken.”<br />
Aaron s˚ag skamset ned i den enorma högen av disk fr˚an de tusental människor<br />
som befann sig i kyrkan.<br />
“Behöver du hjälp?”
344 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
10<br />
Mia stelnade till när hon hörde dörren öppnas och n˚agon stiga in i badrum-<br />
met. Hon hade alltid ogillat att stöta p˚a folk i offentliga badrum, lika mycket<br />
som hon ogillade det när hennes mor pratade med henne fr˚an andra sidan dörren<br />
hemma. Meningar som “Är du färdig snart?” eller (när hon var yngre, tacka<br />
gudarna) “Gör du nummer ett eller nummer tv˚a?” hade hon aldrig först˚att<br />
poängen med, speciellt sedan de faktiskt hade tv˚a badrum och modern därmed<br />
aldrig kunde kräva att f˚a använda badrummet genast.<br />
Nu var hon visserligen klar p˚a toaletten, och hon hade precis spolat, men<br />
hon avskydde änd˚a att hon inte öppnat dörren bara en sekund tidigare, s˚a<br />
hon helt enkelt kunde st˚a vid handfatet och l˚ata vem det nu var som gick in<br />
i badrummet vara den som skämdes för att ha avbrutit n˚agonting s˚a naturligt<br />
och hygieniskt som att tvätta händerna. Nu stod hon istället helt stilla intill<br />
dörren i sitt b˚as och hoppades p˚a att vem det än var därute inte skulle märka<br />
henne utan skulle g˚a in till ett b˚as och l˚ata henne g˚a ut i ensamhet, tvätta<br />
händerna och lämna badrummet utan n˚agon som helst identifiering.<br />
Personen utanför rörde sig l˚angsamt, liksom stapplande eller släpande, och<br />
rentav andades tungt, som om det var smärtsamt att g˚a. Hennes första tanke<br />
var Fader Clarenton — han var ju allt annat än ung, och han hade ju till och<br />
med kollapsat mindre än en vecka tidigare. Men sedan slogs hon av en annan<br />
tanke, och innan hon visste vad hade hon stigit upp p˚a toalettlocket och lutat<br />
sig över b˚asväggen för att titta ut.<br />
Att känna igen Amid Northen tog henne inte mer än en tusendels sekund,<br />
men hon stod kvar förbluffad som var han Elvis Presley trettio ˚ar efter sin död.<br />
Han stapplade fram med sitt bandagerade ben, och hans svarta h˚ar var v˚att<br />
av svett fr˚an de senaste dagar d˚a han legat sorgsam och orkeslös och utan en<br />
ansats till att l˚ana den enda duschen i kyrkan. Men han var inte mindre attraktiv
för det — om n˚agonting var han kanske vackrare, och i Mias kärleksförblindade<br />
hjärna tänkte hon p˚a honom som en skadad gladiator. Han hade slitna jeans<br />
p˚a sig under bandaget, och en svart skjorta uppdragen vid ärmarna för värmen<br />
orsakad av hans feber.<br />
345<br />
Amid gick förbi hennes b˚as och även nästa, innan han slutligen gick in till<br />
det allra sista p˚a raden, det intill det fönster som n˚agot barn slagit sönder n˚agra<br />
dagar tidigare. Mia ins˚ag med ens att hon hade s˚a pass bra insyn fr˚an sitt b˚as,<br />
s˚a att om hon stod kvar där hon stod s˚a skulle hon faktiskt kunna f˚a en chans<br />
att f˚a se hans —<br />
Hon satte sig ned p˚a toaletten med större leende än n˚agonsin förut, och<br />
gjorde allt hon kunde för att l˚ata bli att fnissa. Fnissa mer ˚at det faktum att<br />
hon nästan var desperat nog att spionera p˚a pojkar som kissar, än n˚agonting<br />
annat.<br />
Hon klarade sig undan fnissandet, och satt där och blundade tills hon hörde<br />
Amid spola, och hörde honom öppna b˚asdörren och g˚a till handfaten, hörde<br />
honom tvätta händerna. Hon ins˚ag samtidigt att hon ännu en g˚ang gjort samma<br />
fel — hade hon stigit ut när han spolat hade det varit hon som stod bredvid<br />
handfatet när han kom ut, och hon kunde kanske f˚a prata med honom, även<br />
om det bara var en kort hälsning. Hon kanske till och med hade kunnat hjälpa<br />
honom stappla tillbaka till sin sovplats, han hade ju faktiskt inga kryckor av<br />
n˚agot slag, utan var tvungen att hantera sitt skadade ben alldeles ensam. Är<br />
inte en s˚adan sak vad en perfekt flickvän skulle göra?<br />
Nu var hon istället antingen tvungen att stiga ut och förstöra en möjligt<br />
kärleksfull stämning genom att vara den som precis g˚att p˚a toa, eller vänta p˚a<br />
att han skulle g˚a ut och inte f˚a n˚agon möjlighet att träffa honom ensam över<br />
huvud taget. Tills vidare verkade bägge alternativ hopplöst omöjliga, s˚a hon<br />
valde att tills vidare sitta kvar p˚a toalettlocket och vänta.<br />
Vattnet vid handfatet slutade upp att spola, och hon hörde honom mumla<br />
n˚agonting, eller kanske bara stöna till l˚agt av smärtan. Hon lade örat mot dörren
346 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
för att höra bättre.<br />
“Var är du nu?”, hörde hon honom viska, smärtsamt, liksom lidande, sak-<br />
nande. Hon andades ut högre än väntat och lade handen mot munnen i rädslan<br />
av att avslöja sig. En t˚ar samlade sig vid hennes öga.<br />
Talar han om mig?<br />
Han viskade n˚agonting mer, tystare nu, och trots att hon upphörde att andas<br />
helt och h˚allet medan han sade vad han sade, hörde hon inte mer än de allra<br />
sista orden.<br />
“Det är väl inte slut nu?”<br />
Mia satt lutad i samma position i vad som kändes som tio minuter men som<br />
säkert inte kunde ha varit mer än tio sekunder. Amid sade ingenting mer.<br />
S˚a ställde hon sig upp och öppnade helt oplanerat dörren.<br />
†<br />
Amid Northen ryckte till när han hörde ljudet av ett handtag, och i spegeln<br />
s˚ag hur dörren till ett b˚as öppnades bakom sig. I ett hypnotiskt stadie av sjuka,<br />
chock och smärta trodde han först att det var Génoli som äntligen kom för att<br />
˚ater besöka honom, och han vände sig om att förvänta sig en l˚ang man klädd<br />
i svart kostym, med ett äpple i sin ena, handskklädda hand. Han s˚ag n˚agon<br />
annan.<br />
“Mia.”<br />
Mia var rosenröd om kinderna — om det var smink eller n˚agot annat visste<br />
Amid inte — och bar ett svart linne till en röd kjol och strumpbyxor. Hennes<br />
röda h˚ar var välkammat och prydligt. Plötsligt skämdes Amid för sitt eget<br />
svettiga, slitna uppseende, sitt v˚ata h˚ar, det smutsiga bandaget med genomläckt<br />
blod vid hans knä, och kläderna som han inte hade bytt över huvud taget sedan<br />
han lämnade sitt hem fyra dagar tidigare. Visst hade han anledningar, ganska<br />
goda anledningar, och Mia borde veta dem, men änd˚a kunde han inte l˚ata bli<br />
att skämmas.
347<br />
Mia s˚ag ut som om hon var p˚a väg att svara, och öppnade och stängde<br />
munnen igen, varp˚a hon log kort innan hon gick till handfatet bredvid Amids<br />
och slog p˚a vattnet. Av n˚agon anledning slog Amid p˚a vattnet i sitt handfat<br />
igen, trots att han redan hade tvättat sina händer en g˚ang.<br />
“S˚a du är uppe igen”, sade Mia tyst.<br />
“Jo”, mumlade Amid lika tyst.<br />
“Vad hände egentligen?”<br />
Amid vände sig mot Mia, men när han s˚ag hennes genompenetrerande ögon<br />
vände han sig ˚ater till spegeln och stirrade p˚a det ansikte som inte kunde vara<br />
hans. Han slogs av en plötslig vilja att se p˚a henne, rakt p˚a henne, men han<br />
tordes inte, och han föredrog sin egen spegelbild, hur förstörd den än kändes.<br />
“Jag vill inte riktigt prata om det”, sade han och ins˚ag att han behövde<br />
hitta p˚a en ordentlig lögn trots allt; folk hade hittills varit snälla och l˚atit den<br />
halvt medvetslösa, sängliggande pojken vara, men det skulle upphöra i samma<br />
ögonblick som han började g˚a omkring mer och mer själv i kyrkan, om än<br />
haltande.<br />
Mia nickade i Amids ögonvr˚a, slog av vattenströmmen vid sina händer, och<br />
s˚ag in i sin egen spegel. Bägge hade slutat att tvätta sina händer, bägge var<br />
medvetna om det, bägge visste mycket väl att det var just nu som de skulle<br />
säga hej d˚a och g˚a mot dörren. Ingen gjorde det.<br />
“Hur g˚ar det med boken?”, fr˚agade Mia och bröt den olidliga tystnaden.<br />
Amid ins˚ag att han faktiskt inte tänkt p˚a boken alls p˚a mycket länge. Den<br />
hade varit hans allt, det enda han verkligen levt för under en l˚ang tid, hans<br />
enda riktiga dröm, men den var inte längre n˚agonting, den hade minskat till<br />
en minimal anekdot, en “vet du vad jag ville bli när jag gick i högstadiet?”,<br />
perfekt för en firmafest trettio ˚ar senare.<br />
“Bra”, ljög han.<br />
“Verkligen?” Hon lät granskande, tveksam, och Amid ins˚ag att hon synade<br />
hans bluff. Han tvekade, sedan skakade han p˚a huvudet. P˚a n˚agot sätt verkade
348 KAPITEL 11. HELVETETS PORTAR<br />
det som om hon redan förstod.<br />
“Jag finns här för dig”, sade Mia och ˚angrade det i samma ögonblick. “Om<br />
du behöver prata”, tillade hon i förhoppningen att det skulle l˚ata bättre, men<br />
även det ˚angrade hon genast.<br />
Han s˚ag p˚a henne och hon tillbaka p˚a honom, och hon gjorde allt för att<br />
tolka hans blick, fr˚an att han ans˚ag henne vara galen till att han tackade henne<br />
innerligt.<br />
“Tack”, sade han till sist, men han log inte. S˚a gick han haltande mot dörren,<br />
och gick ut utan att vända sig om, utan att säga hej d˚a.
Kapitel 12<br />
Blind tro<br />
349
350 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
1<br />
Aaron Christian drömde en dröm, en sällsynt företeelse i hans normalt s˚a<br />
tr˚akiga REM-sömn.<br />
Trots att han inte mindes drömmen speciellt väl, skulle han komma att<br />
minnas det han mindes fr˚an den under resten av sitt liv. Dels för att han i princip<br />
aldrig drömde, men dels — och det var onekligen den största anledningen —<br />
för att det han drömde denna natt skulle bära den högsta vikt under resten av<br />
hans liv.<br />
Han stod n˚agonstans. Han minns inte var, men han var naken.<br />
N˚agon sade n˚agonting, och han minns inte vad, men det var viktigt.<br />
Samma n˚agon sade n˚agonting mer, och den här saken mindes han.<br />
“Aaron.”<br />
Han svarade jakande, och samma n˚agon fortsatte.<br />
“H˚all dig borta fr˚an draken. Fr˚an Odjuret. Fr˚an det Andra Odjuret.”<br />
“Vem?”<br />
“Det har börjat.”<br />
“Vad?”<br />
“Finn den som drömmer. Finn Profeten.”<br />
“Vem?”<br />
“Hjälp henne.”<br />
Mörker.<br />
†<br />
Aaron mindes vad han hade drömt, och trots att det bara var en dröm<br />
kändes den viktig — kanske p˚a grund av att han just aldrig drömde i vanliga<br />
fall. Eller s˚a var det för att den faktiskt var viktig. Det senare alternativet<br />
kändes idiotiskt i hans tankar, men för en man som gick omkring och ständigt
kände apokalyptiska känslor om världens underg˚ang kändes det änd˚a ganska<br />
möjligt. Och det var inte som om han hade n˚agonting bättre för sig i kyrkan,<br />
än att börja oroa sig för en helt vanlig dröm, om än helt i onödan.<br />
351<br />
Idag är en dag som alla andra dagar, tänkte han för sig själv medan han<br />
borstade tänderna i tysthet. En helt vanlig dag utan speciella företeelser, försökte<br />
han intala sig själv, förgäves. Sedan gick han ut till köket och träffade p˚a Mario<br />
som redan p˚abörjat frukosten. Maik sov uppenbarligen fortfarande, tillsammans<br />
med nästan alla andra kyrkobesökare, utöver ett par som var uppe med tuppen<br />
och lugnt vaknade till inför frukosten.<br />
“Du”, sade Mario till Aaron efter en lätt hälsning, “har du möjlighet att g˚a<br />
ned med Sannas lunch sen?”<br />
†<br />
Aaron klev ner för de oväntat smala stentrappstegen och tände taklampan<br />
medan han stängde dörren efter sig. Den ena lysrörslampan blixtrade till varp˚a<br />
den slocknade igen, den andra sken först ljust och föll sedan tillbaka till ett<br />
dovare sken.<br />
Tillräckligt för att se, tänkte han, men inte tillräckligt för att hitta spöken<br />
i hörnen. Och medan han egentligen visste att det inte var annat än otur som<br />
gjorde att detta hemska rum var det säkraste stället att ha en brottsling p˚a,<br />
kunde han inte l˚ata bli att tänka att det var som designat för att vara ett<br />
perfekt fängelse. Det saknades bara en eller ett par burar med människoskelett<br />
hängandes fr˚an taket.<br />
Sanna Nordström satt lutad mot ett element vid mitten av en vägg. Hon<br />
hade en filt över sina knän, men bar i övrigt ingenting mer än ett linne och<br />
underkläder, trots att Aaron dömde att det inte kunde vara mer än tio grader<br />
varmt i källaren. Visserligen kunde elementet hon satt intill värma henne en<br />
aning ocks˚a, men han antog att det inte hjälpte till fullaste grad. Hennes h˚ar<br />
var tovigt och stripigt efter för m˚anga dagar utan tvätt eller borstning, och det
352 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
hängde över hennes ansikte som p˚a vilken mördare som helst. Eller som p˚a en<br />
ton˚aring som — i sin ˚alder passat — inte orkade bry sig om att lyfta bort det.<br />
Hon vred en aning p˚a huvudet när hon hörde Aaron stiga in, men yttrade inte<br />
ett ord, och rörde sig inte alls i övrigt.<br />
Aaron försökte att sätta sig in i Sannas sitation fr˚an den vinkeln som hon<br />
p˚astod — att hon inte varit medveten om vad hon gjort, utan att hon hade g˚att i<br />
sömnen och inte vaknat förrän hon l˚ag över Clarenton med kniven. Han försökte,<br />
men misslyckades med att först˚a hur det m˚aste kännas. Att som (antagligen)<br />
oskyldig, bli neddragen och beskylld för ett s˚a hemskt brott, för att sedan<br />
f˚a sitta kall och ensam i ett kyligt, dragigt rum med knapp belysning, med<br />
den enda mänskliga kontakten när n˚agon kom och kastade till en lite mat och<br />
vatten. Aaron anade att det inte dröjde alltför länge innan man sakta men<br />
säkert började att misstro sin egen först˚aelse och tolkning av omvärlden. Sakta<br />
men säkert började den friskaste av människor att se spöken i väggarna, i taken,<br />
i hörnen, i mörkret, i ljuset. I sig själv. Och när alla g˚ang p˚a g˚ang berättade<br />
en lögn, hurän du protesterar och gr˚ater och kämpar för din sak, för din värld,<br />
började det d˚a inte att l˚ata som en sanning?<br />
Det kanske var jag.<br />
Aaron steg fram till f˚angen, och ställde ned sk˚alen med spaghetti och köttfärss˚as<br />
samt literflaskan med vatten vid hennes vänstra sida. Han visste att maten var<br />
kall, det var resterna sedan lunchen de andra ätit nästan en timme tidigare. En<br />
liten del av honom sörjde för henne, att inte ens detta m˚al av mat skulle ge<br />
henne n˚agon värme. Samtidigt försökte en annan del av honom att f˚a honom<br />
att inse att hon antagligen förtjänade att behandlas som hon gjorde — att be-<br />
visen och ögonvittnen mot henne var alldeles för m˚anga, att hennes osannolika<br />
historia var just osannolikt.<br />
Han tog nyckeln fr˚an sin byxficka, och befriade hennes högra hand s˚a hon<br />
kunde äta. Hennes vänstra hand var fortfarande fastkedjad i elementet, s˚a att<br />
hon inte kunde anfalla honom och försöka befria sig själv. Kanske försöka döda
igen.<br />
Han steg undan och började backa mot dörren för att g˚a tillbaka upp.<br />
“Aaron... eller hur?”, hörde han henne mumla bakom honom.<br />
353<br />
Han vände sig om och nickade mot henne. Hon hade inte börjat äta, verkade<br />
inte ha n˚agon aptit trots de krävande omständigheterna.<br />
“Och du är Sanna?”<br />
Hon log klent under busken av smutsblont, begynnande gr˚att h˚ar som hörde<br />
hemma hos just en v˚aldsam mördare.<br />
“Om du inte vet det är de riktigt dumma som släpper ner dig hit.”<br />
“Förl˚at. Vana.” Han satte sig p˚a huk framför henne, tillräckligt l˚angt borta<br />
för att hon inte skulle kunna skada honom.<br />
Hon tog gaffeln i sin fria hand och tog en stor tugga av spagetthin. Aaron<br />
förstod henne — kall mat en g˚ang om dagen m˚aste vara det enda ljuset i ett<br />
liv fastkedjad i en kall källare.<br />
“Du är inte som de andra”, sade hon med pasta i mun.<br />
“Inte?”<br />
“De andra stänger inte dörren efter sig när de g˚ar ner. De är väl rädda för att<br />
jag ska göra n˚agot och vill kunna ropa p˚a hjälp. Trots att jag är fastkedjad. Och<br />
de andra svarar inte när jag pratar med dem.” Hon gestikulerade en stickande<br />
rörelse med gaffeln i luften “Dessutom sitter du s˚a nära mig att jag enkelt kan<br />
ta gaffeln och sticka ut ögat p˚a dig.”<br />
När han satt sig där han satt sig hade Aaron medvetet tänkt att hon inte<br />
skulle kunna sl˚a till honom, men nu ins˚ag han att han hade missberäknat, om<br />
än bara en aning.<br />
“Antingen är du dum eller s˚a litar du p˚a mig, och du ser inte dum ut”, fort-<br />
satte San. Hon sträckte sig efter vattenflaskan och hällde i sig halva inneh˚allet<br />
utan n˚agon andningspaus.<br />
“Om du ville göra det skulle du ha gjort det”, svarade Aaron. “Du skulle<br />
inte ha berättat att du kunde göra det.”
354 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
Hon nickade.<br />
“Sant. I och för sig kan det vara del av en längre, mer galen men ocks˚a<br />
roligare plan att jag skulle f˚a dig att lita p˚a mig.” Hon log bittert, och s˚ag<br />
sedan upp mot honom. “Du tror inte att jag är en kallblodig mördare?”<br />
“Jag har mina tvivel.”<br />
“Varför?”<br />
Han tänkte efter.<br />
“Du känns inte som en kandidat till mord.”<br />
“För att jag är kvinna?”<br />
“Jag m˚aste erkänna att det var del av hypotesen jag hade för din oskuld.”<br />
Hon log, och tog en tugga till av maten.<br />
“Jag skulle nog ha tänkt likadandt. Om jag var p˚a din sida av handbojorna<br />
allts˚a.” Hon slog till med sin vänstra hand s˚a att järnhandbojan skallrade mot<br />
elementet. “S˚a det faktum att jag s˚ags ligga över prästen med en kniv mot hans<br />
hals, är inte det tillräckligt bindande bevis?”<br />
“Jag har änd˚a mina tvivel.”<br />
“Du är underlig.”<br />
“Det vet jag inget om. Varför gjorde du det?”<br />
Hon begrundade honom. Hans ögon var antingen dem av en mycket ärlig<br />
man som skulle göra allt för vänlighetens skull och som aldrig skulle svika en<br />
vän oavsett vad, eller s˚a var de de av världens skickligaste lurendrejare.<br />
“Jag vet inte”, sade hon till sist.<br />
“Du vet inte.”<br />
Hon skakade p˚a huvudet.<br />
“Om jag berättar hela historien s˚a kommer du att tappa den lilla tron du<br />
har p˚a mig, och jag kommer att framst˚a som en galning utan trovärdighet”<br />
“Försök i alla fall.”<br />
Hon sneglade försiktigt p˚a honom. Sedan satte hon sig bekvämare, ställde<br />
undan den halvfärdiga tallriken med spaghetti, och tog en klunk med det sista
fr˚an vattenflaskan.<br />
“Jag... drömmer saker”, inledde hon. “Saker som... som sedan händer.”<br />
355<br />
Hon berättade allt. Hon visste inte varför — den enda hon berättat för<br />
förut var hennes make, och han hade säkerligen inte ens hört en tiondel av vad<br />
hon sagt. Men hon litade p˚a Aaron, trots att hon förut bara sett honom n˚agon<br />
enstaka g˚ang, och trots att hon pratade med honom för första g˚angen nu för<br />
max ett par minuter sedan.<br />
Hon berättade om drömmarna — tsunamin, World Trade Center, alla sm˚ahändelser<br />
däremellan... och s˚a om Maryvilles demon. Drömmen hon haft bara veckorna<br />
innan stormen kommit och ändrat staden s˚a oväntat.<br />
Hon berättade om allt, fram till drömmen den där natten d˚a det hände. Om<br />
flickan, om badtunnan i skogen och om hur hon behövde hjälpa. Hon berättade<br />
om hur hon därefter vaknat med kniven mot Clarenton, och hon berättade<br />
˚aterigen hur hon inte visste alls hur det hela hade hänt däremellan.<br />
När hon var klar satt Aaron stilla och stirrade ned i golvet. Hon s˚ag p˚a<br />
honom, oroad att den enda som pratat med henne p˚a s˚a länge skulle ge upp p˚a<br />
henne för att hon lät som en galning. Till sist sade han bara, fortfarande utan<br />
att se upp fr˚an stengolvet:<br />
“H˚all dig borta fr˚an draken. H˚all dig borta fr˚an Odjuret. Fr˚an det Andra<br />
Odjuret.”<br />
“Vad sade du?”<br />
“Finn den som drömmer.” Han s˚ag upp p˚a henne och deras ögon möttes.<br />
“Finn Profeten. Hjälp henne.”<br />
Dörren öppnades upp bakom Aaron, och ett ljussken sträckte sig över golvet<br />
där de satt. De b˚ada ryckte till och s˚ag mot den öppnade dörren — siluetten<br />
mot kökets ljus var för tjock för att vara Marios, och de ins˚ag att det var Maik<br />
Senvys.<br />
“Aaron!”, sade han ilsket och trampade v˚aldsamt ned för trappstegen. “Bac-<br />
ka undan fr˚an henne.”
356 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
“Jag bara talad —”<br />
“Jag bryr mig inte om du s˚a var p˚a väg att svara p˚a finalfr˚agan för en miljon<br />
kronor, kom.”<br />
Aaron skuttade upp och gick till Maik.<br />
“Vi pratar inte med henne”, viskade Maik argt när Aaron var inom hörh˚all,<br />
“först˚ar du? Hon är farlig.”<br />
Aaron nickade.<br />
“Ursäkta.”<br />
Maik nickade, och lade varnande handen mot sitt pistolhölstret när Sanna<br />
Nordström mötte hans blick. Sanna släppte honom med blicken och stirrade<br />
istället mot golvet.<br />
S˚a vände de tv˚a, och gick tillsammans upp för trappan till köket, utan ett<br />
ord till mördarinnan bakom dem.
2<br />
357<br />
Albert Clarenton vaknade mitt i natten i behov av att g˚a p˚a toaletten, s˚a<br />
han gjorde det. Väl där tänkte han igenom den gudstjänst som han skulle ha<br />
dagen efter, hans första gudstjänst sedan kollapsen. Nu hade han dessutom en<br />
större folkmassa än n˚agonsin förut (om den var frivillig var en annan fr˚aga) och<br />
han hade goda chanser att vända om n˚agra rejäla syndare till den rätta sidan.<br />
Han skulle välja n˚agot lättsamt, resonerade han, n˚agonting som alla kunde ta<br />
till sig och som inte vände dem ifr˚an kristendomen nu när han hade chansen.<br />
Kanske skulle han berätta om hur Jesus hjälpte samariten? Det var en klassiker<br />
och den gick alltid hem. Eller s˚a skulle han —<br />
“Clarenton.”<br />
Alla tror att de ska skrika när n˚agonting fruktansvärt skrämmande händer,<br />
men ingen gör det. Flickan som blir jagad genom den mörka parken av en<br />
v˚aldtäktsman skriker inte — hon kämpar för att kunna andas till att börja<br />
med, all fokus läggs p˚a det och ingen tanke läggs ˚at att skrika efter hjälp. Och<br />
om tanken nu kommer, kan hon inte r˚a för att hon inte kan. Samma sak gäller<br />
med pojken som ska sova när det där monstret till sist kommer ut ur garderoben<br />
och stiger fram till honom brett leende och med välvassade klor — inte skriker<br />
pojken, trots att det är det han vill över allt annat. Han kan inte.<br />
Av samma anledning skriker inte Fader Albert James Clarenton nu när han<br />
vänder sig om efter att ha spolat i toaletten och ser, bara centimeter ifr˚an sig<br />
i b˚aset, en l˚ang man helt klädd i svart.<br />
Han trodde att han skulle skrika, och liksom flickan i parken och pojken i<br />
sitt sovrum öppnade han munnen beredd att skrika sig hes, men inget ljud kom<br />
ut. I stället ramlade han baklänges och lyckades precis ta emot p˚a sidorna av<br />
b˚aset s˚a att han inte slog ihjäl sig. Och i det ögonblicket mindes han allt. Han<br />
minns sin dröm, han mindes vad han lovade, han mindes —
358 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
“draken.”<br />
“Du minns oss”, log mannen i svart.<br />
Clarenton försökte tala men fick inte fram ett ord. Hans hjärta slog som en<br />
d˚ares trumma, och han var livrädd att om inte denna mannen dödade honom<br />
här och nu s˚a skulle han änd˚a dö utav en hjärtattack.<br />
“Minns du ocks˚a m˚ahända v˚ar lilla överenskommelse?”<br />
Clarenton nickade hetsigt, och ramlade nästan bak˚at igen när draken lutade<br />
sig fram˚at mot honom som för att viska en hemlighet eller för att bita halsen<br />
av honom som en vampyr ur en transylvansk artonhundratalsberättelse. Som<br />
för att njuta av hans beteende lutade sig mannen i svart än längre fram, och<br />
den skräckslagne prästen satte sig ned p˚a toalettlocket.<br />
“Du är rädd’, sade draken tyst, nästan väsande.<br />
“Ne—”<br />
“Ljug inte. Du är en usel lögnare och det vet du. Anledningen till att du<br />
lurar dessa d˚arar, denna flock som du s˚a mycket gillar att kalla det, är just för<br />
att de är ännu dummare än du är. Människor i allmänhet är idioter, men det<br />
räddar dig inte fr˚an att vara en usel lögnare när du st˚ar inför oss.”<br />
draken stod Clarenton s˚a nära att prästen nu kunde känna lukten — stanken<br />
— av hans skinn. Det var stanken av intorkat, salt svett, blandat med avföring<br />
och allehanda smuts. Det var stanken av en man som inte tvättat sig p˚a länge.<br />
Det var stanken av död. Han visste att allt detta var en p˚alagd fasad, ett lysande<br />
yttre som inte reflekterade insidan utan som var till hundra procent förbestämt<br />
för att f˚a honom att lyssna, för att f˚a honom att känna rädsla inför mannen<br />
och respektera honom.<br />
Clarenton började att gr˚ata. T˚ararna rann längs hans rynkiga kinder och<br />
fastnade i hans tv˚adagars skäggstubb, varp˚a de sakta droppade ned p˚a stengol-<br />
vet i toalettb˚aset.<br />
“Först˚a allvaret”, sade draken. “Du vet vad du har att förlora, och du vet<br />
vad du har att vinna. Du har inte gjort n˚agonting alls vi sagt ˚at dig hittills,
och vi börjar tappa v˚art t˚alamod, präst.”<br />
359<br />
Clarenton s˚ag upp mot honom, och s˚ag skymten av brinnande ilskna ögon<br />
bakom den eviga skuggan.<br />
“Du kan f˚a allt i denna värld — och mer — om du följer oss. Du tänker väl<br />
inte sluta nu?”<br />
Han skakade p˚a huvudet.<br />
“Nej... nej, absolut inte, nej. Jag tänker följa dig— er. Jag tänker följa er<br />
till slutet p˚a allt.”<br />
draken s˚ag misstänksamt ned p˚a den gamle prästen.<br />
“Om du misslyckas kanske du f˚ar göra just det”, sade han kallt. “Och d˚a är<br />
det du som blir straffad in i smärtans evighet.”<br />
“Ja... ja.”<br />
“Amid Northen kommer snart att behöva dig”, sade draken. “Du hjälper<br />
honom oavsett vad. Du skyddar honom. Om en revolver siktas mot honom tar<br />
du kulan. Du dör för honom. Är det först˚att?”<br />
Clarenton nickade sakta. Vad hade pojken Northen med det här att göra?<br />
“Är det först˚att?”<br />
“Ja.”<br />
Den gamle prästen s˚ag ned i badrummets stengolv, kände de salta t˚ararna<br />
rinna över hans torra läppar, andades in, andades ut. Sedan s˚ag han upp, och<br />
s˚ag att draken var borta.<br />
Han försökte sucka av lättnad, men i hans hals fanns en stor klump som inte<br />
ville försvinna, och som inte ville l˚ata honom sucka, tala eller andas. Clarenton<br />
stirrade rakt fram, utan att blinka, utan att andas, med öppen mun och gallo-<br />
perande puls. P˚a ett sätt ville han att det hela skulle visa sig vara en dröm, men<br />
han visste ocks˚a att det inte var s˚a. Det kunde inte vara s˚a. Det var för verkligt.<br />
draken fanns p˚a riktigt, det visste han, och han hade f˚att flertalet inblickar i<br />
drakens sanna natur. Han s˚ag bortom skuggan, bortom de brinnande ögonen<br />
och stanken av död, och han s˚ag gudomlighet. Han s˚ag n˚agonting fantastiskt,
360 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
n˚agonting otroligt, n˚agonting som skrivits om i de gamla evanglierna. Det han<br />
s˚ag var, i en form eller i en annan, Gud.<br />
Clarenton satt kvar p˚a toalettsitsen och stirrade p˚a samma dörr i tjugo<br />
minuter, innan han till sist ställde sig upp, gick ut ur badrummet och gick att<br />
lägga sig.
3<br />
361<br />
Amid Northen ins˚ag när han l˚ag till sängs, natten den 23 oktober, att stor-<br />
mens händelser helt vänt p˚a hans dygn. Klockan var inte ens halv tolv, och han<br />
l˚ag redan att sova, med alla andra i kyrkan antingen sovandes eller under försök<br />
att somna.<br />
Han räknade baklänges och kom fram till att det nu var fem dagar sedan han<br />
sist hört fr˚an Génoli, och han upptäckte sig själv med att p˚a allvar ifr˚agasätta<br />
hans existens.<br />
Han visade dig sitt tecken, sade den ena rösten till den andra i hans huvud.<br />
Stigmatan. Precis vad du sade att du ville.<br />
Och om den var falsk?, fr˚agade den andra rösten. Ett ljugande minne, en<br />
ren inbillning? Jag skulle inte vara den första i historien att fantisera upp en<br />
hel händelse.<br />
Den första rösten hade inget svar.<br />
Ju mer han tänkte p˚a det lät det logiskt. Han hade kanske varit stressad<br />
eller förvirrad, kanske sjuk — inte för att han kunde minnas n˚agot s˚adant, fast<br />
han kanske inbillade sig att han inte var det trots att han egentligen var det<br />
— och hade därför f˚att de syner som fick honom att lämna huset och bege sig<br />
till Amanda Turner och döda henne. Kanske var han till och med mentalt sjuk.<br />
Vad fanns det annars för förklaring? Allt var plötsligt s˚a uppenbart.<br />
Amid vände sig fr˚an att ligga p˚a rygg till sidan, när han s˚ag en l˚ang man<br />
klädd i svart kostym vid dörröppningen fr˚an stora salen till hallen, och han<br />
stelnade till. Han s˚ag honom knappast tydligt, men Amid var genast säker p˚a<br />
att det var Génoli. Och hjärnspöke eller inte, fanns ingen skada i att g˚a dit och<br />
fr˚aga honom.<br />
Om han nu är ett hjärnspöke, lade den första rösten till, varför dyker han<br />
plötsligt upp nu när du m˚ar bättre igen?
362 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
H˚all käft, svarade den andra rösten.<br />
†<br />
När Amid Northen dragit p˚a sig en t-shirt och kommit kanske halvvägs över<br />
de sovande folkmassorna p˚a väg till till Génoli, s˚a vände sig Vitsvartsnubben<br />
om och började g˚a ut i hallen. Amid följde efter, och s˚ag när han kom till hallen<br />
att ytterdörren stod p˚a glänt. Han tog p˚a sig sina skor som stod i högen av alla<br />
andra i hallen, och följde efter ut.<br />
Stormen hade lugnat sig, och snön som föll, föll stilla. En vindby slog d˚a och<br />
d˚a till, och skickade snöflingorna p˚a en extra detur innan de slutligen föll p˚a<br />
marken med sina vänner, och visst var det väl värre än en vanlig vinterdag (spe-<br />
ciellt med tanke p˚a att det bara var oktober), men det var knappast n˚agonting<br />
man märkte om man varit med om en s˚adan storm s˚a pass länge. Kölden bet i<br />
pojkens bara armar och ben, och p˚aminde honom om det fördömda dygn han<br />
spenderat i detta frusna helvete av is. Han hade nästan glömt, ins˚ag han, hur<br />
hemskt det varit.<br />
Ett tiotal meter ifr˚an kyrkans portar stod Génoli och väntade, lugnt, utan<br />
n˚agon br˚adska. ˚Aterigen hade han ett äpple i handen, och han tuggade p˚a den<br />
som det vore hans matsäck under väntan p˚a Amid.<br />
“Hur m˚ar du?”, fr˚agade han när Amid hade stängt porten efter sig.<br />
“Bra”, svarade han.<br />
“Bra. Har de fr˚agat dig ännu?”<br />
“Vad?”<br />
“Om varför du försvann fr˚an hemmet.”<br />
“Nej”, svarade Amid fundersamt, “min mor anar nog det värsta och vill<br />
inte veta. Det är s˚a hon fungerar. Min far verkar inte vilja fr˚aga själv, han vill<br />
antagligen vänta p˚a att jag säger det frivilligt.”<br />
Tystnad följde.
363<br />
“Du skötte dig bra”, sade sedan Génoli, “men du utsattes ocks˚a för prövningar<br />
bortom mänsklighetens ken. Tyvärr kommer fler s˚adana prövningar att kom-<br />
ma.”<br />
“Varför har du väntat s˚a länge p˚a att kontakta mig?”<br />
En vind slog förbi, och Amid drog handen till h˚aret för att inte f˚a det för<br />
ögonen. Génolis perfektklippta h˚ar märkte inte av vinden, lika lite som det<br />
färgades av snön.<br />
“Vi har väntat för att du behövde vila. För att vi var säkra p˚a att du skulle<br />
skynda p˚a ditt nästa uppdrag och utföra det snarast du fick veta om det; att<br />
du kanske skulle misslyckas p˚a grund av svaghet om du genomförde det direkt.<br />
Nu är du redo.”<br />
Amid godkände att det var ett bra argument, men stod änd˚a tveksam.<br />
“Hur vet jag att du är riktig?”, fr˚agade han rakt p˚a sak.<br />
Génoli s˚ag förbluffad ut.<br />
“Son”, sade han med sin mjukaste stämma, men Amid kunde inte l˚ata bli att<br />
höra irritationen i hans röst, som en lärare som förklarat samma matteproblem<br />
g˚ang p˚a g˚ang, som inte ville bli arg men samtidigt inte förstod hur dum eleven<br />
egentligen kunde vara.<br />
“Vi har g˚att igenom detta”, fortsatte han. “Du bad oss om ett tecken—”<br />
“Och du gav mig ett tecken. Jag vet. Men när jag tänkt har jag insett att<br />
jag inte kan bevisa att det tecknet var riktigt.”<br />
“Riktigt?”<br />
“Hur vet jag att det inte bara var inbillning? Att jag tvättade vanliga lakan<br />
och inte blodiga trasor? Eller för den delen, hur vet jag att det inte är ett falskt<br />
minne? En dröm jag lurat mig själv att tro var sann?”<br />
Génoli tvekade, och nickade därefter, först l˚angsamt, sedan lite hastigare.<br />
“Du har rätt.”<br />
“Har jag?”
364 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
“Inte i att jag är oriktig”, svarade Génoli hastigt och viftade med handen<br />
med äpplet. “Men i din teori, din princip, ditt tvivel. Faktum är, att det är en<br />
ur˚aldrig fr˚aga — hur vet vi egentligen vad som är sant?” Han tystnade för en<br />
stund. “Äpple?”<br />
Amid skakade p˚a huvudet och kände sig som ett litet barn med Albert<br />
Einstein som förstaklasslärare.<br />
“Cogito, ergo sum, sade René Descartes, jag tänker, allts˚a finns jag. Men vi<br />
vet inte vad som finns mer. Vi kan av samma princip inte veta om du är riktig<br />
utan att se världen ur dina ögon. Och av samma princip kan vi inte veta om<br />
n˚agonting annat här är verkligt.” Han slog ut med armarna och Amid s˚ag sig<br />
om, förstod att han hade rätt.<br />
“Vad kan jag göra?”<br />
“Blind tro, Amid Northen. Blind tro. Allt du kan göra är att tro och hoppas.<br />
Tror du att vi är verkliga?”<br />
“Jag vet inte.”<br />
“Tror du att du neutraliserade demonen som gick under namnet Amanda<br />
Turner?”<br />
“Ja.”<br />
“Tror du att du skulle göra en s˚adan sak?”<br />
“Jag... vet inte.”<br />
“Tror du att vi är riktiga?”<br />
Han tvekade.<br />
“Ja.”<br />
Génoli steg fram till honom och log, när han lade sin handskeklädda hand<br />
p˚a pojkens axel.<br />
“D˚a finns det bara det enda du kan göra nu. Tro.”<br />
“Vad behöver jag göra?”<br />
“Detta hus handh˚aller en kvinna som nästan gjorde n˚agonting hemskt, mot<br />
en ljusets man. Hon gjorde det därför att hon är en demon. Vi vill att du
neutraliserar henne.”<br />
365
366 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
4<br />
Dagarna och nätterna efter att Aaron träffade och talade med Sanna Nordström<br />
var besynnerliga. Han gick runt som i ett moln, liksom borta fr˚an världen, och<br />
upptäckte ofta sig själv med att g˚a runt i kyrkan utan ett direkt m˚al och utan<br />
att direkt tänka p˚a n˚agonting alls.<br />
Vid ett tillfälle gick Aaron och Jimmy Tour ut och rökte vid ytterdörren<br />
(stormen hade˚aterigen börjat att ta till sig ordentligt), och den gamle cowboyen<br />
började berätta en anekdot fr˚an sin ungdom. Efter en stund kände Aaron hur<br />
det brände till mot överläppen och han tappade cigaretten i snön, samtidigt<br />
som han ins˚ag att han inte hade en aning om vad hans kamrat pratat om. Han<br />
hade lyckats skämta bort det, hade sagt att han tappat cigaretten och det var<br />
allt, hade bett Jimmy Tour fortsätta p˚a den historia som han inte hängt med<br />
p˚a de första tv˚a akterna av. Men änd˚a lyssnade han bara p˚a de nästföljande<br />
tio sekunderna innan han föll in i sitt moln igen. S˚a sm˚aningom förstod och<br />
accepterade Jimmy Tour att Aaron inte m˚adde bra, och han uppmanade honom<br />
att g˚a till sängs när de kom in igen.<br />
De följande nätterna drömde han. Han drömde inte vad som helst heller,<br />
utan han drömde samma dröm och om igen, samma dröm som han drömt innan<br />
han först gick för att besöka Sanna Nordström. Inget inneh˚all var nytt, inte ens<br />
hans egna reaktioner, och varje g˚ang upplevde han p˚a nytt och han mindes<br />
bara att han drömt det förut när han väl vaknade. Han visste inte vad rösten<br />
talade om förrän han vaknade, och han kunde aldrig f˚a veta fler detaljer eller<br />
mer information än han fick veta första g˚angen, helt enkelt eftersom han i själva<br />
drömmen inte försökte.<br />
Aaron fr˚agade sig själv varför han drömde detta, och fick fram tv˚a teorier.<br />
Den första, att han faktiskt blev kontaktad av n˚agon p˚a det sättet som<br />
Sanna talat om, och att han faktiskt blir p˚amind eller hetsad om och om igen
för att han inte gör n˚agonting.<br />
367<br />
Den andra, att han tänker alldeles för mycket p˚a vad som bara var en dröm<br />
och pratet fr˚an en galen kvinna, och att det slinker in i hans drömmar och<br />
bildar just dessa drömmar. En ond cirkel, där drömmarna gör att han tänker<br />
p˚a drömmen, och att han tänker p˚a drömmen leder till fler drömmar.<br />
†<br />
Han övervägde till en början att berätta för Jimmy Tour vad Sanna berättat<br />
för honom, men beslutade till sist att han inte skulle riskera att förstöra en<br />
sällsynt behaglig vänskap för n˚agonting han ju själv var s˚a osäker p˚a, speciellt<br />
när Jimmy Tour i hans˚asyn verkade vara en lika logiskt och sunt skeptisk person<br />
som Aaron. För Aarons del var det ju dessutom fortfarande möjligt att Sanna<br />
Nordström faktiskt var en galen mördare, och att han bara s˚ag en koppling han<br />
ville se till en lika galen dröm. Hans dröm sade honom att finna Profeten, även<br />
känd som hon som drömmer. Sanna Nordström p˚astod sig drömma drömmar<br />
som sedan gick i uppfyllelse, men hon hade inga som helst bevis eller belägg<br />
för det annat än sitt eget minne. Visst verkade hon mycket vettig, men var det<br />
tillräckligt för att ta hennes ord p˚a allvar, dessa ord som lät som om de hörde<br />
hemma i böcker av H. P. Lovecraft eller C. S. Lewis?<br />
Han övervägde även att försöka träffa henne igen, ˚ater be om att f˚a ta mat<br />
till henne nu när varken Mario eller Maik Senvy bett honom sedan den där enda<br />
g˚angen, men han lät bli. Oavsett vad, s˚a hade hon redan berättat sin historia<br />
och hon hade troligtvis ingenting mer att tillägga. Hon hade dessutom omöjligen<br />
skaffat bevis, och hon hade ju uppenbarligen inte haft n˚agon aning om vad han<br />
menat när han reciterade sin dröm. Det enda som kunde hända var att hon<br />
övertalade honom ytterligare och fick honom att g˚a p˚a idiotiska drömmar som<br />
om de vore sanning. I ett värsta scenario skulle hon lura honom till att befria<br />
henne fr˚an sitt fängelse, och hon skulle g˚a och försöka döda Clarenton igen. Och<br />
han skulle st˚a medskyldig när hon lyckades.
368 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
Hjälp henne, hade rösten i drömmen sagt, och menat Profeten. Vad hjälpa i<br />
det här fallet innebar var allt annat än suddigt, men˚a andra sidan, om drömmen<br />
s˚a tydligt berörde henne fanns andra ordval. Befria henne, duger det? Han<br />
kunde inte tro det. Om ett samband fanns kunde det ha gjorts tydligare av den<br />
—<br />
Av vem? Av den som var inne och petade i hans drömmar, den som lät<br />
honom bli en liten telekines? Han var ateist, och en stolt s˚adan. Om n˚agot högre<br />
fanns skulle det visa sig, och det skulle ha ett större skäl att börja med än att<br />
be honom befria en enda, möjligen oskyldig f˚ange anklagad för mordförsök. För<br />
oavsett hur hemskt en oskyldig persons dom var, s˚a fanns värre saker i världen<br />
som var högre p˚a listan över saker som bör stoppas.
Hon är där.<br />
5<br />
369<br />
Hon stod vid bordet vid ena väggen av kyrkosalen, där maten stod framdu-<br />
kad för middag (det var visserligen allhelgonaafton denna kväll, men vem hade<br />
tid att ändra maten för traditioner?), och ställde undan sin använda tallrik i<br />
diskstället.<br />
Hon svängde om när hon nästan snubblade över n˚agons ben, och för ett<br />
ögonblick trodde Amid Northen att deras ögon möttes, men det kunde lika<br />
gärna vara ren och skär inbillning.<br />
Hon är alltid där.<br />
Amid satt p˚a sin madrass och s˚ag ut i folkmassan som alltid blev s˚a rörig<br />
vid m˚altiderna, men han s˚ag ingen utom henne. Hennes röda kjol och en för<br />
dagen vit t-shirt, hennes lysande röda, korta h˚ar.<br />
Varför är hon alltid där?<br />
Där han satt stirrande ins˚ag Amid plötsligt att hon var p˚a väg emot honom,<br />
och han fick panik. Han drog tag i väskan med de tillhörigheter hans mor s˚a<br />
vänligt tagit med sig utifall att han var i kyrkan, och tog upp en bok av H. G.<br />
Welles han strax börjat l˚atsas läsa, men med en blick ständigt blickande över<br />
kanten.<br />
Mia gick förbi hans madrass och tittade n˚agorlunda diskret men änd˚a nervöst<br />
mot honom, och log kort när deras ögon möttes, innan hon svängde och gick<br />
vidare in genom dörren till badrummet.<br />
Amid Northen reste sig upp utan att inse vad han gjorde, och i en blandning<br />
av ilska och irritation gick han efter henne, slet upp dörren framför sig och<br />
slängde igen den efter sig. Mia stod vid bortre kanten och var p˚a väg in i ett<br />
av b˚asen, men hejdade sig nu och s˚ag förvirrat mot Amid.
370 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
“Jag hade inga bekymmer”, sade Amid ilsket till henne. “Jag m˚adde bra.<br />
Jag trivdes. Jag tänkte inte p˚a n˚agonting som inte behövde tänkas p˚a. Jag<br />
klarade mig.”<br />
om.<br />
Hon s˚ag p˚a honom med rynkad panna och försökte först˚a vad han talade<br />
“Am —”<br />
“Sen kom du”, avbröt han. “Sen kom du och förstörde allting med en enda<br />
blick. Vad vill du mig? Varför drar du efter mig var jag än rör mig — p˚a riktigt,<br />
i mina tankar, i drömmar.” Han ins˚ag att han flämtade av stress, som om han<br />
˚aterigen stod inför Amanda Turner. “Jag finns där för dig — varför säger du<br />
n˚agot s˚adant?”<br />
Han hade mer att säga, han hade kunnat h˚alla p˚a i timmar om han inte<br />
blev avbruten. Men han blev avbruten.<br />
Mia tog ett par försiktiga steg mot honom, fortfarande med samma förvirrade<br />
blick och samma rynkade panna, och sedan tog hon ett hastigare sista steg mot<br />
honom, lutade huvudet lätt upp˚at och kysste honom p˚a munnen.<br />
†<br />
Hennes första kyss, och med Amid Northen för den delen, blev s˚a fantastisk<br />
som hon kunde drömma.<br />
Hans läppar mot hennes, hans fuktiga saliv liksom smekandes hennes läppar<br />
och hennes framtänder, en pulserande varm känsla som en elektricitet som<br />
istället för att g˚a sitt vanliga varv blir avbrutet och plötsligt passerar genom<br />
tv˚a lampor istället för en, utan att den ena för den delen faller till att lysa<br />
svagare. En pulserande värme mellan de b˚ada i ett tyst tiotal sekunder in-<br />
nan hennes läppar släpper taget om hans och de tv˚a blir st˚aende med bara<br />
centimeter emellan varandra, hon tittandes upp i hans hasselnötsbruna ögon<br />
som blänkte i skenet fr˚an de surrande lysrörslamporna, och hon inser att hans<br />
händer försiktigt vilar mot hennes höfter.
371<br />
Han s˚ag p˚a henne med en blick av djupaste förv˚aning men inte — hon<br />
hoppades vid sin djupaste själ — missnöje. Hon ville höra honom tala, ville<br />
höra honom tacka henne eller bara p˚a n˚agot sätt acceptera henne, men Amid<br />
Northen teg, och likväl gjorde hon.<br />
I det ögonblick som Mia var nära att själv säga n˚agonting, göra n˚agonting<br />
för att kräva ett svar, hördes ett rop utifr˚an och de b˚ade vände sig hastigt mot<br />
den stängda dörren. Kopplingen var bruten och hans händer släppte hennes<br />
höfter, hennes blick släppte hans.<br />
Fem knappa sekunder dröjde, och ännu ett rop hördes, tydligare nu. De<br />
hörde b˚ada hur det ropades den faller!, följt av vad som lät som den vildaste<br />
tumult när hundratals människor rusade och skyndade förbi varandra i ett<br />
vimmel olikt allt annat.<br />
Amid vände sig mot Mia och s˚ag henne in i ögonen, men sade inte ett ord,<br />
gjorde inte en minsta gest innan han vände sig tillbaka och skyndade ut genom<br />
dörren till folkmassorna utanför.<br />
†<br />
Aaron Christian var bland de första ut genom ytterdörren efter att Maik<br />
Senvy sett och meddelat vidare om vad som hände.<br />
“Den faller!”, hade han ropat ut i hallen och kyrksalen, och han hade bara<br />
knappt lyckats överrösta vindarna som nu var starkare än n˚agonsin. “fyren!”,<br />
skrek han, “den faller!”<br />
Medan vissa helt enkelt inte förstod vad som hände och bara s˚ag p˚a varandra<br />
som i ett försök att minnas om det var första april eller inte, kom andra genast<br />
springandes till hallen, drog p˚a sig skorna och skyndade ut efter polischefen<br />
själv.<br />
Vindarna slet i Aarons h˚ar betydligt värre än under resan fr˚an caféet, och<br />
snön bet honom i kinderna som han var övertygad om att den gjort de sista<br />
minuterna i Jimmy Tours gamla vän Carl Jonssons liv, men han tog sig ut i alla
372 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
fall. Han fann genast Maik Senvy, och följde hans exempel att se nordösterut<br />
med handen som snöskydd. Och han ins˚ag att polismannen inte ljugit om fyren.<br />
“Helvete...”<br />
“Minst sagt”, mumlade Maik Senvy lika andlöst som Aaron.<br />
Bortom all virvlande snö och all piskande vind, syntes fortfarande liksom<br />
alltid den höga fyren som tornade upp sig p˚a Maryvilles nordöstra kust, trots<br />
de m˚anga husen emellan den och kyrkan, och det blinkande ljuset sken som<br />
alltid igenom den djupaste av snö, men den förändrades. fyren hängde snett,<br />
och Aaron s˚ag p˚a när den hängde allt mer snett, och allt mer snett...<br />
Fler bybor kom utspringande fr˚an kyrkan efter att ha slängt p˚a sig sina skor<br />
och en jacka — vissa hade till och med struntat i jacka, och kommit ut i bara t-<br />
shirt eller tjocktröja, men ingen tordes strunta i skor i detta väder. Folkmassan<br />
växte hastigt utanför kyrkoporten, där alla stod med näsorna nordösterut för<br />
att se vad som hände. Viskandet bredde ut sig, när allt fler s˚ag.<br />
Det hela skedde l˚angsamt, mycket l˚angsammare än man kan tro. I grund<br />
och botten började den falla, och sen föll den. Men den längre versionen av<br />
samma synopsis är att den började falla, och s˚a fortsatte den att falla, och s˚a<br />
föll den lite till, och s˚a ytterligare en aning, och s˚a ytterligare en aning...<br />
Det kändes som en best. En enorm dinosaurie, King Kong som efter att<br />
ha blivit träffad av miljontals giftpilar efter varandra till sist inte längre orkar<br />
med, och kollapsar för sin egen vikt. fyren hade st˚att där den stod i nästan<br />
hundra ˚ar, och hade st˚att ut tusentals regnfall och hungriga vindar, ett tiotal<br />
stormar och m˚anga, m˚anga reparationer i tak och grund. Alltid hade den st˚att<br />
kvar, som en pelare och en symbol för staden, som ett Babels torn symbolen<br />
för vad Maryville stod för, i skyn invid den ensamma ön och staden i mitten av<br />
ingenstans.<br />
En folksamling p˚a ett hundratal personer stod utanför Maryvilles katolska<br />
kyrka kvällen den 31 oktober 2005, och s˚ag p˚a hur besten kallad Maryvilles fyr<br />
började falla, och sedan föll. De s˚ag alla hur bitar liksom ramlade av i fallet,
hur stenarna slog i havet och blandades med v˚agorna, hur lampan slocknade<br />
när även kopplingen till reservströmmen dog. De s˚ag hur stödjande tegelstenar<br />
ramlade som plockepinn och hur de alla mosades av den enorma pelare som föll<br />
efter, pelaren som enkelt skulle krossa ett tjugotal hus till brännved om den<br />
inte stod s˚a isolerad p˚a udden.<br />
Symbolen för Maryville föll.<br />
†<br />
373<br />
Amid Northen kom ut genom ytterdörren i folkvimlet precis i tid för att<br />
hinna se hur fyren föll ned. Han svalde tungt, och mindes genast vad Génoli<br />
sagt honom.<br />
“När det faller, son. När tornet faller.”<br />
“Vilket torn?”<br />
“Du kommer att veta vad vi menar. Det är d˚a det är dags.”<br />
Amid stod kvar i ett f˚atal sekunder, och kunde avlägset höra hur fyren<br />
träffade marken och vattnet, som ett ˚askmuller l˚angt, l˚angt borta. Eller s˚a<br />
var det bara inbillning, för inte kunde han väl höra fyren s˚a l˚angt borta, med<br />
förutom avst˚andet ocks˚a den starka vinden emellan?<br />
Han vände sig om, knuffade till n˚agon p˚a vägen och skyndade tillbaka in<br />
till kyrkan.<br />
†<br />
Aaron Christian vände sig om efter att fyren fallit till marken, och s˚ag först<br />
nu vilka folkmassor som stod i en halvcirkel riktad nordösterut.<br />
S˚a s˚ag han n˚agonting som f˚angade hans blick — mitt i allting stod Amid<br />
Northen, pojken som försvunnit fr˚an sitt hem och sedan ˚aterfunnit dem i kyr-<br />
kan, halvdöd av all snö och köld. Just det att han s˚ag honom här var inte det<br />
annorlunda — han hade varit uppe ur sängen i säkert en vecka nu. Nej, det han
374 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
reagerade p˚a var hans uppsyn.<br />
Hans ansikte som trots kylan glimmade av svett, hans uppspärrade ögon<br />
som om vad han s˚ag var Djävulen själv, hans halvöppna mun som i panik och<br />
stress.<br />
Aaron s˚ag p˚a när Amid Northen vände sig om och rent av sprang tillbaka<br />
in i kyrkan, och han stod först kvar i ett par sekunder innan han s˚a lugnt han<br />
kunde gick efter honom, utan att riktigt först˚a varför.
6<br />
375<br />
Köket stod tomt fr˚an Mario, trots att disken väntade, och Amid tackade<br />
Gud för fyrens fall som distraktion; kyrkan var i princip tömd, i alla fall köket<br />
och hallen, till och med p˚a en person som Mario, som annars framst˚att som<br />
otroligt lugn och inte alls intresserad av larviga händelser som en fallande fyr.<br />
Först var han p˚a väg att genast g˚a till källardörren och g˚a ned till demonen<br />
nedanför, men sedan mindes han att denna kvinna, fastbunden eller ej, var<br />
starkare och yngre än Amanda Turner. Han s˚ag sig som hastigast om i rummet,<br />
och greppade sedan den kniv som Sanna Nordström m˚anga dagar tidigare själv<br />
lagt till Fader Clarentons hals. Sedan vände han sig mot källardörren igen, och<br />
öppnade upp den med ett enda, hastigt ryck.<br />
I ljuset som sken ned i källaren, s˚ag han den ensamma kvinnan sitta mot<br />
ena väggen, fastkedjad vid elementet. Hon s˚ag upp mot honom när hans siluett<br />
avbildade sig vid första trappsteget, och drog undan en lock fr˚an ögonen med<br />
sin ena ännu lösa hand sedan middagen.<br />
“Vad händer däru —”, hann hon börja innan hon s˚ag kniven blänka till i<br />
ljuset, och hon avbröt sig abrupt.<br />
“Var tyst”, sade Amid Northen kallt. “Det här g˚ar fort.”<br />
Hon var tyst när han steg ned för trappstegen. Om tystnaden sedan berodde<br />
p˚a uppgivenhet, eller i förhoppning att han skulle skona henne om hon skötte<br />
sig, det kunde inte Amid säga.<br />
Han satte sig p˚a knä inför henne, och s˚ag granskande p˚a sitt offer, trots att<br />
han samtidigt i tankarna sade till sig själv att det bästa var att döda henne p˚a<br />
fläcken utan att bilda en uppfattning.<br />
Visst kände han igen henne — de flesta p˚a Maryville kände igen varandra<br />
— men sedan gripandet var hon förändrad. Hennes gr˚ablonda h˚ar hade blivit<br />
smutsigt och tovigt och l˚ag i sm˚a rullar över hennes ansikte och varän det
376 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
landade. Hennes ansikte var rynkigt av all stress och alla t˚arar, hennes ögon<br />
var blodsprängda, hennes bleka hy var smutsig och hela hon darrade p˚a ett sätt<br />
som ingen människa n˚agonsin skulle behöva göra.<br />
Medan han s˚ag p˚a henne bröt hon plötsligt ihop och började att gr˚ata. Hon<br />
försökte gömma ansiktet i sina händer, men den ena satt fast och det skallrade<br />
till i handbojan och elementet när hon försökte röra den. Hon begravde trots<br />
det ansiktet i den vänstra, fria handen, och grät djupt och högljutt i den, som<br />
om Amid inte var där.<br />
Som ingen människa ska behöva lida, tänkte Amid Northen igen.<br />
“Men hon är ingen människa”, viskade han för sig själv utan att inse att han<br />
talade högt. San antingen hörde honom inte, eller hörde honom men ignorerade<br />
det.<br />
“Är det du”, snyftade hon fram mellan t˚ararna, “som är Odjuret?”<br />
Amid s˚ag p˚a henne med en blandning av nyfikenhet och ren förvirring.<br />
“Jag är räddaren”, sade han.<br />
Hon s˚ag upp fr˚an sin egen hand.<br />
“Vad vill du mig?”<br />
Amid s˚ag p˚a henne en stund, och sträckte sig sedan fram mot henne med<br />
den hand som inte höll kniven. Hon ryckte först till av reflex, men gjorde sedan<br />
inget motst˚and, medan han varsamt lyfte bort en gr˚a h˚artofs fr˚an hennes ansikte<br />
s˚a att han kunde se det tydligt. Sannas ansikte var smutsigt och rynkigt, och<br />
t˚ararna som lämnade hennes ögonvr˚ar lämnade ljusa sträck i hyn. Försiktigt<br />
drog han ett par fingrar längs hennes kalla kind. Hon svalde tungt.<br />
“Snälla”, sade hon i en viskning.<br />
Är du en demon?<br />
“Vem är du?”, fr˚agade han henne lugnt.<br />
“Sanna.” Hennes röst var sprucken av skräck, medan Amid Northens fingrar<br />
gled längs hennes kind, hennes läppar och hennes näsa. Hon var stel av skräck,<br />
men t˚ararna rann op˚averkat. “Sanna Nordström.”
“Vem är du?”<br />
377<br />
Han lade sin ena hand över hennes kind, och reste den andra med kniven.<br />
San stirrade rakt ut p˚a den även i mörkret blänkande eggen, och hon fick en<br />
plötslig och extrem andnöd.<br />
“Vad tänker du göra?”, lyckades hon flämta fram. Amid s˚ag henne i ögonen,<br />
och s˚ag sedan p˚a kniven.<br />
“Jag förstör dig.”<br />
“Förstör?”<br />
“Du är Satans demon. Du elimineras fr˚an denna värld.”<br />
“Snälla, jag —”<br />
“Var tyst.”<br />
Amid lade sin hand över hennes ögon, och lade knivspetsen mot hennes<br />
linne där magen var. San stönade till när spetsen skar in bara n˚agon millimeter<br />
i hennes skinn.<br />
“Snälla.”<br />
Amid tvekade inte när han stack in kniven i hennes mage.<br />
†<br />
Ögonblicket d˚a Aaron s˚ag den öppna dörren ins˚ag han att oavsett vad som<br />
var p˚a g˚ang med Amid Northens uppsyn var n˚agonting allvarligt fel, och han<br />
sprang de sista meterna till dörren och s˚ag ned p˚a scenen nedanför.<br />
En siluett satt framför Sanna Nordströms hukade kropp, och Aaron s˚ag<br />
genast kniven i siluettens hand.<br />
“Amid Northen!”, ropade han ut, och varelsen s˚ag upp mot honom i samma<br />
ögonblick som Aaron kände en knuff i ryggen, en knuff som fick honom att falla<br />
framlänges nedför stentrappan och sluta p˚a rygg p˚a golvet, stönande och utan<br />
förm˚agan att andas. Ögonblicket efter, hörde och s˚ag han hur dörren slogs igen<br />
vid toppen av trappan där han just stod.
378 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
Amid ställde sig genast upp och sprang genom mörkret fram till botten av<br />
trappan där Aaron l˚ag, och kastade sig mot marken, med kniven i högsta hugg,<br />
riktad mot Aarons hals när han slängde sig fram˚at och högg. Offret lyckades<br />
precis rulla ˚at sidan och ställa sig upp, och knivspetsen bröts istället mot det<br />
h˚arda stengolvet det träffade.<br />
Aaron knuffade omkull Amid, och den brutna kniven föll p˚a det mörka<br />
golvet intill dem när de inledde en liggande brottningsmatch som redan innan<br />
hade Aaron som sin bestämda segrare, med klart vinnande muskelkraft för att<br />
inte tala om erfarenhet och ˚alder. Men Aaron, fortfarande förvirrad av fallet,<br />
lät sig änd˚a fällas omkull tillräckligt för att Amid skulle f˚a tag i kniven, och<br />
innan Aaron hunnit begripa att hans motst˚andare ens försvunnit ur hans grepp<br />
hade Amid för andra g˚angen p˚a bara n˚agon minut huggit n˚agon i magen.<br />
Aaron stönade djupt, och föll tillbaka till rygg med ett djupt s˚ar i sidan av<br />
sin mage, medan Amid drog till sig kniven och hastigt skyndade sig upp p˚a<br />
ben och sprang upp för trapporna, genom dörren och vidare, lämnandes dörren<br />
öppen efter sig.
7<br />
379<br />
Aaron Christian hostade tungt, och kände försiktigt med handen där s˚aret<br />
var. Det stack till och ingav en otrolig smärta, men samtidigt visste han att<br />
det enkla faktum att han kunde tänka klart betydde att s˚aret var allt annat än<br />
dödligt. Han l˚ag s˚a i ett par sekunder, innan han hörde ett stönande fr˚an andra<br />
änden av rummet.<br />
“San...!”<br />
Han skyndade sig upp<br />
(s˚aret brinner)<br />
och nästan sprang innan han föll ned p˚a knä inför Sanna Nordströms ble-<br />
ka gestalt. Vid ˚asynen av sitt sällskap började hon att snyfta och hosta om<br />
vartannat, och Aaron s˚ag samtidigt hennes allt blekare, smärtesvridna ansikte<br />
och det djupa s˚ar som markerade mitten av hennes mage, där det nu läckte ut<br />
en blandning av blod och kroppsliga vätskor som Aaron inte ville se, inte ville<br />
dofta, inte ville veta av.<br />
“Aaron?”, sade hon med en klen, fr˚agande röst. “Är det du?”<br />
Han nickade och började att gr˚ata. Han kände sig yr.<br />
“Det är jag, San”, sade han. “Det är jag.”<br />
“Han är Odjuret, Aaron. Han är — ” (hon avbröt sig själv för att hos-<br />
ta v˚aldsamt p˚a det som bara en döende kan) “han är Odjuret, Demonen,<br />
Förstöraren. Han kommer att förstöra allt, Aaron.”<br />
“Lugn, San, lugn —”<br />
“Du m˚aste stoppa honom.”<br />
“Maik Senvy är där uppe. Han kommer ta honom.”<br />
“Nej, Aaron... han är... han är inte mänsklig.”<br />
Aaron kröp närmare henne där han satt p˚a golvet, lade sin hand över hennes<br />
h˚ar och drog det försiktigt bak˚at.
380 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
“Vad menar du?”<br />
“Mina drömmar, Aaron. Allt var sant.”<br />
Hon blundade, och hon började att försvinna ifr˚an honom.<br />
Han ropade ut efter hjälp s˚a högt han kunde, men hur högt kan en man<br />
som just lidit av hjärnskakning och som just blivit knivhuggen i magen ropa?<br />
Aaron vände sig mot San igen, och möttes av hennes ögon, bara knappt<br />
öppna men stirrandes rakt in i hans. Han stannade upp och s˚ag p˚a henne, hans<br />
hand fortfarande vid hennes kind efter att han dragit bort hennes h˚ar.<br />
“Aaron?” viskade hon, och han tyckte sig se hur hennes tidigare ljusrosa<br />
läppar redan börjat färgas vita av bristen p˚a blod.<br />
“Ja?”, lyckades han bara knappt f˚a fram.<br />
“Kommer jag att dö?”<br />
Han var tyst en l˚ang stund, en stund som kändes som en evighet, och en<br />
t˚ar rann längs hans kind när han svarade henne.<br />
“Jag vet inte.”<br />
Han lade sin hand över hennes kind, kände hur kall den var av källarens<br />
stenväggar och blodet som inte längre fanns i hennes kropp utan sakta bredde<br />
ut sig över golvet där de tv˚a satt. Aaron lutade sitt huvud närmare hennes, och<br />
hon använde sin allra sista ansträngning till att komma närmare honom. Innan<br />
han hunnit märka vad som hände, mötte han hennes kalla läppar i en kyss, och<br />
med ett krafttag som kunnat flytta berg lade hon sin ena arm om honom.<br />
Aaron kände hennes t˚arar beblandas med hans, kände hennes kalla läppar<br />
ansikte röra vid hans när hans läppar värmde hennes. Han visste inte vad som<br />
hände, visste inte vad som hade hänt eller skulle hända, men just nu spelade<br />
ingenting s˚adant n˚agon roll.<br />
Efter en l˚ang stund slutade kyssen, och Aaron smekte försiktigt hennes<br />
kalla kind och s˚ag henne i ögonen när deras ansikten delades p˚a millimeter,<br />
centimeter, en decimeter. Hennes ögon var stilla och förvirrande men älskande,<br />
och Aaron upptäckte sig själv med att undra hur pass medveten hon fortfarande
var.<br />
381<br />
Ögonblicket avbröts när de hörde ljud ifr˚an trappan, och Aaron vände sig<br />
att se Maik Senvy st˚a i dörröppningen högst upp.<br />
†<br />
Vart vänder sig en sjutton˚arig pojke i en kyrka fylld med människor, efter<br />
att just ha beg˚att tv˚a mord? Den mest isolerade platsen, först˚as. Hur isolerad<br />
en offentlig toalett är kunde han inte säga, men det var tillräckligt med tanke<br />
p˚a alternativen, och det var dit Amid Northen rusade direkt efter morden p˚a<br />
Sanna Nordström och Aaron Christian.<br />
Han visste inte vad han skulle göra härnäst, vart han skulle ta vägen, och<br />
han ins˚ag rentav efter˚at att han kanske inte skulle ha tagit med sig kniven till<br />
att börja med — men nu var det för sent. Dessutom hade han en blodfläck över<br />
sin svarta skjorta, och trots att den inte syntes s˚a tydligt mot den svarta bak-<br />
grunden (ingen s˚ag den när han gick igenom kyrkosalen, och det var först˚aeligt,<br />
men att ingen s˚ag kniven?) var det enkelt att ta det som bevis mot honom<br />
även om han lyckades gömma kniven inne p˚a toaletten. Om han s˚a brände upp<br />
skjortan och gick tillbaka ut naken p˚a överkroppen skulle det bara se värre ut.<br />
Det är slut.<br />
“Det är inte slut”, hörde han Génolis röst n˚agonstans l˚angt borta men änd˚a<br />
genomljudande i hans kropp och hans själ. “Du har gjort bra ifr˚an dig, och det<br />
nästa du m˚aste göra är att lämna denna plats. Kom till oss.”<br />
“Var?”<br />
“Ut i stormen igen”, svarade Génoli. “Vi skyddar dig.”<br />
I det ögonblicket öppnades dörren till badrummet upp och Amids far —<br />
Steven Northen — stod där, iklädd sin vanliga vita skjorta, sin svarta kostym<br />
och lika prydligt välkammat h˚ar. Redan innan han steg in verkade han uppspelt<br />
eller stressad, och när han s˚ag sin son, kniven i hans hand, och blodet som rann<br />
fr˚an knivens egg liksom stelnade han till med vidöppen mun.
382 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
“Am —”<br />
Amid tänkte inte. Istället högg han utan minsta tankemellanrum kniven<br />
genom luften horisontellt medan han tog ett hastigt steg fram˚at, och han s˚ag<br />
sin fader dra handen mot halsen samtidigt som han föll bak˚at stönande mot<br />
den öppna toalettdörren, hans andra hand greppandes efter dörrkarmen.<br />
Sonen backade undan, snubblade nästan över sina egna fötter men släppte<br />
inte bilden fr˚an mannen framför sig, fr˚an fadern som nu stapplande kämpade<br />
för att inte ramla omkull, hans ansikte allt blekare av skräck och av blodförlust.<br />
Stevens hand höll h˚art om än darrande om halsen, men Amid Northen s˚ag<br />
änd˚a den pöl av blod som rann emellan fingrarna, som rann nedför hans vita<br />
skjorta och droppade mot golvet. Steven Northen s˚ag p˚a sin son en sista g˚ang<br />
med uppspärrade ögon, i ett uttryck som antagligen var dödens sista förvirring<br />
men som för Amid kändes som en sista anklagelse, en livets sista vad har du<br />
gjort nu?, innan han föll ihop för att aldrig resa sig mer.<br />
Blodet slutade rinna.<br />
Hjärtat hade stannat.<br />
“Steve —”<br />
Amid tänkte inte heller denna g˚ang. Han hann inte ens se sin moder göra<br />
annat än komma in till badrummet och stiga fram till makens kropp, förrän<br />
han halvt sprang, halvt hoppade fram och stack kniven genom hennes mage,<br />
hörde henne stöna och förv˚anat ropa till innan han drog ut den igen.<br />
Han gjorde inte misstaget han gjort med Amanda Turner och sin far.<br />
Han s˚ag henne inte i ögonen.<br />
Han lämnade kniven vid deras kroppar och gick lugnt förbi de förv˚anade<br />
och skräckslagna, apatiska människorna i kyrkosalen. Han gick ut till hallen,<br />
han klädde p˚a sig sina skor och han gick ut genom ytterdörren.<br />
Ut i stormen.
8<br />
383<br />
När Maik Senvy kom nedspringande till källaren var Aaron den första han<br />
hjälpte. Han drog av sin livrem och drog ihop den kring Aaron som en korsett för<br />
att h˚alla ihop s˚aret fr˚an att blöda ut tills n˚agon kom som kunde sy. Därefter bad<br />
Aaron Maik att istället se till Sanna Nordström, som var betydligt värre däran<br />
än han. Aaron lyckades komma upp p˚a ben och började, om än smärtsamt, ta<br />
sig upp för stentrapporna han för bara minuter sedan fallit ned för.<br />
“Vänta”, ropade Maik förvirrat efter honom. “Hon —”<br />
“Nej”, sade Aaron. “Hon är inte den du tror. Lita p˚a henne. Hjälp henne.”<br />
Och han skyndade uppför trapporna i den alldeles för l˚angsamma takten.
384 KAPITEL 12. BLIND TRO<br />
9<br />
När Amid Northen kommit utanför kyrkan och stängt dörren gick han rakt<br />
ut p˚a vägen som ledde ned till staden.<br />
<strong>Här</strong> fanns nu ingen, och snön hade redan ätit upp sp˚aren av de hundratals<br />
människor som stod här och s˚ag fyren falla för vad som bara var minuter sedan,<br />
men som för Amid kändes som timmar sedan. Amid hade kommit kanske tio<br />
meter ut, när han hörde en röst ropa hans namn bakom sig.<br />
Han vände sig om och s˚ag henne, likadant klädd som för ett tiotal minuter<br />
sedan, lika...<br />
Lika vacker.<br />
“Mia.”<br />
Hon tog n˚agra steg närmare honom, och s˚ag p˚a honom fr˚an topp till t˚a med<br />
en misstänksam om inte oroad blick. Hon s˚ag blodfläcken p˚a hans skjorta, s˚ag<br />
hans högra hand mörkröd av blodet fr˚an Cecilia Northen, som den vore klädd<br />
i en handske.<br />
“S˚a det är sant”, ropade hon genom vinden och gick närmare honom.<br />
“Vad är sant?”<br />
“Att du är en mördare.”<br />
“Jag mördar inte.”<br />
Jag neutraliserar.<br />
“Hade du ett skäl?”<br />
Han tog steget närmare henne och de stod nu lika nära som de gjort i<br />
badrummet, vad som kändes som inte timmar utan dagar, veckor, ˚ar, sedan.<br />
“Jag hade ett skäl.”<br />
Hon s˚ag upp p˚a honom och tog hans blodklädda hand i sin, begrundade<br />
den varsamt, och ett ögonblick var de bägge övertygade om att de skulle kyssas<br />
igen. Men det gjorde de inte.
385<br />
“Är du inte rädd för mig?”, sade Amid utan att veta vilket svar han ville<br />
höra, vilket svar han trodde att han skulle f˚a höra.<br />
“Du har inte ett skäl att döda mig”, sade Mia lugnt tillbaka. “Jag litar p˚a<br />
dig.” Hon s˚ag ned p˚a deras händer. Blodet hade fläckats till hennes. “Jag sade<br />
att jag alltid finns här för dig, och jag menade det.” Hon mötte hans blick. “Jag<br />
följer dig var du än g˚ar.”<br />
“Jag —”<br />
“Jag behöver inte veta dina skäl”, sade hon. “Vadän du säger kan vara<br />
sanning liksom lögn. D˚a tror jag hellre sanningen du aldrig sade.”<br />
Han nickade. Sedan vände han sig om, och mitt emot sig s˚ag han en l˚ang<br />
man klädd i svart kostym med skinande vit hy, och en svart handske om sin<br />
ena hand. Amid var inte förv˚anad. Han hade vant sig.<br />
Istället gick han mot Génoli, och Mia stod kvar paralyserad.
386 KAPITEL 12. BLIND TRO
Kapitel 13<br />
Kvinnan som aldrig köpte en<br />
lott<br />
“Det är bättre att tända ett ljus, än att fördöma mörkret.”<br />
—Okänd<br />
387
388 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
1<br />
Amid Northen stod i snön, tjugo meter fr˚an porten till kyrkan. Han hade p˚a<br />
sig l˚angbyxor och skjorta, bägge dessa plagg svarta som självaste natten, men<br />
han hade varken strumpor eller skor, och hans bara fötter började redan färgas<br />
lysande vita av kölden. Hans svarta skjorta bar en fläck av mörkrött blod, och<br />
hans högra hand var täckt av blod fr˚an den moder — sin egen — som han hade<br />
mördat.<br />
Snön stod hög upp för hans knän — det ena ombundet i lika vitt bandage<br />
— och kastades som av demoner genom vinden och slog i hans bara händer,<br />
hans ansikte, hans nacke vid skjortans öppning. Hans h˚ar var svart, men den<br />
som s˚ag honom nu för första g˚angen skulle förmodligen tro att det var vitt, för<br />
all den snö som satt sig däri.<br />
Men han huttrade inte. Han frös inte. Han berördes inte det minsta av de<br />
tiotals minusgraderna.<br />
Frös gjorde däremot den flicka som stod bara ett par steg bakom honom. Mia<br />
hade välkammat skinande rött h˚ar, men h˚aret var av vinden spretigt och slogs<br />
runt bredvid det bleka om än rosenkindade ansiktet med de ljusröda läpparna<br />
och de mörkgrönt lysande, runda ögonen. Allt hon bar, trots det isande vädret,<br />
var en vit t-shirt, en röd kjol och strumpbyxor. Hon skulle ha h˚allit armarna i<br />
kors för värme om hon kunnat tänka klart, men just nu hade hon inte tiden att<br />
tänka, hon hade ingen förm˚aga eller möjlighet att tänka.<br />
Hon var alldeles förvirrad, förvirrad av allting som hände. Allt som hänt.<br />
Allt som höll p˚a att hända. Allt som skulle hända. Förvirrad av det faktum att<br />
hon kysst Amid Northen som s˚a m˚anga g˚anger förut i hennes drömmar, nu till<br />
sist p˚a riktigt. Förvirrad över vem — vad — som han faktiskt var.<br />
Pojkens blick var fäst p˚a mannen framför honom, kanske fem eller sju meter<br />
bort. Mannen var klädd helt i svart — kostymbyxor, kavaj, svarta finskor. Över
sin högra hand hade han en svart läderhandske, den andra var bar men med<br />
prydligt svartm˚alade naglar. Mannens ansikte var lysande vitt, men inte av<br />
kölden som för Amid utan för att den här mannen aldrig sett solsken; inte<br />
för att han vägrade komma utomhus eller för att han levde i en ort där det<br />
var ständigt mulet, utan för att han bara levde i Drömmarna. Denna man,<br />
denna varelse, levde i sin andra värld — världen bortom denna. Hans h˚ar var<br />
kortklippt och svart, förmodligen precis s˚a som Amids skulle se ut om han bara<br />
klippte det oftare och noggrannare. Hans ansikte var smalt, hans läppar ännu<br />
smalare - som ett vitt streck mer än tv˚a ljusrosa. Men det som är som tydligast<br />
p˚a en s˚adan man första g˚angen man ser honom är inget av detta — det man<br />
inte kan undg˚a att lägga märke till, är den skugga som vilar fr˚an hans skarpa<br />
näsrygg och upp˚at, en omöjlig skugga av ingenting, som döljer hans ögon för<br />
omvärlden.<br />
389<br />
“Amid!”, ropade Génoli till pojken framför sig. Han stod alldeles rak, och<br />
varken hans röst eller hans ansiktsuttryck avslöjade n˚agra som helst känslor -<br />
varken glädje, kärlek eller ilska för pojken, den pojke som mer än allt annat var<br />
hans tjänare.<br />
“Jag gjorde det!”, skrek Amid Northen tillbaka, och hans röst var brusten<br />
av kylan trots att hans kropp knappt kände av den. “Jag har gjort det nu! Jag<br />
dödade henne! Jag dödade Sanna... Aaron... Steven... Cecilia... jag dödade dem!<br />
Är du nöjd nu, Fader? Jag dödade dem! För dig!”<br />
”Vi är nöjd”, sade Génoli lugnt tillbaka, nästan viskande, men Amid hörde<br />
det lika tydligt som han hade skrikit genom vinden och snön. “Du har gjort det<br />
rätta, och du ska bli belönad.”<br />
Amid föll ned p˚a knä i snön, sjönk ned till midjan i den. Först svalde han<br />
och stannade med sin blick i snön, sedan lyfte han den till den svartklädde<br />
man som närmade sig honom med korta steg. Först nu ins˚ag Amid att Génoli<br />
faktiskt gick p˚a snön. Han lämnade inga fotsp˚ar och han sjönk aldrig ned i<br />
djupet. Hans h˚ar och hans kostym befläckades aldrig ens av snö. Amid Northen
390 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
visste myckel väl varför det var s˚a, och Mia började nu i alla fall att ana vad<br />
det var.<br />
Den här mannen är inte av v˚ar värld.<br />
Den här mannen är fr˚an Drömmarna.<br />
Den här mannen är Gud.<br />
†<br />
Kyrkporten slogs upp och Amid vände sig att se Aaron Christian halvt<br />
avsvimmad hängandes vid dörren, som om han skulle falla omkull utan dess<br />
stöd. Och bakom honom kom Maik Senvy springande, draget vapen, siktandes<br />
det mot Amid Northen där han stod ett tjugotal meter in i stormen.<br />
“St˚a still!” skrek han efter pojken som gjorde just det, och han stannade<br />
upp fl˚asande, trots den minimala spr˚angmarschen. “Upp med händerna!”<br />
Mia vände sig försiktigt mot Amid, som stod där han stod med samma<br />
stenansikte av nonchalans.<br />
v˚aga.<br />
“Upp med händerna!”<br />
Han var p˚a väg att börja g˚a mot dem, men upptäckte sig själv med att inte<br />
De är fler, tänkte han och kände sig fegare än n˚agonsin, trots det faktum<br />
att han ju hade sin revolver.<br />
L˚at dem ha händerna över huvudet, sade en röst i hans huvud. L˚at dem ligga<br />
i snön och grina, sen kan du närma dig. Han och den där tjejen Carlsson, vad<br />
hon nu hade med det hela att göra.<br />
“Génoli?”, fr˚agade Amid lugnt, utan att vända sig om.<br />
Génoli stod kvar där han stod, men Mia s˚ag honom knyta sina bägge nävar.<br />
En än större vind tornade upp, och Aaron fick för ett ögonblick verkligen<br />
kämpa för att h˚alla upp ytterdörren.<br />
“Jag skjuter!”, skrek Maik Senvy genom vinden, osäker p˚a om n˚agon kunde<br />
höra honom.
391<br />
Amid Northen stod kvar, orörlig, och verkade inte över huvud taget höra<br />
honom heller. Mia drabbades av en stigande oro och s˚ag sig om mot Amid,<br />
mot Génoli med de knytna nävarna och vidare mot Maik Senvy med den höjda<br />
pistolen och ett redan tjockt ansikte som nu var ihoppressat av ilska, som ett<br />
korvskinn p˚a väg att spricka. Mia ins˚ag först nu att Maik Senvy inte ens verkade<br />
märka den man Amid kallade för Génoli. Hon ins˚ag ocks˚a att hon av n˚agon<br />
anledning inte var förv˚anad över denna nya lärdom.<br />
Ytterligare en vind slog igenom gruppen, som en baseboll genom en fönsterruta<br />
och rakt genom ett rum. Maik Senvy vacklade till, men lyckades beh˚alla pisto-<br />
len stadig i sina händer, beredd att skjuta p˚a den stillast˚aende gruppen. Han<br />
hann precis ställa sig ordentligt igen, innan en till vind slog till, och den här<br />
g˚angen nästan tappade han vapnet ur sina spända händer. Dörren slog igen för<br />
Aaron, och han ramlade nästan omkull men lyckades luta sig mot kyrkan.<br />
Mia s˚ag sig om och s˚ag p˚a Génoli igen, s˚ag hur hans vänstra näve, den utan<br />
handske, hade höjt sig att peka rakt mot Maik, fortfarande knuten. En vind till<br />
slog runt i polischefens h˚ar, h˚ardare denna g˚ang, och ännu en följde.<br />
“Maik!”, ropade Aaron efter honom, men han ignorerades.<br />
Génoli lyfte sin hand ytterligare och den stod nu i nittio graders vinkel<br />
riktad ifr˚an honom. P˚a Vitsvartsnubbens vita läppar anade Mia ett leende när<br />
en än h˚ardare vind nästan slog omkull Maik, och fick kyrkofönstren att skallra<br />
hörbart även där Mia stod.<br />
fall!”<br />
“Maik!”, ropade Aaron igen, “Vi g˚ar in! De klarar sig inte här ute i varje<br />
Maik s˚ag sig om mot Aaron, och i just det ögonblicket slog en kraftigare<br />
vind till och fällde honom handlöst i snön, och han tappande pistolen framför<br />
sig.<br />
“Maik!”<br />
Mias blick slets mellan polischefen och mannen i svart bakom henne, och<br />
hon s˚ag hur Génoli nu höll sin hand i zenit över sig, när han l˚angsamt öppnade
392 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
den fr˚an näve till handflata, krampaktigt som det smärtade, som om handen<br />
var omöjligt tungt.<br />
Det är den, tänkte Mia utan att först˚a varför.<br />
Maik kämpade sig upp p˚a knä, när en ny vind slog honom som en örfil och<br />
fällde honom igen. Han kastade sig emot sin pistol n˚agon meter framför sig, och<br />
med Aarons skrik bakom honom fick han tag p˚a revolvern och knappt utan att<br />
tänka avfyrade han fyra tätt följda skott mot Amid Northen.<br />
Skotten ekade bort i stormen, och försvann innan de dykt upp n˚agonstans<br />
bakom den orörliga pojken.<br />
Miss.<br />
“Fly!”, skrek Mia ˚at Maik, utan att först˚a att det var hennes egen röst.<br />
Det var ingen miss.<br />
Génolis hand skakade v˚aldsamt i luften, och vindarna slängde och slog om-<br />
kring sig, med Maik Senvy som i ett centrum. Som i stormens öga.<br />
Det var en fullträff.<br />
“Ma —” började Aaron, men kunde inte fullfölja sitt rop i det ögonblick<br />
han s˚ag n˚agonting flyende i vinden — n˚agonting stort i jämförelse men suddigt,<br />
försvinnande hastigt och skyndat — liksom kastat av den djupaste avgropens<br />
demon, slungat rakt mot Maik som precis hann avfyra sitt sjätte skott mot<br />
Amid Northen<br />
(miss)<br />
innan vad som inte kunde vara annat än en lös glasruta kom kastat som<br />
en frisbee genom vindarna och slungade av Maik Senvys huvud i farten, innan<br />
den fortsatte att slungas upp i luften och krossas när den kolliderade med<br />
kyrkoväggen i sten.
2<br />
393<br />
Tystnad är ett förvirrande koncept. Komplett tystnad r˚ader inte fr˚an det<br />
ögonblicket som det encelliga embryot skapas i en sörja av placenta och blod, till<br />
det att det sista andetaget dras och hjärtat sl˚ar för allra sista g˚angen. Komplett<br />
tystnad är omöjligt att uppleva ens för den döva, ens för den som n˚att det den<br />
kan kalla Nirvana, för komplett tystnad är en tillhörighet av Slutet och Slutet<br />
allena.<br />
Ta denna ödesdigra kväll utanför Maryvilles katolska kyrkan, och de sekun-<br />
der som r˚adde mellan det att Maik Senvys halvt liggande kropp separerades<br />
fr˚an dess huvud av en flygande glasskiva, till det att huvudet föll till marken<br />
och sjönk ned i snön. Den snö som hastigt färgades röd av blod och som lika<br />
hastigt ˚ater blev vit, ty snön döljer med tiden allt det vi gör.<br />
Denna kväll var det tyst för de kringst˚aende under dessa f˚a sekunder. Eller<br />
i alla fall för Aaron Christian och Mia Carlsson.<br />
Aaron hade varit p˚a väg att skrika n˚agonting bara ögonblick tidigare, och<br />
änd˚a kunde han för allt i världen aldrig framöver minnas vad han var p˚a väg<br />
att skrika. När v˚ar hjärna g˚ar igenom n˚agonting fruktansvärt blockeras detta<br />
ibland — se det som ett försvarssystem, helt enkelt för att vi först˚ar att om vi<br />
minns det kommer det driva oss till vansinne. Vi kan säga att detta hände för<br />
Aaron, om än att han mindes en liten, minimal sak som vad han var p˚a väg<br />
att ropa innan det hände. För därefter stelnade han, ännu med gapande mun,<br />
utan att andas.<br />
Vi säger ofta att vi är andlösa, men sällan är vi verkligen helt andlösa över<br />
en s˚a l˚ang period som ett flertal sekunder. Gapande stirrade Aaron p˚a den man<br />
som nyss levat och som nu inte ens hunnit först˚a vad som hände innan allt tog<br />
slut. Aaron hörde inte glaset som slog vidare i snön, slungades upp av vinden<br />
och slogs i tusentals bitar mot kyrkan när den slog däri. Han hörde inte vinden,
394 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
den d˚anande lufttrummedödande vinden som omgärdade honom.<br />
För Aaron Christian var allting tyst.<br />
Mia mindes inte vad hon var p˚a väg att göra. Hon hade inte sett glaset förrän<br />
det var för sent, till skillnad fr˚an Aaron som s˚ag den nästan en halv sekund i<br />
förväg komma slungandes (även om han inte först˚att just vad det var). Mia s˚ag<br />
Maik Senvy avfyra ett sista, sjätte skott mot Amid, och i ögonblicket därefter<br />
skymtade hon n˚agonting hastigt flygande förbi, och genom snön s˚ag hon en<br />
strimma av blod skjutas ˚at sidan och befläcka snön intill Maik Senvy samtidigt<br />
som hans ansikte stelnade i ett sista, komiskt uttryck — det ena ögat uppspänt<br />
i ett försök att sikta och det andra blinkande av snön, allt för likt Quasimodo<br />
Ringaren av Notre Dame för att finnas sorgligt, detta uttryck som inte var<br />
annat än komiskt och patetiskt sarkastiskt när det föll ifr˚an kroppen i Maik<br />
Senvys sista ögonblick.<br />
Omedvetet hade Mia rest bägge händer mot den gapande munnen, och hen-<br />
nes ögon t˚arades lika mycket av chocken som av vinden när hon inte förm˚adde<br />
sig att ens blinka.<br />
Amid Northen hade inte bytt ansiktsuttryck p˚a minuter, och han hade inte<br />
heller tänkt eller reagerat. Han visste vad Génoli gjorde, som genom telepati,<br />
och han visste lika väl att det inte fanns honom ett skäl att reagera.<br />
Och han s˚ag blankt p˚a när Maik Senvy föll död i snön.<br />
†<br />
Aaron Christian föll p˚a knä invid kyrkodörren, och han s˚ag sin döda kamrat<br />
liggandes ett tiotal meter framför honom, hans huvud redan nästan helt begravt<br />
i snö. Maik Senvy hade aldrig varit en nära vän till honom, de hade till och<br />
med ofta varit ganska osams, men han förtjänade inte detta. Han menade aldrig,<br />
aldrig n˚agonting ont, och ingen god man förtjänade detta öde. Aaron lade sina<br />
bara händer i snön framför sig, och l˚ag hukad p˚a alla fyra, stirrandes mot de<br />
tv˚a ton˚aringar de hade jagat.
395<br />
Stormen lade sig sakta över omr˚adet — i alla fall jämfört med förut — och<br />
av n˚agon anledning var han inte förv˚anad, av n˚agon anledning hade han fr˚an<br />
det att den börjat först˚att dess syfte. Och dess syfte var nu över.<br />
Amid Northen s˚ag p˚a Mia och sade till henne:<br />
“Vi g˚ar.”<br />
†<br />
Mia s˚ag mot den huvudlösa kroppen som l˚angsamt täcktes av snö en bit<br />
ifr˚an dem, och sedan mot Amid.<br />
“Vi g˚ar”, upprepade han, och han vände sig helt om och började att g˚a.<br />
Mia vände sig efter honom, och s˚ag att den kostymklädde mannen var borta.<br />
Efter allt som hänt var hon inte förv˚anad. Istället gick hon bara efter Amid,<br />
kämpandes genom snön men aldrig vände hon sig om igen.
396 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
3<br />
Det finns en andra värld, försökte Aaron att intala sig själv. Det finns en<br />
andra värld där Maik Senvys huvud inte ligger i snön inför mig, utan ännu är<br />
där det ska vara. Det finns en värld där han ännu kan le och där han har allt<br />
han önskar. En värld där han ännu lever.<br />
Där Sanna Nordström ännu lever.<br />
Han lyckades inte ljuga för sig själv. Istället s˚ag han apatiskt p˚a, medan<br />
Maiks kropp förvandlades till en liten höjning i marken under snön, och sedan<br />
neutraliserades även höjningen ut och han blev en evig del av stormen.<br />
När Aaron Christian reste sig upp och gick tillbaka in i kyrkan, kände han<br />
varken av s˚aret i sidan av magen eller köldsmärtan i hans bara fötter och händer.<br />
Ingenting av detta spelade längre n˚agon roll, och det kändes som om ingenting<br />
n˚agonsin mer skulle spela n˚agon som helst roll.<br />
†<br />
När han kom in i kyrkan möttes han av tystnad i den folkmassa som stod<br />
runtom, oförst˚aende. I n˚agot hörn grät ett barn, i ett annat tröstades n˚agon av<br />
sin vän, men nästan överallt r˚adde ren och skär chock blandat med oförst˚aelse,<br />
och vad Aaron förstod var begynnande panik.<br />
Mario steg fram ur massorna, som samlade sig kring Aaron men änd˚a höll sig<br />
p˚a avst˚and, som om han vore ett potentiellt farligt, men änd˚a intressant, djur<br />
som l˚angsamt närmade sig. Bakom Mario skymtade Aaron Kim Nordström,<br />
polismannen<br />
(numera den enda)<br />
och Sanna Nordströms make, och Aaron s˚ag att han var klädd i den po-<br />
lisdräkt som han inte burit p˚a flera veckor. Som om han vetat vad som skulle
hända.<br />
397<br />
“Var är... de?”, fr˚agade Mario Aaron, och s˚ag förvirrat sig om, som om även<br />
de andra tagit sig in men liksom gömt sig innan n˚agon hunnit se dem. Aaron<br />
ville skrika ˚at honom, ville sl˚a till honom rakt i ansiktet och vr˚ala ut att de<br />
självklart inte var där, att de självklart —<br />
Men han visste att det inte var självklart. Och han lugnade sig och räknade<br />
till tio innan han sade n˚agot.<br />
“Amid Northen flydde ut i stormen”, sade han sedan. “En flicka var med<br />
honom. Jag... jag vet inte vad hon heter. Röd kjol, vit tröja, kort h˚ar...”<br />
Han hörde mumlanden bland folken men kunde inte tyda ett ord bland allt,<br />
mumlet bröt ihop till en oförst˚aelig klump och han ville bort ifr˚an den. Och<br />
han brydde sig inte i detta läge om vem de kom fram till att flickan var. Hennes<br />
namn var oviktig, liksom hon var oviktig, hon var lika mycket en sidokaraktär<br />
i dramat som Musen i Alice i underlandet, lika mycket en katalysator som<br />
F˚agelskrämman i Trollkarlen fr˚an Oz.<br />
Bortom alla s˚ag han d˚a Tim komma skyndades mot honom, skuffandes folk<br />
˚at sidan med sin väldiga mage i farten. “Aaron!”, utropade han och kom ut ur<br />
folkmassan mot honom, lade sin hand mot hans s˚ar och kände efter tills Aaron<br />
stönade till av den stickande smärtan. Sedan kramade de om varandra, leendes.<br />
“Och Maik Senvy?”, sade Jimmy Tour med en sliten röst där Aaron nu s˚ag<br />
honom st˚a vid Mario.<br />
Alla tystnade, och alla s˚ag p˚a Aaron med skrämda blickar.<br />
“Han dödades”, svarade han s˚a tyst han kunde. “Han dödades av Amid<br />
Northen.”<br />
Mario drog sig utan ett ord förbi Tim och tog p˚a sig skorna varp˚a han var<br />
p˚a väg att öppna dörren, men Aaron stoppade honom genom att lägga en hand<br />
p˚a handtaget.<br />
“Han m˚aste tas in”, sade Mario stilla, som en man som inte riktigt kan<br />
hantera vad som händer, som inte riktigt vill begripa att det inte är en dröm,
398 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
“han m˚aste välsignas. Begravas, om s˚a det krävs att begrava honom i källaren.”<br />
“Du vill inte se honom nu”, sade Aaron lugnt och hoppades att ingen annan<br />
skulle höra. Mario nickade stilla.<br />
Det infallna lugnet splittrades sakta när ingenting ytterligare hände, och<br />
samlingen runt Aaron, Tim och Mario skingrades sakta, och Mario övergick till<br />
att hämta färska bandage och använda dem till att ersätta salige Maik Senvys<br />
livrem över Aarons s˚ar.<br />
“Vet du om Sanna Nordström sade n˚agonting innan hon dog?”, fr˚agade<br />
Aaron honom när s˚a knivs˚aret var n˚agorlunda ompysslat.<br />
Mario s˚ag förbryllat p˚a honom.<br />
“Hon är inte död.”<br />
†<br />
Sanna Nordström l˚ag fortfarande p˚a sin fängelseplats i källaren, men hade<br />
överg˚att fr˚an f˚ange till sjukv˚ardspatient, och hennes handboja var nu borta.<br />
Runt och över sig hade hon f˚att flertalet värmande filtar. Aaron antog att<br />
även den mest envise anklagaren inte trodde att hon kunde vara ett hot i sin<br />
nuvarande status.<br />
När han ˚aterigen steg ned för trappstegen, och gick fram till henne där hon<br />
l˚ag, trodde han först att hon sov, men när han satte sig p˚a knä inför henne s˚ag<br />
han henne kisa med ögonen, och le.<br />
“Aaron...”<br />
“Hur m˚ar du?”, fr˚agade han henne.<br />
“Hur tror du?”, väste hon fram med den lilla röst hon hade kvar. “Jag fattar<br />
inte att jag inte dött än.”<br />
“Du kommer inte att dö” svarade Aaron, men de b˚ade visste att han mycket<br />
väl kunde ha fel. Att ingenting var säkert. “Amid Northen flydde”, sade han.<br />
“Du m˚aste efter honom”, viskade hon genast, “s˚a fort som möjligt, med de<br />
sta —”
399<br />
Hon avbröt sig för ett kraftigt hostanfall, och Aaron s˚ag en blodstrimma<br />
rinna ned för hennes ena kind fr˚an de nästan kritvita läpparna.<br />
“Med de starkaste i kyrkan”, avslutade hon sig.<br />
“Behövs det?”, fr˚agade Aaron. “Han självdör där ute. Det finns ingen el<br />
n˚agonstans i Maryville förutom i kyrkan och i fyren — och den har ju fallit.”<br />
“Har fyren —”<br />
“Sak samma”, sade Aaron och ins˚ag att Sanna varit fast i källaren när fyren<br />
föll. “Det är inte viktigt. Men Amid Northen klarar sig aldrig därute. Antingen<br />
kommer han tillbaka hit — och vi kommer att h˚alla dörren l˚ast utifall att det<br />
händer — eller s˚a dör han i kylan.”<br />
San lutade huvudet bak˚at, blundade och stönade i vad Aaron först antog<br />
var smärta, men som han sedan förstod var irritation.<br />
“Han kommer inte att dö”, sade hon, “för han har krafter som han... snälla,<br />
lyssna p˚a mig när jag säger det här, hur galet det än verkar: Amid Northen är<br />
inte en människa. Han är mänsklig, ja, men han är ocks˚a n˚agonting mer. Det<br />
finns n˚agonting bakom den pojken... jag vet hur det l˚ater, men det gör det inte<br />
mindre sant. Jag har sett det, och jag vet, jag vet att vad han än gör s˚a är<br />
det hemskt. Och det är stort. Och han kommer att lyckas om ni inte stoppar<br />
honom.”<br />
Aaron satt tyst kvar p˚a knä, och s˚ag p˚a Sanna Nordströms bedjande ögon.<br />
Han tänkte efter. Han tänkte p˚a vad han kände, vad han ständigt känt de<br />
senaste veckorna om mörkret, han tänkte p˚a sin dröm<br />
(Profeten — hjälp henne)<br />
och han tänkte p˚a vad som hänt med Maik Senvy. Han tänkte p˚a stormen<br />
som liksom framkallats mitt där och d˚a, när pojken Northen stod lugn och s˚ag<br />
p˚a, hur den gjort vad den skulle göra och hur den försvunnit lika fort som den<br />
dykt upp.<br />
“Aaron?”, viskade Sanna och s˚ag bedjande p˚a honom. “Du är den enda som<br />
ens möjligen tror p˚a mig. För de andra är jag en mördare, om än en skadad och
400 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
kanske döende mördare.”<br />
“Jag tror dig.”<br />
“Gör du?”<br />
“Jag ska ge mig efter honom”, sade han. “Och jag ska döda honom.”<br />
Aaron vände sig om och var p˚a väg upp till kyrkan igen.<br />
“S˚a vi ska inte prata om det här?”, fr˚agade San med svag röst.<br />
Aaron stannade upp och vände sig om.<br />
“Om vad?”<br />
“Om... om vad som hände.”<br />
Deras ögon möttes, och Aaron ins˚ag att han omedvetet undvikit hennes<br />
ögonkontakt nästan uteslutande under hela den tid han varit där nere.<br />
“Jag ska ge mig efter honom”, upprepade han. “Allt annat m˚aste vänta.”
4<br />
401<br />
I once was lost but now I’m found, was blind but now I see lyder en gammal<br />
visa. N˚a, Amid Northen hade förut g˚att i blindo men nu visste han vägen in<br />
i ljuset. Förut hade Génoli alltid varit en g˚atfull symbol, en visare i en dröm,<br />
n˚agonting som krävde djupa tolkningar och analyser för den minsta först˚aelsen.<br />
Nu förstod Amid allt. Nu visste han precis var han var p˚a väg, b˚ade själsligt<br />
och fysiskt.<br />
Nu var Génoli en del av honom, en vän till honom. Hans idol och hans<br />
kamrat.<br />
Hans fader.<br />
†<br />
Amid Northen hade brutit de sista banden med sin forna värld, och nu fanns<br />
ingen ˚atervändo. Han hade kämpat sig förbi de sista hindren, och han var nu<br />
p˚a väg till Génolis sida, p˚a väg mot sin framtid vid sidan av Gud. Han hade<br />
dödat sin moder och sin fader, och han hade tappat all den eventuella kärlek<br />
som hans hemstad känt för honom. Nu var allt han hade Génoli.<br />
Men det stämde inte riktigt. Bakom honom vandrade Mia genom snön,<br />
ständigt steget bakom, ständigt där för honom. Hon skulle följa honom till<br />
slutet, det visste han, inte bara för att hon sagt det utan för att han kände<br />
det. För det förtjänade hon ingenting mindre än en plats vid hans sida som<br />
hans enda, hans eviga, som romantikerna yttrade sig och hade yttrat sig genom<br />
˚artusenden.<br />
Hon hade fr˚agat honom var de var p˚a väg, och han hade vänt sig och tagit<br />
henne i sina armar där de stod i snön, med vindarna sl˚aende omkring sig. Han,<br />
utan vare sig strumpor eller skor; hon, med skor men utan byxor och med bara<br />
kjol och strumbyxor.
402 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
De hade h˚allit om varandra, och i det ögonblicket hade Amid insett till<br />
vilken nytta en kvinna som hon kunde vara — inte bara som en vän utan som<br />
en älskare, och värmen var bara en symbol för det hela.<br />
“Vi är p˚a väg hem”, hade han viskat till henne, och hon hade inte förm˚att<br />
annat än att nicka till svar.<br />
De hade fortsatt fram˚at, i de osynliga fotsp˚aren av Génoli, som Amid<br />
Northen inte kunde upphöra att se framför sig.<br />
“P˚a väg hem”, hade han stilla upprepat till sig själv, s˚a tyst s˚a att Mia inte<br />
kunde höra honom för vinden, och han ökade takten ytterligare.
5<br />
403<br />
Även detta möte, liksom det om Sanna Nordström och Clarenton, hölls<br />
officiellt av Mario. Även detta möte togs dock över av de som egentligen skulle<br />
ha st˚att i bakgrunden, i detta fall Aaron Christian och — om än lite mer i<br />
bakgrunden — Tim Alfredsson och Jimmy Tour. Klockorna av déjà vú ringde<br />
för Mario, men liksom förut lät han det ske, om än denna g˚ang för att han ännu<br />
var stel av chock sedan Maiks och paret Northens död. Dessutom ins˚ag han som<br />
ödmjukast att han faktiskt inte hade en aning om vad som kunde sägas, annat<br />
än att upprepande lugna sig själv och andra med “det kommer att ordna sig,<br />
det kommer att ordna sig”.<br />
Förväntansfulla ögon blickade upp mot de fyra som stod p˚a upphöjningen i<br />
kyrkosalen, intill altaret, och allra flest ögon riktades mot Aaron. Det var ögon<br />
av b˚ade förvirring, sorg och skräck, men allra mest av panik. Ryktet hade vid<br />
det här laget sträckt sig till alla att mördaren jagats ut ur kyrkan, och alla<br />
borde först˚a att en som jagats ut inte lätt tar sig in igen. Och vems ögon kunde<br />
det undslippa, att Tim och Kim tillsammans, som den starkaste och den med<br />
högst polisbefogenhet respektive, b˚ade l˚ast och spärrat för ytterdörren direkt<br />
efter att Aaron tagit sig in till kyrkan? Men trots detta, vem kunde anklaga<br />
folket för att känna rädsla, hur ologiskt det än var? Det var grundläggande<br />
mänsklig natur att känna skräck precis efter en hemsk händelse, oavsett om<br />
sannolikheten är l˚ag att det händer igen. Vem är inte mer rädd för att flyga<br />
om det skett en flygplansolycka, trots att all statistik i världen säger att det är<br />
precis lika sannolikt att planet störtar efter som innan olyckan?<br />
Men trots alla skarpa blickar, var den skarpaste blicken mot Aaron den av<br />
fader Albert James Clarenton. Fadern hade valt att ställa sig själv strax ne-<br />
danför höjningen vid altaret, vilket hade förv˚anat Aaron — Clarenton framstod<br />
annars som en person som tyckte om att vara i centrum, och som tyckte om
404 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
att ha kontroll och vara den som levererade meddelanden. Aaron hade alltid<br />
haft känslan av att om Clarenton inte varit präst, d˚a hade han varit politiker<br />
av n˚agot slag.<br />
Den blick Clarenton nu gav honom, var en blick som Aaron aldrig förut sett<br />
prästen bruka.Det var en blick som som inte alls hörde samman med den syn<br />
som Aaron alltid haft p˚a honom — stel, tr˚angsynt och naiv, med ett förvuxet<br />
barns syn p˚a världen där allt var svart eller vitt, ont eller gott, där var människa<br />
antingen var för eller emot världen.<br />
Blicken Clarenton nu gav honom var inte den av ett naivt barn, utan en<br />
vuxen man med fullaste allvar.<br />
†<br />
“Amid Northen är där ute”, sade Aaron med sprucken röst — om det var<br />
av köld, av skräck eller av stress visste han inte. Kanske var det en blandning.<br />
Han pausade ett ögonblick, tog ett andetag inför fortsättningen. “Och han m˚aste<br />
jagas och dödas.”<br />
Folk s˚ag p˚a varandra, förvirrade och oförst˚aende, och började mumla sinse-<br />
mellan, ett mummel som alldeles för hastigt steg till rent prat och s˚a sm˚aningom<br />
öronbedövande ilskna rop b˚ade mellan varandra och upp till Aaron p˚a plattfor-<br />
men.<br />
“Tystnad!”, ropade den gamle cowboyen Jimmy Tour plötsligt ut, och alla<br />
tystnade i samma ögonblick. Han gav Aaron en blick, och backade ˚ater undan.<br />
Aaron s˚ag först förvirrat p˚a honom, förvirrad över den röststyrka som den gamle<br />
mannen egentligen hade, men säkert inte hade använt p˚a flera decennium. Sedan<br />
fokuserade han ˚aterigen p˚a det relevanta.<br />
Han hade hoppats p˚a att det inte skulle leda till detta, men vem var han att<br />
hoppas p˚a n˚agonting s˚adant? Vem var han att tro att alla skulle följa honom<br />
utan fr˚agor? Vem var han att inleda ett anfall, eller för den delen ett krig mot<br />
en mördare ute i kylan utan att ens veta var han var, och utan att komma med
ett argument bättre än han förtjänar det?<br />
405<br />
Amid Northen kanske inte var den pojke som hade m˚anga vänner, s˚a mycket<br />
hade Aaron först˚att, men trots att b˚ada hans föräldrar var utraderade fanns<br />
hans sista familjemedlem p˚a ön — hans syster Natalia — kvar i folkmassorna.<br />
För att inte tala om det faktum att den som var med honom, flickan, hennes<br />
familj kunde ocks˚a den mycket väl vara i kyrkan — ärligt talat skulle ju det<br />
vara det mest logiska. Vem hade Aaron varit att anta att ingen skulle protestera<br />
mot hans beslut?<br />
Och även om argumentet han förtjänar att dö h˚aller, förutsatt att alla fak-<br />
tiskt tyckte det, hade han inget som helst argument till att skicka ut folk efter<br />
honom och riskera dem att dödas antingen av pojken eller av stormen. Han<br />
hade kunnat bli övertalad av Sanna, men han var en enda person. Hur skulle<br />
han kunna övertala hela kyrkan att han hade rätt?<br />
Aaron vände sig mot Jimmy Tour, men besvarades endast med en kall blick<br />
under cowboyhatten. En rak och bestämd, vaken blick trots den gamle cowboy-<br />
ens annars ur˚aldriga natur.<br />
Innan mötet, medan Tim installerade dörrens säkerhets-system (som de<br />
alla visste var onödig när l˚aset faktiskt borde räcka, men folk var än oroligare<br />
annars), hade Aaron till sist vänt sig mot Jimmy Tour och berättat precis<br />
allting. Han hade berättat om sina drömmar, om Sanna Nordströms drömmar,<br />
om det helt klart övernaturliga som hänt där ute, det som hade tagit Maik<br />
Senvys liv. Och han hade berättat för den gamle mannen vad Sanna Nordström<br />
sagt till honom, om vad som behövde göras.<br />
Jimmy Tour hade bara nickat när Aaron var klar med sin berättelse, och<br />
sedan hade han sagt att om Aaron nu talade sanning — och det fanns ingen an-<br />
ledning att han skulle ljuga ens om det var för traumat att se Maik Senvy deka-<br />
piteras eftersom en s˚adan lögn d˚a skulle vara betydligt mer osammanhängande<br />
— s˚a var han med honom p˚a allt, även om ingen annan var det. Och Aaron<br />
hade trott honom.
406 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
“Det finns goda skäl till det jag säger”, sade Aaron och s˚ag ut p˚a en publik<br />
som han började först˚a säkert inte skulle tro honom.<br />
“Varför skulle vi lita p˚a dig?”, sade Clarenton innan n˚agon ens hunnit börjat<br />
mumla eller klaga. N˚agra bakom honom instämde, och Mario s˚ag förbryllat ned<br />
p˚a honom, plötsligt osäker p˚a var han stod i det evigt förändrande dramat.<br />
“Det m˚ahända inte ens är s˚a att Amid Northen är den skyldiga”, fortsatte<br />
Clarenton med en röst fylld med myndighet.<br />
Aaron stod maktlös.<br />
“Jag s˚ag honom”, sade han tyst.<br />
“Du s˚ag honom st˚a i snön och bli beskjuten av salige Maik Senvy, som<br />
sedan sekunden senare — Gud bevare hans själ — dödades av stormen och<br />
stormen allena. Du s˚ag inte Amid Northen beskyldiga sig till brottet du nu<br />
fäller dödsstraff över honom för.”<br />
Ett ytterligare f˚atal instämde mumlande bakom Clarenton, som inte rörde<br />
en min, inte lade bort sina ögon fr˚an mannen uppe p˚a höjden.<br />
“Han anföll mig”, sade Aaron och försökte att beh˚alla lugnet, “samtidigt<br />
som han anföll Sanna Nordström.”<br />
“Hon som försökte anfalla mig? Och var det inte snarare s˚a att du kom in<br />
och försökte stoppa honom? Och för den delen — hur s˚ag du ens vem det var?<br />
Var det inte kolmörkt?”<br />
“Det var han”, hördes en hes röst bortom folkvimlet, som bara knappt<br />
lyckades överröstade det dova mumlande och alla vände sig om.
6<br />
407<br />
Sanna Nordström stod vid dörren till kyrkosalen, svettig av feber och med<br />
torkat blod vid sin mun. Hon hade halvslutna, irriterade ögon, och var iklädd<br />
vad som bäst kunde beskrivas som blodiga trasor till linne, och endast under-<br />
kläder p˚a underdelen, allt fortfarande detsamma sedan hon blev fängslad den<br />
natten för vad som kändes som allra minst ett ˚ar sedan.<br />
Hennes ögon mötte Kims, men hon orkade inte säga honom ett ord, och<br />
hennes ögon vandrade istället över massorna för att slutligen lugna sig mot<br />
Aarons, varp˚a hon gav upp med att försöka st˚a och halvt satte sig, halvt föll<br />
omkull, lutad intill väggen.<br />
N˚agra i folkmassan backade undan fr˚an henne, trots att hon var ett tiotal<br />
meter fr˚an de närmsta till att börja med, och trots att hon b˚ade var utan vapen<br />
och var för utmattad för att möjligen kunna skada n˚agon, hur gärna hon än<br />
skulle vilja.<br />
“Det finns n˚agonting mer om detta än vad ni n˚agonsin kommer att först˚a”,<br />
sade hon dem alla fastän hennes ögon l˚ag p˚a Aaron. “Jag vet inte om jag<br />
n˚agonsin kan övertala en enda av er, men det finns ingenting värre ni kan göra<br />
just nu än att bara sitta här och rulla tummarna. Vad som gick ut genom<br />
dörrarna där, efter att ha dödat sina egna föräldrar, är ondska. Vad som nu<br />
sprider sig därute, vad som samlar krafterna för att sänka sig över b˚ade Ma-<br />
ryville och s˚a sm˚aningom över hela världen om det inte blir stoppat här, är<br />
ren och skär ondska. Jag har sett det i mina drömmar, och jag har känt det<br />
länge, och det har halvt drivit mig till vansinne. Denna ondska sänker sig som<br />
en skugga över oss alla, och det har redan börjat. Detta är ingen vanlig storm,<br />
lika lite som pojken som lämnade oss för stormen är en vanlig pojke. Stormen<br />
är en Djävul, och om stormen är en djävul är pojken hans demon.”
408 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
“Det är lögn!” utropade Clarenton och hans röst skallrade i väggarna p˚a<br />
den annars tysta kyrkan.<br />
Sanna tystnade, och Clarenton tog ett stadigt steg upp till altaret s˚a att<br />
folket kunde se honom bättre. Aaron, som nu hamnade precis intill honom, fick<br />
en lust att knuffa ned honom, men han avstod.<br />
“Lögner”, fortsatte fadern och pekade ett finger mot Sanna, “alltihop lögner.<br />
Ni, en mördare, har inte rätten att säga ett ord i denna Guds församling, ej heller<br />
lägga förbannelse över en förbarmad pojke i att kalla honom demon!”<br />
“Och om det är vad han är?”, nästan viskade Mario fr˚an sin bakskjutna<br />
plats vid altaret.<br />
Clarenton vände sig mot honom med en blick som inte bara var skarp utan<br />
rentav ilsken.<br />
“Hur v˚agar du — ?”, började han men Mario avbröt honom igen.<br />
“Jag har känt en skugga resa sig”, sade han och vände sig fr˚an Clarenton<br />
till Sanna och sedan till Aaron. “Jag har sett det i mina drömmar — kanske<br />
inte s˚a tydligt som du, men jag har änd˚a sett det, i upprepade mardrömmar<br />
efter att inte ha drömt s˚a hemskt sedan jag var ett barn. N˚agonting är fel med<br />
denna storm, och det är inte det att den är den värsta p˚a länge. Den har med<br />
sig n˚agonting, och vad det än är s˚a vill det oss inte väl. Och om inte Amid<br />
Northen är tecknet p˚a detta vet jag inte vad som är.”<br />
Jimmy Tour steg fram fr˚an bakom Aaron, och höjde sedan ocks˚a rösten.<br />
“Jag har ocks˚a känt det”, sade han, “och jag har sett tecknen. Det är<br />
n˚agonting här.”<br />
“Jag har ocks˚a känt det”, hördes en medel˚alders kvinna fr˚an publiken, som<br />
reste upp handen som i en gammal svart kyrkoförsamling.<br />
“Och jag”, sade Kim Nordström helt oplanerat. “Jag har... jag har b˚ade<br />
sett det, och hört San tala om det. Hon försökte övertyga mig l˚angt innan allt<br />
detta började.”
409<br />
Han mötte hennes blick, och i hennes trötthet kunde han bara hoppas att<br />
hon s˚ag förl˚atande ut.<br />
“Jag lyssnade inte p˚a henne, men jag borde ha gjort det. Hon hade rätt fr˚an<br />
början.”<br />
Fader Clarenton fuktade sina läppar och s˚ag ut mot folket som han ins˚ag<br />
att han tappade allt mer, när allt fler sinsemellan tycktes prata om hur de sett<br />
och känt tecknen p˚a vad pojken Northen egentligen var.<br />
“Hur skulle vi ens veta var pojken tagit vägen?”, fr˚agade han ilsket Aaron,<br />
men det var Sanna som svarade.<br />
“Jag har haft en dröm”, sade hon. “I drömmen s˚ag jag de tv˚a — Amid och<br />
hans... flickvän, eller vad hon är — n˚a fram till en byggnad, ett... slott, nästan,<br />
vid de nordöstra klipporna.”<br />
Aaron stelnade till, och visste inte varför han fortfarande blev förv˚anad.<br />
Dessa klippor var för honom där precis allt började, och han mindes sin mo-<br />
torcykeltur dit, precis innan stormen började, som om det vore ig˚ar. Samtidigt,<br />
ins˚ag han förvirrat, kändes det avlägset som en forntida förlorad era, som om<br />
allt härefter skulle räknas som före eller efter stormen, som vi nu räknar före<br />
eller efter Kristus.<br />
“Där kommer de att vara”, sade Sanna. “Jag vet inte om slottet var sym-<br />
boliskt eller verkligt, men det är där de kommer att vara.”<br />
fick.<br />
Clarenton s˚ag ut över folkhavet, med växande irritation över svaren han<br />
“Men —”, sade han men han avbröt sig själv. Han hade sett ut över människorna,<br />
och mitt ibland hela gruppen hade en märkt ut sig.<br />
Mitt bland alla människor s˚ag Clarenton en l˚ang man, blek som is och helt<br />
klädd i svart, med kort svart h˚ar och ett äpple i sin ena hand, den inte klädd i<br />
en svart handske. Hans ögon brann rött.<br />
“drake”, viskade Clarenton och hoppades ett ögonblick senare att ingen<br />
hörde honom.
410 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
Génoli mötte Clarentons blick med sin brinnande eld, och han blängde.<br />
“Du m˚aste stoppa dem”, sade han och tog en tugga av äpplet. Clarenton<br />
ins˚ag att ingen verkade höra Génoli förutom honom, men han var inte förv˚anad.<br />
“Jag —”<br />
“Stoppa dem. Skydda pojken.”<br />
“Har du n˚agonting att tillägga?”, fr˚agade Aaron.<br />
Clarenton vände sig förvirrat om, som om han vaknat ur en dröm, och hans<br />
blick mötte Aarons. Han vände sig om igen, för att se p˚a Génoli igen, men<br />
hans plats var numera tom. Clarenton s˚ag sig om i lokalen men s˚ag inte draken<br />
n˚agonstans.<br />
“Clarenton?”<br />
“Oavsett vad”, sade han högt och i brist p˚a annat, “skulle Gud Fader hjälpa<br />
oss om behovet fanns.” Han harklade sig. “Om Dagen är kommen, och en demon<br />
vandrar ikring oss, som ni säger, ser jag inte varför Gud inte skulle ha givit oss<br />
ett tecken, varför han inte skulle ha hjälpt oss.”<br />
“Det finns en berättelse”, sade Mario och samtliga tystnade att höra p˚a<br />
honom, “eller snarare en vits fr˚an början, men den har en viktig poäng... om<br />
en gammal kvinna.<br />
Denna kvinna var högt gudstroende, och hon älskade och betedde sig alltid<br />
snällt mot alla omkring sig. När hon sedan pensionerade sig vid sextiofem,<br />
efter fyrtio h˚arda ˚ar i samma arbete, flyttade hon att bo ensam i en villa i<br />
landsbygden, och där hjälpte hon alltid sina grannar med vadän de behövde,<br />
var det trädg˚ardsarbete eller sorgebekymmer. Denna kvinna trodde˚a det högsta<br />
p˚a Gud Fader, och läste i bibeln var dag, bad innan maten och innan hon lade<br />
sig p˚a natten, och hon gick alltid till kyrkan om söndagarna.<br />
Kvinnan hade en enda dröm. Kvinnan tyckte om det simpla liv hon alltid<br />
levat, och klagade inte p˚a det för ett öre, men hon tyckte samtidigt att hon<br />
saknade att för en g˚angs skull i sina sista ˚ar i livet f˚a leva i rikedom. Kvinnan<br />
började därför vid sjuttio ˚ars ˚alder att be till Gud om att f˚a vinna p˚a lotteriet.
Hon bad var morgon, vid varje m˚altid och innan hon gick till sängs p˚a kvällen,<br />
och hon betedde sig extra vänligt ˚at alla omkring sig för att visa Gud hur<br />
mycket hon förtjänade en belöning efter alla dessa ˚ar av h˚art slit p˚a l˚ag lön.<br />
411<br />
Hon trodde inte att detta skulle vara ett problem — detta var den enda<br />
själviska sak hon n˚agonsin velat ha av Gud, s˚a det kunde han väl omöjligen<br />
neka henne? Men kvinnan fick aldrig som hon ville. Kvinnan levde ett l˚angt<br />
och relativt lyckligt liv, varje dag beendes för sin lotterivinst, och hon dog<br />
smärtfritt i sömnen vid nittiofem ˚ars ˚alder.<br />
När hon s˚a steg till himlen — för hon var en sann kristen och hon hade<br />
alltid g˚att till kyrkan och varit god mot andra, ända in i sina sista dagar —<br />
s˚a mötte hon till sist Gud Fader vid pärleporten. Och där fr˚agade hon honom,<br />
vänligt men änd˚a aningen irriterat,<br />
‘Varför lät du mig aldrig vinna? När jag alltid var s˚a god mot alla och mot<br />
dig, varför lät du mig aldrig f˚a min enda önskning att g˚a i uppfyllelse innan jag<br />
dog?’<br />
Och Gud Fader svarade enkelt och lugnt,<br />
‘Men du köpte ju aldrig n˚agon lott.’ ”<br />
Mario tystnade, och s˚ag ut över folket som nu kändes som hans snarare än<br />
Clarentons flock.<br />
“Vi är kvinnan”, sade han stilla, “och det är vi som st˚ar här och tror att<br />
Gud tänker l˚ata oss vinna utan att vi ens köper en lott.”
412 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
7<br />
Just när mörkret täckt ön helt och n˚att nattens klimax, just när vinden<br />
omf˚angat dem helt för att sl˚a som v˚aldsammast mot deras ansikten, n˚adde<br />
Amid Northen och Mia Carlsson sitt m˚al.<br />
De tv˚a stod vid den slutliga klippan, vid Maryvilles nordöstra hav, ett par<br />
eller tre kilometer fr˚an den plats där fyrtornet en g˚ang st˚att. Nu stod endast<br />
dess ruiner kvar, som hastigt täcktes med snö s˚a att det inom bara timmar<br />
skulle se ut som en liten kulle bland m˚anga andra.<br />
Vindarna slog h˚art mot de klippor som de annars bara slickade stenarna p˚a.<br />
Vattnet slängdes v˚aldsamt upp, och Mia v˚agade inte följa Amid hela vägen till<br />
kanten i rädsla för att ramla ned, trots att vindarna slog dem i motvind.<br />
“Är vi framme?”, ropade hon efter honom och han vände sig om, leendes<br />
mot henne i det leende som alltid smälte hennes hjärta.<br />
“Vi är framme”, sade han och vände sig ifr˚an igen, för att se ut över vattnet.<br />
“Kom.”<br />
Hon tog n˚agra försiktiga steg efter honom, med armarna om sig för att<br />
skydda sig fr˚an den kalla snön och den bitande vinden. Amid hade ställt sig allra<br />
längst ut p˚a kanten, och s˚ag ut över det svarta vattnet, och hon gick försiktigt<br />
fram. Hon ställde sig först bakom honom, men han vinkade ˚at henne att ställa<br />
sig invid, där de iskalla v˚agorna med jämna mellanrum slängdes upp och blötte<br />
ned deras fötter och smalben. Hon tog det sista f˚atalet stegen, försiktigt s˚a att<br />
hon inte skulle halka och falla ned i tomheten under dem. En aningen större<br />
v˚ag slog upp och blötte hennes skor, redan v˚ata av snön, och hon hejdade sig<br />
ett ögonblick innan hon tog det sista steget och ställde sig vid hans sida.<br />
Hon s˚ag ut över vattnet, och kunde inte finna ord för den skönhet hon s˚ag i<br />
de mörka v˚agorna, där de sträckte sig över detta svarta hav, det hav hon visste<br />
ledde l˚angt bort dit ljusen av civilisation inte fanns, och sedan n˚adde ut mot
Skandinavien. I detta ögonblick kändes det som om det aldrig skulle upphöra.<br />
Det skulle p˚ag˚a in i evigheten, och den som for ut<br />
(far)<br />
413<br />
i v˚agorna skulle aldrig ˚atervända, utan skulle sväljas av det hungrande,<br />
dödande havet.<br />
Mia s˚ag upp mot himlen över v˚agorna, och hon s˚ag den lika svart som<br />
havet, förutom de snöflingor som nu tycktes falla mycket l˚angsammare — kanske<br />
hade vädret lugnat sig utan att hon tänkt p˚a det, kanske var det bara hennes<br />
inbillning, hennes förändrade perception när nu lugnet föll över henne.<br />
Himlen var stjärnklar. Den becksvarta bakgrunden fylldes av hundratals,<br />
tusentals stjärnor som alla sken för just henne. Mia hade alltid varit fascinerad<br />
av natthimlen — den hade varit hennes vän s˚a m˚anga tomma sommarnätter när<br />
hennes vanliga vänner — eller det hade hon velat att de var — hade övergivit<br />
henne för att g˚a och supa p˚a klipporna utan att berätta n˚agonting för henne.<br />
Mias far hade en g˚ang berättat för henne om stjärnorna, l˚angt före olyckan<br />
som tog honom ifr˚an henne — som fiskare, berättade han, hade han en ur˚aldrig<br />
tradition att h˚alla fast vid. Stjärnorna, sade han, syntes mycket bättre till havs<br />
än i staden, eftersom det till havs inte fanns lika mycket avgaser eller onaturliga<br />
ljus som lampor, som förstörde synen. Därför hade sjömän genom historien alltid<br />
varit de största astronomerna, de största eskapisterna i himlarnas värld. Det<br />
hade varit sjömän, sjömän och jägare som p˚a grekernas och romarnas tid hade<br />
sett tecknen i skyn, och som hade börjat fantisera om vad stjärnorna egentligen<br />
var.<br />
Det var inte förrän l˚angt senare, hade han berättat, som astronomer först<br />
förstod vad stjärnorna egentligen var, efter noggrann forskning och försiktiga<br />
beräkningar och analyser. De hade upptäckt att de var gasmoln, brinnande<br />
gasmoln, miljarder kilometer bort fr˚an oss. Andra världar, världar vi inte ens<br />
kunde tänka oss, n˚agra av dem kanske med liv. Kanske intelligent liv som liknade<br />
det p˚a Jorden. Kanske flödade galaxen av liv. Kanske fanns det varelser där ute,
414 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
som för oss skulle framst˚a som gudar om vi mötte dem.<br />
Han hade tagit med henne p˚a sin b˚at en natt för att ˚aka ut och fiska. Hon<br />
var kanske tio ˚ar, och hon hade med sig sitt spö och han sitt. De hade ˚akt<br />
med den lilla b˚aten — den med en klen motor, men de använde inte ens den<br />
utan rodde, för att inte störa fiskarna. Vädret var vackert, himlen var stjärnklar<br />
och v˚agorna i vattnet obefintligt. Det enda hon hörde var ett och annat lugnt<br />
vinddrag, och det lugna ljudet av ˚arorna som slog mot vattnet och skapade sm˚a<br />
strömmar. Hon vilade sin hand i vattnet medan de ˚akte ut˚at, och kände att det<br />
var isande kallt trots sommarvärmen i luften. Hon kände havssaltet i luften,<br />
blundade, och älskade allt.<br />
Väl ute till havs hade hennes far lyft upp de v˚ata ˚arorna i b˚aten, och han<br />
hade lagt sig ned och suckat djupt. Hon hade följt hans exempel, och lagt sig<br />
ned och blundat, nästan somnat. Det hade varit en l˚ang dag, det var sent, och<br />
hon var fortfarande mycket ung — hennes mor hade först inte velat att hon<br />
skulle ˚aka med sin far ut s˚a här dags (tänk om n˚agot hände?) men hade till sist<br />
g˚att med p˚a förslaget efter att hennes far varit ihärdig flera dagar i sträck.<br />
“Ser du stjärnorna?”, sade han till henne när hon precis höll p˚a att somna.<br />
Hon hade öppnat ögonen.<br />
Över sig s˚ag hon vad som kändes som miljarder och˚ater miljarder brinnande<br />
eldklot, och hon kände sig som en del i den kosmiska balansen.<br />
“Vet du hur l˚angt bort de är?”, fr˚agade hennes far, men hon skakade p˚a<br />
huvudet.<br />
“Nej.”<br />
“Gissa.”<br />
Mia tänkte länge, vetandes att vad hon än sade skulle vara alldeles för litet.<br />
“Tusen tusen kilometer”, sade hon till sist.<br />
“Mia”, sade hennes far, “du är inte ens nära.”<br />
Hon skrattade till ˚at sin fars ärlighet.
415<br />
“Tusen tusen, Mia”, fortsatte han, “det är samma sak som en miljon. Det<br />
vet du, eller hur?”<br />
Hon nickade och mindes att hon lärt sig det i skolan.<br />
“Och tusen miljoner, är en miljard.”<br />
“Miljard.” Det ordet hade hon inte lärt sig.<br />
“Ser du den ljusaste stjärnan där?”<br />
Han pekade upp i den svarta himlen och hon följde hans finger, tyckte sig<br />
först˚a vilken stjärna han menade.<br />
“Jag tror det.”<br />
“Det är inte en stjärna”, sade han, “utan det är tv˚a. De brukar kallas för<br />
Alpha Centauri.”<br />
Mia försökte uttala orden tyst för sig själv, försökte inprogrammera den<br />
vackra grekiskan i sin unga hjärna. Hon skulle aldrig glömma det.<br />
“Det är de som är allra närmast oss. Förutom solen, först˚as. Du gissade p˚a<br />
en miljon kilometer?”<br />
Mia nickade blygt.<br />
“Den närmaste av de tv˚a stjärnorna, är nästan fyrtiotusen miljarder kilo-<br />
meter bort.”<br />
Hon andades in djupt och försökte föreställa sig hur l˚angt bort det var. Hon<br />
misslyckades.<br />
“Vi räknar det i ljus˚ar”, sade han till henne. “Det blir för stort att räkna<br />
rymden i kilometer eller ens mil. Istället säger vi att Alpha Centauri är fyra<br />
och ett halvt ljus˚ar bort. Det är s˚a l˚ang tid det tar för ljuset att färdas ett ˚ar.”<br />
“Ljuset?”<br />
Han nickade.<br />
“Ljuset tar ocks˚a tid p˚a sig. Det betyder, att som vi ser Alpha Centauri nu,<br />
egentligen är som den s˚ag ut för nästan fyra och ett halvt ˚ar sedan. Och som vi<br />
ser solen, som är mycket närmare, är som den s˚ag ut för ˚atta minuter sedan.”
416 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
De l˚ag och tittade p˚a stjärnorna i vad som kändes som en evighet, men<br />
hon tröttnade aldrig. Ibland berättade han en historia för henne, antingen om<br />
hur l˚angt borta n˚agonting var, eller om berättelserna bakom dem. När den<br />
tidiga sommarmorgonen började närma sig kring klockan tre, pekade han ut<br />
morgonstjärnan, planeten Venus, för henne, där den syntes över horisonten i<br />
öst, över solens uppg˚ang. Strax därefter kunde hon inte h˚alla ögonen öppna<br />
längre, och hon somnade. Hon vaknade inte förrän hon hörde ˚arorna börja sl˚a<br />
i vattnet omkring sig.<br />
Solen hade börjat g˚a upp p˚a riktigt, och b˚aten och vattnet badade i ett<br />
ljusorange sken. Hon s˚ag upp p˚a sin far, som satt i b˚atens andra kant och r˚adde<br />
tillbaka mot Maryville. Hans annars solbrända ansikte och hans rufsiga h˚ar sken<br />
i solljuset, och bakom hans stickiga, rufsiga skägg s˚ag hon honom le.<br />
“Skulle vi inte fiska?”, fr˚agade hon morgontrött.<br />
“Förl˚at, gumman”, sade han. “Du somnade. Och jag tyckte att vi hade det<br />
trevligt i alla fall. Sov du, jag bär upp dig till sängen när vi kommer hem.”<br />
Hon log, och blundade igen. Det gjorde henne ingenting att de inte fiskat,<br />
för hon gillade egentligen inte själva fiskandet s˚a mycket — om det var upp<br />
till henne föredrog hon att sitta där länge, för lugnets skull och för vattnet och<br />
himlen som hon älskade, men utan att f˚a en enda fisk. Det kändes grymt och<br />
barbariskt, sättet att f˚anga och döda en fisk för nöjes skull, men självklart sade<br />
hon aldrig det till hennes far, fiskare till yrket som han var.<br />
Snart somnade hon igen.
8<br />
417<br />
Mia ryckte till när hon kände Amids arm plötsligt nudda vid hennes midja<br />
och sedan omfamna henne, och för ett kort ögonblick trodde hon att han skulle<br />
knuffa ned henne i vattnet, l˚ata henne krossas mot de vassa klipporna och<br />
genomsyras av det kalla saltvattnet. Döda henne, som han dödat de andra.<br />
Men samtidigt visste hon innerst inne att han aldrig skulle döda henne, för<br />
han älskade henne som han aldrig hade och aldrig skulle älska n˚agon annan,<br />
inte ens sina föräldrar.<br />
“Ser du natthimlen?”, fr˚agade han som om han vetat vad hon tänkt p˚a.<br />
Mia nickade.<br />
“Vet du hur l˚angt bort de är?”, fr˚agade hon honom.<br />
“Stjärnorna?”<br />
Hon log, och kände en t˚ar krypa fram p˚a sin kind. Varför skulle han veta?<br />
Varför skulle en enda människa i världen, ens en människa som Amid Northen,<br />
dela hennes tankar och hennes känslor. Hon kände hans armar runt sin midja,<br />
och kände sig nöjd med det.<br />
“Jag tror Alpha Centauri är fyra ljus˚ar bort”, sade han.<br />
Mia började gr˚ata av lycka. Hon s˚ag upp mot honom, och han mötte hennes<br />
blick. Där de stod, längst ut p˚a klippan vid det bottenlösa havet, seendes ut<br />
över natten, förenades de i en kyss.<br />
“Du är perfekt”, sade hon, och hon hade glömt all ondska han gjort, för hon<br />
visste att allt var väl i slutändan. Hon visste inte om hon bara var galen och<br />
blind av kärlek, men hon brydde sig inte heller.<br />
Amid s˚ag ned fr˚an himlen och ut över vattnets makt, och likas˚a gjorde hon.<br />
Hon vände sig blygt mot honom, till synes utan att han märkte n˚agot. Hans<br />
ögon var l˚asta p˚a de svarta v˚agorna. Mia ins˚ag att det var första g˚angen hon<br />
tittat p˚a hans ansikte p˚a allvar sedan de st˚att utanför kyrkan och Maik Senvys
418 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
huvud hade fallit till marken för stormen. Han log vänligt, som om han tänkte<br />
p˚a n˚agonting som gladde honom. Hans ansikte hade h˚ardnat av stormen, som<br />
om det växt fram ett ytterligare lager skinn sedan de lämnat kyrkan. Det bleka<br />
ansiktet var rynkigt av stressen och stormens konstanta attacker, och under<br />
hans kallt ljusbl˚aa ögon vilade mörka p˚asar av trötthet, trots att hans blick<br />
verkade minst sagt uppmärksam, stadig och seriös.<br />
“Detta är v˚art hem nu”, sade Amid till henne, utan att vända sig mot henne.<br />
“V˚art hem?”, fr˚agade hon förbryllat. “<strong>Här</strong>? Hur —”<br />
Det var d˚a han vände sig fr˚an vattnet, mot det h˚all de kommit fr˚an, mot<br />
Maryville, och det gjorde hon med, varp˚a hon s˚ag den väldiga byggnad som<br />
rest sig där medan de varit vända ifr˚an den.<br />
En borg, en skinande svart byggnad fr˚an gamla tider, stod inför dem. Den<br />
sträckte sig säkert etthundra meter ˚at vart h˚all horisontellt, och lodrätt... Mia<br />
följde tornen upp˚at och kunde i natten inte se ett slut, och hon förmodade<br />
att hon inte kunde det i dagen heller. Varje torn som reste sig mot himlen<br />
var kantat av hundratals fönster, och taket p˚a byggnaden följdes av balkonger<br />
prydda av enorma gargoyler i sten, samtidigt som det komplexa mönstret i alla<br />
yttre väggar inte kunde p˚aminna om annat än självaste Notre Dame.<br />
Porten till det hela var mest st˚atlig av allt, där den sträckte sig mitt framför<br />
dem, säkert sju eller ˚atta meter upp˚at, kanske tre eller fyra horisontellt — en<br />
oval öppning med tv˚a dörrar likt kyrkoporten, men kantad av elegant rundade<br />
symboler som svepte runt den.<br />
Mia steg fram till porten, och hon s˚ag en skinande drake gjord i silver slingra<br />
sig runt det svarta handtaget.<br />
Dörren öppnade sig nästan genast av hennes försiktiga beröring, och insidan<br />
var gudomligt varm i jämförelse med den frusna utsidan. Hon möttes av en stor<br />
sal, med ett högt tak täckt av flera bara knappt lysande kristallkronor, med<br />
levande eld, inte elektricitet. Vid sidan av rummet gick en enorm spiraltrappa<br />
upp till nästa v˚aning, och allt kantades av dörrar till säkert tio andra rum längs
väggarna. I mitten av rummets bortre sida stod en sprakande eldstad, som<br />
utöver kristallkronornas dova sken var de enda att lysa upp rummet.<br />
419<br />
Mia vände sig om, och s˚ag Amid i dörröppningen, medan han stängde dörren<br />
och med den stängde ute snön och kylan efter sig.<br />
“Var kommer allt detta ifr˚an?”, fr˚agade hon honom. Hon upptäckte sig själv<br />
med att inte vara s˚a förv˚anad som hon skulle ha trott över allt som var — b˚ade<br />
över den plötsligt uppenbarade herrg˚arden och över den svartklädda man som<br />
varit med dem utanför kyrkan och sedan försvunnit.<br />
“Jag är p˚a ett uppdrag av Gud”, sade Amid Northen utan minsta tvekan.<br />
Han rufsade bort snö ur sitt h˚ar och steg fram till eldstaden, varp˚a han värmde<br />
sina händer däröver.<br />
“Gud?”, fr˚agade Mia och visste inte om hon var chockad längre. Bland allt<br />
detta var det den mest resonabla förklaringen.<br />
“Gud”, upprepade Amid och tog av sig sin v˚ata t-shirt för att hänga den<br />
över eldstaden. Elden spelade p˚a hans nakna överkropp, och trots sina tvivel<br />
kände Mia att hon glömde allt annat än honom. Hon hade lovat att inte ställa<br />
n˚agra fr˚agor, och hon var inte säker p˚a om hon ville veta mer ens om hon inte<br />
lagt ett s˚adant löfte.<br />
ögon.<br />
Hon steg fram till honom, tog hans bägge händer och s˚ag honom i hans<br />
“Jag sade att jag skulle följa dig i allt”, sade hon. “Det är allt jag alltid<br />
önskat. In i döden om s˚a vill.”<br />
bl˚aa.<br />
“Inga fr˚agor?”, fr˚agade han och mötte hennes gröna ögon med sina kallt<br />
“Inga fr˚agor.”<br />
De omfamnade varandra i Odjurets borg.
420 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
9<br />
Efter Marios historia var publiken visserligen ännu tvetydig, men nu till en<br />
övervägande majoritet˚a Aarons sida. Ännu en diskussion startade, nu ang˚aende<br />
vad som skulle göras, och trots att fader Clarentons ˚asikter nu allt mer skjöts<br />
ned var den av Sanna Calsson och Aaron Christian uppenbar: en grupp behövde<br />
ge sig ut i stormen och jaga efter Amid Northen.<br />
En grupp valdes. Aaron Christian var den första självklara kanditaten trots<br />
sina skador som han kallade lindriga, och strax följdes han av b˚ade Jimmy Tour<br />
och Tim Alfredsson. Det beslutades att Mario skulle stanna kvar för att handha<br />
kyrkan (men Aaron anade att han till lika hög grad var livrädd), men även Kim<br />
Nordström erbjöd sin hjälp (“Jag är polischef nu, jag borde vara med i detta”),<br />
och de gav sig iväg snarast de packat tv˚a ryggsäckar med första förband, filt,<br />
mat och vatten och klätt p˚a sig extra kläder.<br />
Kim Nordström hade som del i sin anslutning till gruppen föreslagit att<br />
vapen vore en praktisk idé, och han och Aaron hade tillsammans g˚att ut i snön<br />
och fr˚antagit den huvudlöse, snötäckte Maik Senvy sin revolver. De hade sedan<br />
hämtat ytterligare kulor i hans väska, och avgjort att Kim som vapentränad<br />
var en naturlig bärare av den. Sedan hade de dessutom letat rätt p˚a olika<br />
improviserade vapen fr˚an kyrkan för de övriga medlemmarna i gruppen, i form<br />
av olika knivar.<br />
Allt detta hämtande av vapen hade de gjort i hemlighet. Fastän de visste<br />
att rykten oavsett vad de gjorde för att förhindra det skulle sprida sig, var<br />
det onödigt att sprida informationen med flit. Kunskapen att deras uppdrag<br />
egentligen inte var annat än fyra mäns mord p˚a en ton˚arig pojke behövde inte<br />
läcka ut förrän de gett sig av.<br />
När de fyra stod vid dörren p˚a väg ut, med samtliga kyrkobesökare hälsandes<br />
dem farväl, kastade Aaron en extra blick mot Carl Mejnell. En blick, som de
˚ade visste p˚aminde honom om att han var den enda i cafégruppen som inte<br />
följde med även p˚a detta. För att han inte var man nog? Inte nödvändigtvis,<br />
för alla äventyr passar inte för alla människor, oavsett hur duktiga eller modiga<br />
de är i slutändan eller innerst inne. Men i detta fall anade Aaron Christian, att<br />
det var s˚a enkelt som att Mejnell inte dög n˚agonting alls till.<br />
421<br />
Jag har sagt er att det som gör människan unik är just att den varken är<br />
ond eller god, att man aldrig vet. Det finns alla sorters människor i denna värld,<br />
och Génoli (eller Vitsvartsnubben eller draken eller vadän du vill kalla honom)<br />
har inte ljugit när han sagt att alla har en del i det hela som vissa m˚a kalla<br />
ödet och vissa m˚a kalla Guds plan. Mejnells del var minimal, men p˚a sitt egna<br />
lilla vis har han änd˚a p˚averkat de tre karaktärer som har en än större del i<br />
formandet av världens öde. Hans del upphörde, när han kom till kyrkan och<br />
bröt upp med de tre personer som han hade kunnat börja kalla sina vänner. Vi<br />
kommer inte att höra mer fr˚an honom i denna saga, men hans p˚averkan — om<br />
än s˚a liten som en fjärils vingslag — p˚averkade v˚ara hjältar och tog dem till<br />
den stig de skulle vandra i resten av sina dagar.<br />
Alla är inte hjältar. Alla är hjältar i sin egen berättelse, säger ett ordspr˚ak,<br />
och det kanske är sant, men i denna berättelse liksom i i princip alla nedskrivna<br />
berättelser är l˚angt ifr˚an alla hjältar. Mejnell är ingen hjälte, ty han har inga<br />
förm˚agor som leder till hjältemod. Han är den som g˚ar˚at sidan, den som lämnar<br />
stigen öppen ˚at andra.<br />
Ingen är helt ond eller helt god, och Mejnell om n˚agon är symbolen för att<br />
vara ingetdera. Han är som s˚a m˚anga andra en av de som varken stödjer eller<br />
motverkar ondskan, som kravlar ˚at sidan och tror att de undslipper resultatet<br />
om de vägrar välja sida. Om jag säger att de behövs i v˚ar världordning ljuger<br />
jag. Men de kommer alltid att finnas där, och vi kan inte kalla dem d˚aliga även<br />
om de m˚ahända är fega. För dessa människor är du, och det är jag.<br />
†
422 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT<br />
Medan de andra gjorde sig i ordning, smet Kim iväg och letade rätt p˚a<br />
Sanna. Han fann henne sittandes ensam i ett hörn av den stora salen, och när<br />
han kom g˚aende emot henne vägrade hon att möta hans blick.<br />
Först tänkte han sätta sig ned intill henne p˚a liggunderlaget, men efter<br />
n˚agra sekunders tankeverksamhet kom han fram till att det var bäst att l˚ata<br />
bli.<br />
“S˚a jag ska iväg efter...”, började han, men han visste inte hur han skulle<br />
fortsätta. Trots allt s˚a visste hon ju redan allt.<br />
“Ja”, sade hon som om hon inte riktigt brydde sig. Kim visste inte hur<br />
mycket av det som var sanning, och hur mycket som var en fasad.<br />
“Är du arg?”<br />
“Kim, inte nu.”<br />
“Svara mig.”<br />
Trots vad han först kommit fram till, s˚a satte han sig ned intill henne. San<br />
flyttade undan, sedan ryggade hon till av smärtan i magen.<br />
“Jag vet inte vad jag är”, suckade hon. “Jag vill bara inte se dig eller prata<br />
med dig just nu.”<br />
“Du först˚ar väl att jag behövde göra det jag gjorde?”<br />
“Sl˚a mig?”, fr˚agade hon anklagande och Kim suckade djupt.<br />
“Du m˚aste ha först˚att hur det var fr˚an mitt läge”, svarade han, “fr˚an v˚art<br />
läge. Du var en potentiell mördare.”<br />
San utgav ett nervöst skratt.<br />
“Mördare? Oavsett hur det s˚ag ut visste du ju säkert att jag inte var det.<br />
Och det spelar änd˚a ingen roll, det är inte bara därför som saker är som de är.<br />
Det tror jag att du vet.”<br />
“Vad?”<br />
“Du vet att det här inte är nytt. Du vet att du aldrig litat p˚a mig. Du har<br />
aldrig brytt dig om mig. Du har aldrig —”<br />
“Det har jag visst.”
“— har aldrig respekterat eller älskat mig.”<br />
423<br />
Han stannade upp och stirrade blankt p˚a henne. Nu var han inte orolig,<br />
rädd eller ens irriterad. Han var förbannad.<br />
“Eller hur?”, fr˚agade hon när han varit tyst en stund för länge.<br />
“Fan ta dig”, väste Kim kort fram. “Jag kom hit för att be om ursäkt och<br />
för att vinna dig tillbaka. Inte för att bli anklagad.”<br />
upp.<br />
“S˚a om jag har fel, säg det.”<br />
“Säg vad?”<br />
“Säg att jag har fel.”<br />
Kim tvekade en stund, sedan kliade han sig irriterat i h˚aret och reste sig<br />
“Fan ta dig”, sade han kort, sedan gick han iväg fr˚an henne för att aldrig<br />
se henne igen.<br />
†<br />
De fyra gick ut, och möttes nu av en än h˚ardare vind än förut. De s˚ag mot<br />
varandra, och med Aaron i fören gick de nordösterut, mot klipporna och mot<br />
Amid Northens slott.
424 KAPITEL 13. KVINNAN SOM ALDRIG KÖPTE EN LOTT
Kapitel 14<br />
Vargarna<br />
425
426 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
1<br />
Galenskap är ett tillst˚and omöjligt att först˚a fullt ut utan att själv erfara.<br />
Och d˚a stämmer det änd˚a vad en vis man sade: “Den som blir galen först˚ar<br />
inte att han blir det — han tror att han blir bättre. Om du tror att du är p˚a<br />
väg att bli galen, s˚a h˚aller du inte p˚a att bli det.”<br />
Galenskap kan liknas vid ett simpelt vattenglas, där det st˚ar i diskhon och<br />
vatten sakta rinner ned. Till en början fylls det sakta men säkert, och när det<br />
fyllts, börjar det delvis skvimpa över sm˚a droppar. Sm˚a utbrott rinner ned vid<br />
dess sidor och bildar blöta pölar runt glaset, men det är ingenting som märks.<br />
Vi kan änd˚a dricka ur glaset, vi kan änd˚a se p˚a glaset utan att ens märka det<br />
som runnit utanför, och om vi nu märker det kan vi bara säga, “jag spillde<br />
visst”, och det var inte mer med det. Det är änd˚a drickbart, det är änd˚a precis<br />
lika användbart som innan.<br />
Men vattnen fortsätter att rinna, och fortsätter det att rinna kommer det<br />
ett ögonblick när glaset är fyllt över bredden, och det är d˚a vattnet börjar forsa<br />
ut ˚at alla h˚all. Det är först d˚a vi inser att vi inte bara spillde, utan att det var<br />
n˚agonting mer.<br />
N˚agonting djupare som dolde sig och som vi inte hade vett att stoppa.<br />
När gick det för l˚angt för Amid Northen? När var det som den sista droppe<br />
föll som fick hans vatten att rinna ut över kanterna, som fick galenskapen att<br />
ta över honom och för evigt förblinda honom fr˚an förnuftet, fr˚an verkligheten?<br />
Det är sv˚art att säga. Ibland händer det plötsligt, mycket plötsligt, som i<br />
vattenglaset — den medel˚alders mannen behöver en kall dryck efter arbetet<br />
och det sl˚ar slint när kiosken höjt priset med tv˚a kronor. Men i andra fall, som<br />
Amids, g˚ar det inte att definiera fullt s˚a enkelt. Var det när han högg Aaron<br />
Christian i magen, denna första helt oskyldiga man — för oavsett vad du tror<br />
var det i Amid Northens vetskap att Amanda Turner och Sanna Nordström var
demoner, inte människor — som han skadade? Eller var det i det ögonblick han<br />
skar halspuls˚adern av sin egen fader? Eller var det när hans hand sjönk ned<br />
i magen p˚a Cecilia Northen, och han s˚ag och kände hennes varma blod rinna<br />
ut över hans egna arm, och färga den mörkröd, färga den röd som bar den en<br />
handske?<br />
427<br />
Varän det hände, närän det hände, s˚a st˚ar det klart för oss att den stund<br />
han stod ute i snön och s˚ag Maik Senvy dekapeteras av hans vilja, utan en<br />
känsla, utan en rörelse, där hade n˚agonting hänt honom. Det hade slagit slint,<br />
en skruv var lös, kalla det vad du vill.<br />
Jag kallar det galenskap och galenskap allena.<br />
S˚a vad g˚ar runt i Amid Northens hjärna när han vandrar genom snön efter<br />
Génolis osynliga sp˚ar? Jag först˚ar att du vill höra berättelsen, att du vill veta om<br />
de sista timmarna innan det stora slaget, att du vill höra en heroisk berättelse<br />
om när Aaron, Jimmy Tour, Tim och Kim sl˚ass mot den eviga ondskan som<br />
nu skyddas av Amid Northen, men samtidigt vill jag att du ska först˚a hela<br />
berättelsen och inte bara de vackra delar som kunde utforma en tusen˚arig saga.<br />
Jag har sagt det förut och jag säger det igen att en människa är varken god<br />
eller ond. En människa är en människa just därför, och vilken djävulsk kraft du<br />
än beskyller galenskapen för, s˚a är Amid Northen ännu människa, och ingenting<br />
annat. Det finns ingen s˚adan sak som besatthet, det lovar och svär jag, och inga<br />
andra krafter har tagit Amid Northens själ än samma krafter du finner i vilken<br />
mänsklig sekt eller gift som helst. Det är ocks˚a därför jag sörjer, inte bara för<br />
världen utan för honom — för att han lät det hända. För att han var en svag<br />
människa som gjorde fel och som fick lida därefter, tillsammans med världen.<br />
För att han lät det sl˚a slint.<br />
Och därför vill jag ge dig en blick i pojkens först˚and.<br />
En galen mans sinne är betydligt mer stilla än du skulle tro. Jag tror det<br />
är en mycket bra metafor att kalla det en slags sömn, ett komatost stadie där<br />
den verkliga personligheten allt för sällan lyser igenom. För en galen man — för
428 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
Amid Northen — är allt mycket stilla och mycket lugnt. Inga ord yttras som inte<br />
behövar yttras, och inga rörelser görs som inte behöver göras. Amid Northen<br />
känner ingenting och tänker p˚a just ingenting alls än de osynliga fotsp˚aren när<br />
han vandrar genom snön — han känner inte smärtan i sina förfrusna, bara<br />
fötter eller det genomvridande, smärtsamma s˚aret i sitt knä, och han ser inte<br />
flickan g˚a bredvid honom, hör henne inte tala de f˚a g˚anger hon yttrar sig.<br />
Han ser ingenting, annat än ett lysande ljus framför sig. Annat än Génoli.<br />
Innan denna stund har jag funnit enkelhet i att f˚a dig att tycka om Amid<br />
Northen. Du kanske inte har älskat honom, men hur ofta älskas ˚a andra sidan<br />
en vanlig karaktär som inte är hundra procent god?<br />
Jag har f˚att dig att bry dig om honom, men nu finns det problem. Dessförinnan<br />
har Amid Northen i varje ögonblick tvekat. Han har haft sina emotionella storm-<br />
ningar, de ögonblick när vattnet varit p˚a väg att rinna över — som när han<br />
anföll Amanda Turner eller kämpade sig igenom snön mot kyrkan — men han<br />
har nästan konstant tvekat p˚a sig själv, p˚a Génoli och p˚a sitt syfte. Det är först<br />
i detta ögonblick, i denna resa genom snön mot Odjurets borg, som han är säker<br />
och som han är helt utan tvekan. Det är i denna stund Amid Northen känner<br />
Génoli, ser Génoli, och är säker p˚a vem han är, p˚a vad han är, p˚a att han är<br />
Fadern, att om han inte är Gud s˚a är han en direkt utsände av Gud, en ängel,<br />
en dödsängel.<br />
Och detta är tron hos en pojke som aldrig i sitt liv trott p˚a annat än<br />
agnostik.<br />
Han ser Génoli framför sig, och jag kan inte beskriva det som annat än<br />
telepati när han först˚ar precis vart han ska och precis hur viktigt det är att ta<br />
sig dit, och inte vänta.<br />
När han n˚ar klipporna vet han vad som vänta skall lika väl som han vet<br />
att Génoli sagt honom behöva Mia Carlsson vid sin sida, även om han inte<br />
först˚att varför. I detta ögonblick vet han, utan att först˚a varför, om det slott<br />
som skall byggas för dem, där han skall regera vid Gud Fader Génolis högra
sida in i världens sista dagar, och han vet att Mia Carlsson är ämnad att vara<br />
hans drottning.<br />
429
430 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
2<br />
Mario hade aldrig förut genomfört en begravningsceremoni, och trots att han<br />
visste att ingen riktigt brydde sig under omständigheterna s˚a var han mycket<br />
nervös.<br />
Han hade bett fader Clarenton att genomföra ceremoni, men han hade<br />
avböjt. Clarenton hade inte varit sig själv sedan uppvaknandet fr˚an olyckan,<br />
och mötet om morden i kyrkan hade f˚att honom allt mer in˚atsluten och irri-<br />
terad p˚a allt och alla. Strax efter att gruppen hade givit sig iväg efter Amid,<br />
hade Mario pratat med Clarenton om den begravning de inte kunde skjuta upp<br />
längre, men Clarenton hade bara svarat att han skulle g˚a och sova. Han hade<br />
fortfarande sin plats i köket, och s˚a gick han dit och stängde om sig.<br />
Direkt efter allt tumult som slutat i att Aaron och Maik gett sig ut för<br />
att stoppa Amid och Mia utanför portarna, hade Mario lyckats f˚a en grupp<br />
magstarka män att ta hand om kropparna av Steven och Cecilia Northen. Eller<br />
rättare sagt, han hade lyckats f˚a ett par magstarka män att se om de levde, och<br />
efter att ha f˚att beskedet att de mycket väl dött nästan omedelbart, hade han<br />
f˚att dem att ta hand om deras kroppar. Mario själv förm˚adde sig inte se dem.<br />
Kropparna hade omgivits av tiotals filtar i brist p˚a annat. De ansiktslösa<br />
klumparna helt täckta av blodiga filtar hade burits genom kyrkosalen s˚a diskret<br />
som möjligt, och ned till källaren där Sanna Nordström behandlades för sina<br />
s˚ar. De hade placerats i ett mörkt hörn av källaren i förhoppningen att de kunde<br />
glömmas bort.<br />
Nu bars kropparna ˚ater upp, ˚aterigen utan Marios hjälp. Det hade diskute-<br />
rats, om även Maik Senvys kropp borde föras in, men ingen ville ta den onödiga<br />
risken att g˚a ut i stormen igen, när ingen visste vad som kunde lura där ute.<br />
Samtidigt visste de alla att ingen ville se resterna av den gamle polischefens<br />
kropp, och alla förstod de — trots att det kändes tabubelagt att nämna — att
det säkerligen var omöjligt att f˚a loss hans kropp och huvud fr˚an den is den nu<br />
täcktes i.<br />
†<br />
431<br />
När männen steg in i kyrkosalen, tillsammans bärandes de filtinvirade krop-<br />
parna, tystnade genast alla. Mario hade redan innan sett till att ha en väg<br />
öppen i mitten av salen, hela vägen fr˚an ing˚angen till altaret, där de ostört<br />
kunde g˚a utan komplikationer, och där gick de i tystnad för att sedan försiktigt<br />
placera kropparna p˚a upphöjningen vid altaret. Samtidigt stod kyrkobesökarna<br />
alla upp och s˚ag ut över händelserna, nyfikna, sorgsna och rädda.<br />
För de allra flesta i salen, var detta första g˚angen de sett en död människa.<br />
Nu s˚ag de visserligen inte ens själva människan — bara skorna stack ut längst<br />
ned p˚a filthögarna, och man kunde knappt ens ana konturerna för alla lager —<br />
men trots det var det tillräckligt. Trots det kunde de alla, förutom kanske de<br />
allra minsta, klart och tydligt uppfatta vad det handlade om, och det rörde upp<br />
djupt grundläggande mänskliga känslor av sorg och rädsla för döden, som de<br />
inte visste att de hade. N˚agra drog sig redan nu tillbaka en bit bak i rummet,<br />
n˚agra började tyst att gr˚ata för sig själva.<br />
När kropparna lagts fram p˚a upphöjningen, steg Mario fram till altaret och<br />
öppnade munnen för att börja tala.<br />
Han hade tänkt mycket p˚a vad han skulle säga, och tyckte att han hade<br />
kommit p˚a m˚anga bra saker, men nu kändes det plötsligt som om allt var borta.<br />
Han improviserade, och drömde sig tillbaka till en värld där det alltid var det<br />
bästa att göra. Han visste att han säkert inte skulle genomföra en underbar<br />
ceremoni, men mitt i allt detta, vem brydde sig? Mitt i detta kaos, mitt i all<br />
denna död, vem märkte ens vad som hände?<br />
“Djävulen vilar över oss”, sade han och bröt tystnaden. “Djävulen vilar över<br />
Maryville och han har gjort det mycket länge. Han har förstört för oss, han har<br />
bränt v˚ara skörder och han har vägrat oss värme och Guds ljus. Idag tog Han
432 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
sina offer. Han tog sina offer i form av tre mycket goda människor.”<br />
Han tystnade, och s˚ag ut över folket. De flesta var tysta. N˚agra snyftade<br />
av sorg. N˚agonstans viskade ett barn n˚agonting ohörbart. Mario s˚ag ned p˚a de<br />
ansiktslösa kropparna under sig.<br />
“Jag lärde känna Maik Senvy först när stormen börjat. Efter fader Claren-<br />
tons olycka var Maik den första att erbjuda sin mycket behövliga hjälp till mig,<br />
efter att jag hade f˚att ärva s˚a mycket arbete. Han var en god man, det fick jag<br />
erfara i första hand. Även innan dess kände jag självklart till honom, som den<br />
polischef han var, och jag vet att han alltid har varit till stor hjälp för staden.”<br />
Han svalde. “Han var en god man. L˚at oss be för Maik Senvy.”<br />
De flesta av ˚ask˚adarna slöt ögonen, vissa kramade varandras eller sina egna<br />
händer i bön. Även Mario slöt sina ögon.<br />
“Vi tackar dig, Gud fader, för den tid vi fick spendera med Maik Senvy, din<br />
son och allas v˚ar bror”, sade Mario och vissa av ˚ask˚adarna repeterade hans ord,<br />
andra teg. “Vi tackar dig, Gud fader, för att du ˚ater tar hand om Maiks själ,<br />
när han kommer till dig i himlariket. Tack Gud.”<br />
“Tack Gud”, repeterade ˚ask˚adarna i en mun.<br />
Mario öppnade sina ögon och s˚ag ut över folket, som gjorde detsamma.<br />
“En olycka kommer sällan, säger ett gammalt ordspr˚ak”, sade han sedan.<br />
“Tyvärr r˚adde detsamma med vad som hände här. Inte bara dödades Maik<br />
Senvy när han sökte stoppa pojken Northen, utan tv˚a andra goda människor<br />
föll offer denna dag. Cecilia och Steven Northen, Amid Northens mor och far,<br />
blev bägge dödade när de försökte stoppa sin son.”<br />
Mummel utbröt av spänningen och minnen, trots att rykten redan g˚att runt<br />
till den graden att precis alla kände till omständigheterna.<br />
“Jag fick aldrig chansen att lära känna dessa människor”, fortsatte Mario,<br />
“men de lämnade bakom sig ett andra barn. Natalia, vill du...”<br />
Marios blick fann Natalia Northen, där hon stod ensam i folkhopen. Hennes<br />
ögon mötte hans för ett kort ögonblick, sedan vände hon sig om och gick ifr˚an
gruppen.<br />
433<br />
“Na —”, började Mario nervöst men hann inte mer förrän hon började att<br />
sm˚aspringa och sedan slog igen toalettdörren efter sig.<br />
Ett brus av mummel utbröt igen, nu mycket högre och mycket mer utbrett,<br />
men Mario avbröt högljutt alltet.<br />
“L˚at oss be för Cecilia och Steven Northen”, sade han s˚a högt han kunde.
434 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
3<br />
S˚a fort som han hört själva begravningsceremonin börja, smög Clarenton<br />
s˚a tyst han kunde ut fr˚an köket. Han skyndade förbi ing˚angen till kyrkosalen<br />
utan att bli sedd (trodde och hoppades han), kom till hallen och började sedan<br />
att klä p˚a sig skor och jacka, över de tjocka strumpor och den stora tröja han<br />
redan satt p˚a sig i förväg. Han var inte ung längre, och även en ung man kunde<br />
lätt frysa ihjäl i den storm som p˚agick utomhus denna natt.<br />
Den gamle mannen stelnade till när han hörde n˚agons steg. Ett ögonblick<br />
var han helt säker p˚a att n˚agon skymtat eller hört honom, och nu gick fr˚an<br />
kyrkosalen till hallen för att fr˚aga vad han pysslade med.<br />
Clarenton pressade sig mot väggen s˚a att n˚agon som gick förbi inte genast<br />
skulle se honom, och han började fundera p˚a olika historier han kunde använda<br />
som förklaring till vad han var p˚a väg att göra. Han hann dock inte komma p˚a<br />
n˚agon, förrän stegen skyndade förbi hallen utan att titta in. Han kikade ut fr˚an<br />
dörrkarmen, och hann precis se ryggen p˚a en ton˚arsflicka skynda förbi, innan<br />
den sprang in till toaletten och stängde dörren efter sig.<br />
Han andades ut, men visste ocks˚a att det varit alldeles för nära, och han<br />
skyndade p˚a. Han drog snabbt p˚a sig ett par handskar som han fann p˚a golvet<br />
och som han inte visste vems det var. Ögonblick senare slog han igen dörren<br />
bakom sig, och trots sina gamla ben sprang han den första biten ifr˚an kyrkan.
4<br />
435<br />
Amid Northen s˚ag in i brasan, där han satt inför den med Mia. Hon s˚ag<br />
intet annat än eld i den, men han s˚ag skuggor, siluetter, bilder, alltsammans<br />
röra sig bland l˚agorna.<br />
Amid lade p˚a ännu en vedklav fr˚an högen intill, och matade elden med<br />
den. Den slickade girigt i sig den nya födan, och därur föddes nya bilder. Amid<br />
Northen stirrade rakt fram p˚a dem, som en blind man ser in i ingentinget<br />
framför sig.<br />
Han s˚ag en grupp människor röra sig genom ett hav av snö. S˚ag dem trotsa<br />
vindarna och snön som slog emot dem v˚aldsammare än n˚agonting. I fören av<br />
de fyra s˚ag han samma man som han först antagit sig ha dödat, och som sedan<br />
hade undkommit hans vrede ˚aterigen utanför kyrkan — det vrede Maik Senvy<br />
fallit offer för.<br />
“Aaron”, viskade han, blängandes mot elden.<br />
“Vad?”<br />
Mia hade somnat i hans knä, och vaknade nu till och s˚ag förvirrat upp p˚a<br />
honom.<br />
“Fader”, sade Amid, ignorerandes Mia.<br />
“Ja”, hörde han Génoli säga, och han s˚ag Vitsvartsnubbens siluett uppen-<br />
bara sig i ett hörn av elden.<br />
“De kommer efter oss.”<br />
“Jag vet.”<br />
“Amid, vem pratar du med?”, fr˚agade Mia sömndrucket, och kliade sig i<br />
ögonen.<br />
˚Aterigen ignorerade han henne.<br />
“Vad ska vi göra?”, fr˚agade han istället in i Génolis eldansikte.<br />
“Vargarna”, svarade Génoli. Amid nickade i samförst˚and.
436 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
Plötsligt kände han Mias hand mot sitt bröst, knuffandes p˚a honom. Han<br />
tittade ned.<br />
“Vad?”<br />
“Du pratade”, sade hon, “i sömnen tror jag.”<br />
Amid s˚ag upp mot elden men bilderna var försvunna. Sedan s˚ag han ned<br />
p˚a Mia igen.<br />
“Ja”, sade han kort och hon log sitt speciella leende mot honom. Sedan<br />
böjde han sig ned och kysste henne.
5<br />
437<br />
Hela sitt liv hade Albert James Clarenton sökt efter Gud, och mer än en<br />
g˚ang hade han varit säker p˚a att han funnit Honom.<br />
När han var ung hade hans far talat med honom om Gud, och han hade lärt<br />
sig att vad han än s˚ag s˚a fanns han där ute — n˚agonstans bortom all ondska<br />
och all förvirring i världen. N˚agonstans fanns det eviga ljuset och brann för just<br />
honom.<br />
Hösten 2005 var första g˚angen som Clarenton varit helt säker p˚a sin sak.<br />
Det var första g˚angen som han inte tvekat över huvud taget.<br />
Gud hade inte varit den han väntat sig. Han hade alltid f˚att höra att Gud var<br />
godhetens ledstjärna, att Gud var skaparen som älskade sin skapelse. Clarenton<br />
visste nu att detta inte stämde. Han visste nu att Gud var en grym varelse, i<br />
varje fall till en viss grad.<br />
Clarenton hade studerat i alla fall en del teologi i sin ungdom, och förstod<br />
grunderna i traditionellt icke-kristna trosformer som gudsförnekande ateism,<br />
filosofisk nihilism, och religiös panteism och deism. I sitt läsande hade David<br />
Humes ord om varför det finns ondska i världen fastnat p˚a honom:<br />
“Är Gud villig att förgöra ondskan, men har inte förm˚agan? D˚a är han inte<br />
allsmäktig. Har han förm˚agan, men ej viljan? D˚a är han malevolent. Är han<br />
b˚ade villig och har förm˚agan? Varför finns d˚a ondska?”<br />
Clarenton hade lärt sig med tiden av andra kristna män, att Gud visst hade<br />
b˚ade viljan och förm˚agan. Denna v˚ar jord är ett test, hade han lärt sig, en<br />
prövning av v˚ar tro, och en dag, efter ˚aterkomsten av Kristus, skulle vi ärva<br />
nya himlar och en ny jord. Samtidigt fastnade denna David Humes tanke p˚a<br />
Clarenton, och han hörde mer av ˚asikterna av panteisterna, som inte trodde p˚a<br />
en personlig gud utan ans˚ag att hela universum i sig var Gud. Och han hörde<br />
˚asikterna av deisterna, som inte trodde p˚a en närvarande gud, utan trodde att
438 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
skaparen av v˚ar värld och v˚ar ras hade begett sig, p˚a ett sätt eller ett annat,<br />
och inte längre fanns här och brydde sig om oss. Han hade fascinerats av tankar<br />
fr˚an de moderna deisterna, som hade format en tolkning kring klassisk religion,<br />
modern kosmologi och science-fiction, och som nu diskuterade att den vi ser som<br />
Gud, den som skapade oss, egentligen kunde vara en annan ras, en utomjordisk<br />
eller till och med intergalaktisk ras bortom v˚ar först˚aelse, som för oss skulle<br />
framst˚a som gudomlig.<br />
Han hade alltid förnekat dessa idéer, trots att han kunde finna dem fascine-<br />
rande och tänkvärda, och han hade alltid ˚aterkommit till sin kristna gud. Nu<br />
hade han konfronterats med Gud själv, och tanken p˚a en deistisk varelse — som<br />
˚atervänt till sin skapelse i en stund av nöd — kändes inte längre lika omöjlig.<br />
Han antog att Gud p˚aminde honom lite om en viss lärare som han hade haft<br />
i grundskolan — sträng och ständigt arg när n˚agon misskötte sig, men innerst<br />
inne var Clarenton säker p˚a att han brydde sig mycket om alla eleverna. Han<br />
bara visste att han behövde vara sträng för att f˚a resultat.<br />
Clarenton antog att detsamma gällde med draken.<br />
†<br />
Den första tiden var enklast. Stormen hade visserligen h˚ardnat sedan han<br />
tittade ut genom fönstret i förberedelserna (eller s˚a kändes det bara s˚a), men<br />
hann var full av energi och hans vilja att ta sig fram˚at pumpade blodet i hans<br />
˚adror som aldrig förr.<br />
Han förstod att han inte skulle ha det s˚a lätt mycket länge till. Hans ben<br />
började allt oftare att fastna i den djupa snön, och allt oftare behövde han<br />
stanna till för att andas, eller dra upp jackan tätare över sin nacke och haka.<br />
Efter ett tag kände han inte sitt ansikte för kölden. Han fortsatte fram˚at, utan<br />
att tveka.<br />
Först när han vandrat en bra stund, började Clarenton att tänka p˚a sin<br />
plan. Tänkte han skynda ifatt gruppen med Aaron och de andra, och försöka
stoppa dem? Skulle han försöka övertala dem med n˚agon lögn, eller skulle han<br />
använda v˚ald?<br />
439<br />
Han skrattade till av tanken p˚a att försöka använda v˚ald mot de fyra fullvux-<br />
na männen. Alla fyra kunde säkert var och en sl˚a den gamle mannen medvetslös<br />
utan problem, om de s˚a behövde. S˚a vad skulle han göra? Skynda förbi dem i<br />
smyg, n˚a Amid Northen och varna honom? Var var Amid Northen ens? Skulle<br />
han inte dö i stormen?<br />
Clarenton var förvirrad och visste inte vad han skulle göra, men han fortsatte<br />
fram˚at, och hoppades att Gud skulle visa honom en väg.
440 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
6<br />
När Vargarna kom till de fyra hade de vandrat i vad som kändes som tiotals<br />
timmar. Är inte det en vacker klyché, att tid g˚ar l˚angsammare eller snabbare?<br />
“Det känns som en evighet sedan”, “det känns som om det var ig˚ar”... berättare<br />
använder det i böcker, sagor och visor, men inte bara för att det är ett praktiskt<br />
sätt att göra en tr˚akig beskrivelse i alla fall aningen intressantare, utan för att<br />
det är sanning.<br />
Vi upplever tiden olika, och enligt den generella relativitetsteorin finns plat-<br />
ser i Universum som rör sig snabbare respektive l˚angsammare. En av de mest<br />
fascinerande amatörteorier jag hört om livets mening, är att hela v˚art univer-<br />
sum bara är en subatomisk partikel i en regndroppe under sitt fall fr˚an skyn i<br />
en fjärran värld, och att tiden vi upplever som miljarder ˚ar innan Universum<br />
imploderar i själva verket är tiden mellan det att regndroppen skapas till det<br />
att den n˚ar marken.<br />
Motvinden var nu värre än förut, men änd˚a kunde inte resan ta längre än<br />
fyra timmar där de skyndade sig allt de kunde genom snön, deras ben ömmande<br />
och deras hy h˚ard som krokodilskal av kölden. Änd˚a kändes det som s˚a mycket<br />
längre, och jag vet inte själv hur mycket psykologi, hur mycket fysik som var<br />
inblandat i stunden, för även om tiden tycks g˚a l˚angsamt, vem blir hungrig?<br />
Vem törstar? Vem blir trött — inte utmattad utan sömnig?<br />
Jag vet inte själv hur mycket det var den olidliga väntan inför Den sista<br />
striden som tyngde dem, och hur mycket det egentligen var en fjärran kraft,<br />
den kraft du eller jag aldrig kommer att först˚a.<br />
De ville ge upp. Alla av dem tänkte i hemlighet p˚a hur underbart det skulle<br />
vara att lägga sig ned och vila, att hoppas att allt ordnar sig i alla fall. Att de<br />
säkert skulle dö i snön spelade i ögonblicket ingen större roll.
441<br />
Naiviteten tog över, och alla tänkte de i alla fall en g˚ang Vad spelar jag för<br />
roll i det hela? Vad gör det för skillnad om jag bara slutar nu och l˚ater de andra<br />
g˚a vidare?<br />
Det handlar inte om rädsla, det handlar inte om förrädelse. Det handlar om<br />
oförst˚aelse av var en människa st˚ar i det stora hela.<br />
Alla ville de vända om, trots att de visste att de m˚aste ha g˚att över halvvägs<br />
och det var lika l˚angt ˚at bägge h˚all. Alla ville de komma tillbaka in i kyrkan<br />
och slappna av, ta en varm kopp choklad och kanske bara sova, kanske sätta<br />
sig i en grupp och spela Trivial Pursuit en stund.<br />
Men alla tänkte de, när svagheten och mörkret kom krypande, p˚a Marios<br />
saga. Alla ˚aterfick de styrkorna, och alla kämpade de vidare.<br />
Jimmy Tour hade bara n˚agra kilometer fr˚an kyrkan börjat att slinka efter,<br />
fr˚an att fr˚an en början ha g˚att först, till att snart vara sist. Hade inte Aaron<br />
märkt honom där, hade förmodligen ingen gjort det, och han hade hamnat efter<br />
dem alla och först när det var för sent hade de börjat fundera p˚a vad som hände<br />
med honom.<br />
Han var en man av stolthet, trots sin ˚alder och trots sin historia av att leva<br />
utan att f˚a n˚agonting alls gjort. Han hade hellre lagt sig ned i snön och dött,<br />
än ropat p˚a de andra att assistera honom, trots hans ˚alder och de svaga ben<br />
som följer den. Aaron förstod honom, liksom han förstod att han skulle gjort<br />
precis likadant i samma position. S˚a när Jimmy Tour hamnade efter hjälpte han<br />
honom utan ett ord, och stöttade honom mot sin axel utan minsta kommentar.<br />
När den gamle cowboyen blev allt för trött för att röra sig, och började stanna<br />
till allt oftare, bad Aaron de andra att stanna för n˚agra minuter, med sin hand<br />
dramatiskt lagd mot det av Amid Northen orsakade s˚aret i hans mage. De hade<br />
stannat till, väntat en stund, och sedan hade de alla g˚att vidare när Jimmy<br />
Tour kände sig bättre.<br />
S˚a gick de vidare i snön, sina fotsp˚ar skapade och lika hastigt dolda av den<br />
fallande snö i den asfalterade väg där de gick, kantade av skogar som ledde upp
442 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
mot öns ände, klipporna mot vattnet och Gudaborgen.<br />
†<br />
Tim Alfredsson gick med tunga steg fram˚at längs vägen i mörkret, hans<br />
väldiga kropp gungande där han klampade fram, ned˚at när han sjönk ned i<br />
snön och upp˚at när han mekaniskt tog sig upp för nästa steg. Reflexivt s˚ag han<br />
ständigt omkring sig liksom han gjort sedan han tog fören, ständigt kikandes<br />
ut mot de mörka, snötäckta skogarna, fram˚at i den oändliga vägen och bak˚at,<br />
mot Kim, Aaron och Jimmy Tour där de vandrade s˚a fort de kunde i försök att<br />
h˚alla hans takt.<br />
Ibland ville han stanna till och invänta dem, l˚ata dem f˚a den paus de<br />
behövde även om han personligen kunde vara utan den, men samtidigt viss-<br />
te han att de alla hade mycket br˚attom. Mötet i kyrkan hade sinkat dem, och<br />
de var betydligt längre bakom Amid Northen än de borde. Varför de behövde<br />
n˚a dem, det visste han inte, men han visste att Aaron var säker p˚a att det var<br />
livsviktigt, och han hade känt Aaron sedan han var ett litet barn. Om Aaron<br />
var säker p˚a n˚agonting, d˚a menade han allvar. Av samma princip var det s˚a att<br />
om Aaron ans˚ag n˚agonting vara livsviktigt för honom, s˚a var det i själva verket<br />
snarare livsviktigt för Universum. Tim anade inte hur rätt han hade.<br />
De hade just passerat en lätt sväng (det intressantaste att hända vägen<br />
p˚a mycket länge, och äntligen en definieringspunkt i fr˚agan var exakt de var<br />
i denna värld där allt var lika identiskt täckt av vit snö), när han mekaniskt<br />
blickade ut mot skogen p˚a sin högra sida, och s˚ag dem.<br />
Nej, han s˚ag inte riktigt vad det var, men han s˚ag siluetterna, en ljusare<br />
mörk i det kolsvarta mörkret som var skogen om natten, och han s˚ag vitan av<br />
deras ögon, liksom lysande mot mörkret.<br />
Tim stannade upp, de andra förv˚anat stannandes bakom honom och und-<br />
randes vad som hände, och han skymtade bara precis vad det egentligen var<br />
innan de hunnit stiga ut ur skogen.
443<br />
Det han s˚ag var vargar. fyra stycken — tv˚a framför, tv˚a bakom som i ett led<br />
— med smutsigt svart päls, lysande vita ögon och gapande munnar, väntandes<br />
p˚a maten med sina vassa tänder visande och sina hungrande tungor dallrande<br />
fr˚an käftarna. Det ögonblick han hade, funderade Tim för sig själv hur han<br />
visste att de var vargar — var inte hundar en mycket mer logisk slutsats? Hade<br />
han, som bara sett vargar p˚a foton och aldrig p˚a riktigt, verkligen förm˚agan att<br />
skilja en varg fr˚an en stor och v˚aldsam hund? Tim ställde sig denna fr˚aga, men<br />
kom som hastigast fram till att han var säker. Varför visste han inte, men han<br />
var säker. Det var vargar.<br />
Han stirrade rakt p˚a dem, i ett fruset ögonblick av momentär förv˚aning,<br />
chock och skräck, och vaknade inte upp förrän den ena vargen morrande lutade<br />
sig fram˚at och plötsligt rusade mot honom i anfall, de vita ögonen brinnande.<br />
Tim slängde sig ˚at sidan i samma ögonblicket som vargen skulle ha landat rakt<br />
p˚a honom och slitit honom i bitar, och vargen morrade ilsket där den landade<br />
istället.<br />
De tre andra vargarna gick till angrepp mot Jimmy Tour, Aaron Christian<br />
och Kim Nordström respektive, i samma stund som de tre människorna förstod<br />
vad som p˚agick.<br />
Aaron knuffade reflexivt undan Jimmy, och undgick samtidigt precis sitt<br />
eget anfall, när hans varg kom stormande. Den gamle cowboyen föll handlöst<br />
i snön och tappade sin hatt i farten, och hans varg gick istället över till att<br />
hoppa p˚a Aaron, som skickligt slog till vargen i bakhuvudet samtidigt som han<br />
hoppade undan. Knappt rörd — men irriterad som f˚a — morrade vargen ilsket,<br />
där den l˚ag i attackläge i snön.<br />
Samtidigt var inte Kim lika kvick som Aaron och Tim. Chockad s˚ag han<br />
vargen komma emot honom ögonblickssnabbt, och han började precis ana att<br />
den skulle bli hans död när han s˚ag en ny gestalt stormande fr˚an sidan, mot<br />
vargen. Tim Alfredsson landade rakt p˚a vargen, och Kim hörde tydligt vargens<br />
ryggrad knäckas när den trycktes h˚art emot snöbädden, och den förblev orörlig.
444 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
†<br />
Ropa inte hej förrän du kommer över ˚an har vi alla hört s˚a m˚anga g˚anger,<br />
och änd˚a kan vi aldrig l˚ata bli. Därför stannar denna grupp till för att ropa just<br />
hej för den ena av fyra vargars död, och hade det inte varit för detta ögonblick<br />
hade det som hände inte hänt.<br />
Tim Alfredsson l˚ag flämtande över den döda vargen, Kim Nordström stod<br />
stirrande av skräck och s˚ag p˚a. Jimmy Tour l˚ag ännu i snön, i chock och utan<br />
möjlighet att komma upp varken mentalt eller fysiskt.<br />
Och Aaron stod med tv˚a vargar emot sig, den tredje p˚a väg till attackläge<br />
en bit bort, och han stannade upp att titta p˚a den enda som l˚ag död mellan<br />
Kim och Tim. Det var d˚a tv˚a vargar flög genom luften emot honom.<br />
Han hann precis vände sig, och resa sin högra arm i reflexivt självförsvar,<br />
men en arm är sällan n˚agonting som stoppar ett blodtörstigt rovdjur, och s˚a<br />
är det knappast förv˚anande att veta att den första vargen bet honom rakt<br />
i handleden, och med blod b˚ade rinnande och sprutandes fälldes Aaron till<br />
marken av de tv˚a vargarna tillsammans.<br />
†<br />
“Aaron!”, utropade Tim genom den kringbl˚asande snön, och han s˚ag suddigt<br />
hur sin vän föll till marken med bägge vargarna över sig. Han kastade sig upp<br />
och hann inte tänka förrän han drog den oanvända revolvern ur Kim Nordströms<br />
höfthölster. Men innan hann hunnit ens tänka p˚a hur man använda detta vapen<br />
(det är n˚agonting med osäkring det är det alltid i filmerna n˚agonting med<br />
osäkring att osäkra vapnet)<br />
s˚ag han i ögonvr˚an den tredje vargen komma springande emot honom. Det<br />
hade varit för sent — för han kunde inte tänka vare sig logiskt eller reflexivt
i ögonblicket — vore det inte för n˚agonting som f˚angade tag om vargens ben<br />
i luften och fick den att förv˚anat falla omkull i snön. Som i ett ögonblick av<br />
klarhet osäkrade han reflexivt vapnet<br />
(hur visste jag —)<br />
445<br />
och han avfyrade ett skott rakt i den liggande vargens ansikte, s˚ag det<br />
explodera i ett hav av blod, ben och hjärnsubstans och skymtade sedan bara<br />
förbi Jimmy Tour och ins˚ag kort att det var han som fällt vargen innan han<br />
(Aaron)<br />
vände hela sin kropp om och avfyrade skott efter skott mot de tv˚a vargarna<br />
över Aaron innan de stillnade, och krutröken hastigt försvann i stormen.<br />
När röken l˚angsamt steg, ins˚ag han panikslaget att inte bara vargar l˚ag döda<br />
över Aarons kropp.<br />
“Aaron!”<br />
Röken reste sig som i en dröm. Stilla. L˚angsamt. Som p˚a ett foto.<br />
Det är inte sant.<br />
En fot.<br />
“Aaron!”<br />
Snälla säg inte att jag —<br />
†<br />
Jimmy Tour skyndade sig fram och slängde utan minsta respekt undan den<br />
döda vargen som säkerligen vägde sextio kilo men det ser s˚a enkelt ut när den<br />
ligger —<br />
“Aaron!”<br />
Det är han.<br />
“Kim”, viskade Tim och släppte den varma revolvern i snön.
446 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
7<br />
Amid Northen vaknade av en mardröm, fortfarande i sittande ställning och<br />
utan att han mindes att han hade somnat. Vad han hade drömt visste han<br />
inte, han mindes inte ens den minsta detaljen, men han visste att det var en<br />
mardröm och han visste att han inte ville veta av den.<br />
Elden i den öppna spisen var inne p˚a sitt sista, glödande kol. Stormen<br />
härjade ännu där ute i mörkret. Mia l˚ag ännu med sitt huvud i Amids knä,<br />
och s˚ag upp p˚a honom med klara ögon.<br />
“Godmorgon”, sade hon.<br />
“Har du sovit?”<br />
Hon skakade p˚a huvudet, och han sträckte sig efter sin tröja — när elden<br />
börjat att dö hade det blivit allt kyligare i rummet och tröjan var säkerligen<br />
torr och kanske till och med ljummen nu — men Mia stoppade hans hand.<br />
“L˚at den vara”, sade hon.<br />
“Det är kallt.”<br />
Hon satte sig upp och lade sin hand mot hans hals, och lade varsamt sina<br />
läppar mot hans i en kyss. De stannade till, och Amid s˚ag p˚a henne, munnen<br />
öppen som han vore p˚a väg att säga n˚agonting, men han lät bli och s˚a kysste<br />
han henne tillbaka.<br />
Med Amid under sig lade sig Mia ned p˚a den kalla marken, och hon skakade<br />
av spänning och längtan när hans armar drog av henne linnet och knäppte av<br />
henne beh˚an, innan de smekte och kysste varandra, tills de till sist inte kunde<br />
motst˚a akten av kärlek.
8<br />
447<br />
Tim kunde inte röra sig. En del av honom ville gr˚ata och en annan ville<br />
skrika, av smärta och av ilska. Ännu en del av honom ville springa iväg fr˚an<br />
allting, springa till klipporna vid Maryvilles slut och kasta sig ned i de svarta<br />
v˚agorna.<br />
Jimmy Tour lyckades med möda att kasta undan en av de tv˚a vargar som<br />
l˚ag över Aarons kropp, men Tim kunde inte bry sig om varken att hjälpa den<br />
gamle mannen, eller att tänka p˚a Aaron i denna stund. Han visste hur självisk<br />
han var, hur idiotisk han var som i just detta ögonblick inte tänkte p˚a att hans<br />
bästa vän kunde ligga död i snön, men hela hans uppmärksamhet och hela hans<br />
först˚and var riktad n˚agon annanstans.<br />
Liggande i snön invid Aaron och vargarna l˚ag Kim, blick stilla. Fr˚an hans<br />
huvud s˚ag Tim en rännil med blod rinna och sakta fläcka snön röd. Trots att<br />
han inte s˚ag det för all blod, visste Tim att i huvudet fanns ett pistolskott.<br />
“Jag menade inte —”<br />
“Tim”, flämtade Jimmy Tour som lyckats komma ˚at Aaron, “han andas.”<br />
Tim hörde honom inte. Han brydde sig inte.<br />
“Jag menade inte.”<br />
Jimmy Tour vände sig ifr˚an Aaron och riktade istället sin uppmärksamhet<br />
mot Kim, vars blod fortfarande v˚aldsamt rann fr˚an huvudet.<br />
“Tim, jag behöver ett tryckförband”, ropade han.<br />
“Jag menade inte.”<br />
“Tim!”
448 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
9<br />
Han föll omkull i snön, och kunde för allt i världen inte resa sig igen. Hans<br />
ben var trötta fr˚an vandringen, b˚ade just denna genom snön och den l˚anga som<br />
kallades livet.<br />
Han kämpade, och förgäves kom han upp p˚a sina ben igen, bara för att<br />
falla framlänges sekunden efter, och med ansiktet före föll han i snön. Där l˚ag<br />
han därefter i vad som kändes som en evighet, ljugandes för sig själv att han<br />
samlade krafterna men egentligen väl medveten om att han bara blev tröttare<br />
och kallare, att han inte skulle komma längre. Inte nu, inte snart, inte n˚agonsin.<br />
Albert James Clarenton s˚ag med trötta ögon genom den mörka natten, och<br />
l˚angt borta tyckte han sig se de fyra siluetterna försvinna längre bort i snöriket.<br />
Han visste att han inte s˚ag dem, han visste att de omöjligen var s˚a nära... men<br />
han visste att de var där. Framför honom.<br />
En sista kraftansträngning ödslades p˚a att försöka komma upp igen, men<br />
det var lönlöst. Aldrig förut hade han känt sig s˚a gammal, s˚a meningslös, s˚a<br />
förbrukad och begagnad. Allt han behövt göra, var att beskydda Amid Northen,<br />
och han skulle f˚a allt han ville ha, det hade han blivit lovad — han kunde ˚aterf˚a<br />
natten med den franska flickan igen, han kunde ˚aterf˚a sin ungdom och sin unga<br />
kropp och sinne... han kunde f˚a alla rikedomar i världen.<br />
Allt han behövt göra för att f˚a allt detta var att beskydda Amid Northen,<br />
och han hade misslyckats.<br />
En man uppenbarade sig inför honom, en man helt klädd i svart, och Cla-<br />
renton kände genast igen honom.<br />
“drake”, sade han utmattat, och mannen s˚ag p˚a honom med en än surare<br />
uppsyn än förut.<br />
draken svarade inte, utan bara s˚ag p˚a honom. Kanske var det tröttheten<br />
och kölden, kanske var det helt enkelt att draken var synligt irriterad om inte
förbannad, men Clarenton tyckte sig se honom helt annorlunda än n˚agonsin<br />
förut, som en annan varelse.<br />
449<br />
“Mästare”, sade Clarenton bedjande när han inte svarade honom, varken<br />
med ansiktsförändring eller med tal. “Jag... jag tigger urskuld, jag —”<br />
“Hur v˚agar du svika oss?”, väste draken, andlös av ilska.<br />
Nu ins˚ag Clarenton vad som var annorlunda med honom, och han beskyllde<br />
kölden att han inte sett det förrän nu: drakens övre ansikte, förut täckt av en<br />
oförklarlig skugga, var nu lika lysande likblekt som resten av hans hy. Hans<br />
skarpa näsa och höga panna var fullt synliga — och hans ögon.<br />
Hans ögon, som för Clarenton inte var annat än det ultimata beviset för<br />
att draken var utom denna värld. Ögonen, smala och s˚a skarpt stirrande, var<br />
inte av en mänsklig färg, utan lysande röda. Clarenton hade träffat en albino en<br />
g˚ang för m˚anga ˚ar sedan, och förv˚anats av den bleka hyn och de röda, nästan<br />
omänskliga ögonen, men trots sitt p˚a senare ˚ar vaga minnet visste han genast<br />
att draken var n˚agonting helt annat. Ögonen var inte bara röda, utan de lyste.<br />
Färgen i pupillerna liksom rörde p˚a sig istället för att ligga i en kompakt massa<br />
av tomhet, och han förstod genast att det som lyste och som fokuserade bort<br />
de mörka pupillerna inte kunde vara annat än ren och skär eld.<br />
Clarenton stod stum och försökte finna ord av urskuld, väl medveten om det<br />
helvete av smärta som mannen inför honom kunde inbringa. Han misslyckades<br />
att finna dem.<br />
“Hur v˚agar du?”, upprepade draken och s˚ag ned p˚a mannen inför honom.<br />
“Du är en patetisk r˚atta p˚a väg att brinna upp skrikande, och det sista du gör<br />
är att slicka dig i stjärten och hugga din fader i handen.”<br />
“Mästare”, sade Clarenton igen. “Förl˚at mig. Jag misslyckades, men jag<br />
kunde inte lyckas för allt i världen — de var för m˚anga emot mig, jag var för<br />
gammal och jag var för svag. Ge mig en ny chans — ge mig styrka kanske, och<br />
jag gör vad som helst för Dig.”
450 KAPITEL 14. VARGARNA<br />
“Du vet vad du kunde ha f˚att”, sade draken och Clarenton visste inte hur<br />
mycket som var hans inbillning och hur mycket som var syner han blev visad,<br />
när mannen i svart höjde en knuten näve och ett bildspel trollades fram mitt i<br />
luften.<br />
Det Clarenton först s˚ag var scener ur sitt liv, som spelades inför honom som<br />
ett minnesbildspel, men han visste att där inte funnits kameror.<br />
Han s˚ag sig själv som ung ton˚aring, sittandes kring en brasa med sprit och<br />
vänner, och de hade varit goda vänner. Han mindes inte deras namn eller vilka<br />
de var, men han mindes att han älskat dem, när han varit för ung för att först˚a<br />
vad kärlek var.<br />
Han s˚ag sig själv tillsammans med en flicka för första g˚angen, blott femton<br />
˚ar gammal. De var b˚ade stupfulla, hon kunde knappt ha varit vid medvetandet<br />
— han hade insett efter˚at att hon i friskt tillst˚and aldrig ha varit med en som<br />
honom — och han lyckades inte ens f˚a st˚and i akten, där han l˚ag över hennes<br />
halvt avklädda kropp.<br />
Han s˚ag sig själv dricka sig onykter till graden av gatuv˚ald i sin hemstad<br />
l˚angt före Maryville, där han br˚akat med en karl över n˚agonting de säkert inte<br />
visste ens d˚a, s˚ag en flaska krossas över sin motst˚andares kind och s˚a byttes<br />
scen igen.<br />
Han s˚ag sig själv med horan i Paris m˚anga ˚ar senare. Han väntade sig först<br />
att se henne bytas ut mot den lilla flickan ur hans dröm, väntade rysandes —<br />
det kändes naturligt numera att förvänta sig det — men det skedde aldrig.<br />
Scenerna bytte ton. Han s˚ag vad som inte längre var hans förflutna utan<br />
hans drömmar, han s˚ag sin framtid s˚a som han kunde ha haft det om saker g˚att<br />
annorlunda. Han s˚ag sig själv sitta p˚a toppen av en tron av guld, med tjänare<br />
omkring sig som serverade honom mat och vin som han önskade. Han s˚ag sig<br />
i ett harem av lättklädda kvinnor som ville ha honom mer än allt annat. Han<br />
s˚ag sina djupaste drömmar.
451<br />
Scenerna tog slut. Den sista bilden, i vilken han stod ute p˚a en plätt med ly-<br />
sande grönt gräs en sommardag, stelnade. Den bleknade och försvann l˚angsamt<br />
i vinden som tjock cigarrök, och Clarenton ville ropa att l˚ata den stanna kvar,<br />
men ville samtidigt inte ge draken fler skäl att straffa honom.<br />
“Mästare”, sade han när bilden försvunnit helt, och han s˚ag bedjande p˚a<br />
draken.<br />
Clarenton sträckte ut en hand och tog om den svarta mannens ben, men<br />
draken l˚atsades som om han inte märkte honom.<br />
“Förl˚at mig. Ge mig en ny chans — jag kan göra bättre.”<br />
“Nej”, sade draken och s˚ag p˚a honom med allt annat än förl˚atelse. “Det kan<br />
du inte.”<br />
Sedan vände han sig för att g˚a, men Clarenton greppade allt h˚ardare om<br />
hans smalben med sin spröda, gamla hand. draken drog till, men den gamle<br />
prästen vägrade att släppa och drogs för ett ögonblick efter honom i snön.<br />
Sedan vände sig draken igen, och riktade en h˚ard spark mot Clarentons ansikte,<br />
och den gamle prästen släppte reflexivt taget när han kände sin näsa knäckas<br />
och varmt blod rann och temporärt lindrade kölden i ansiktet innan tinandets<br />
smärta bröt sig in i hans medvetande.<br />
“Mästare”, viskade Clarenton efter draken, där han gick ut i stormen och<br />
försvann.
452 KAPITEL 14. VARGARNA
Kapitel 15<br />
Vägs ände<br />
453
454 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
Aaron!<br />
Mörker.<br />
Aaron!<br />
Mörker.<br />
AARON!<br />
LJUS.<br />
1<br />
†<br />
Jimmy Tour satt mellan Kim och Aaron, lutad mot en av vargarnas döda<br />
kropp. En kort stund värmde den honom fr˚an den virvlande snön, sedan blev<br />
även den isande kall.<br />
Tim hade satt sig intill, när han till sist lyckats skärpa sig och lugna ned sig.<br />
Han hade fortfarande inte sagt ett ord, och det hade inte Jimmy Tour heller.<br />
Det fanns ingenting att säga.<br />
Kim var inte död, men de antog bägge tv˚a — i tystnad — att han var döende.<br />
Han hade ett djupt skotth˚al strax över sitt ena öra, ett skotth˚al stort nog att<br />
ha rivit bort en stor del av hans h˚arfäste och ögonbryn, och blodet strömmade<br />
fortfarande i alldeles för stora mängder ut över halva hans ansikte, trots den<br />
reva av en tröja som Jimmy Tour bundit över s˚aret. Kim var medvetslös, och<br />
Jimmy Tour anade, utan n˚agon som helst medicinsk utbildning, att han aldrig<br />
skulle vara sig själv igen även om han vaknade.<br />
Aaron var inte lika illa däran, men det var änd˚a mycket illa. Hans kropp<br />
var sargad bortom igenkännedom. Hans hals bar ett kanske inte djupt, men<br />
änd˚a mycket synligt s˚ar. Hans jacka var uppriven vid bröstet, och det rann<br />
blod ur hans näsa. Jimmy Tour hade tagit en remsa av samma tröja som han<br />
använt p˚a Kims s˚ar, och bundet det kring Aarons hals, och han hade här lyckats
lindra blödningen ganska accepterbart. S˚aret p˚a bröstet var en minimal skr˚ama<br />
i jämförelse, men det var änd˚a ett allvarligt problem att hans jacka var uppriven<br />
p˚a det viset i detta väder.<br />
455<br />
De satt tysta i vad som kändes som en evighet. Tim tänkte p˚a en sak och<br />
en sak allena — hans ansvar i det hela. Jimmy Tour tänkte p˚a n˚agot än värre.<br />
“Hur länge väntar vi?”, fr˚agade han Tim efter en evighet av tystnad.<br />
“Vad?”<br />
“Om de inte vaknar.”<br />
Tim s˚ag först förbryllat p˚a den gamle cowboyen, sedan vände han sig sakta<br />
först mot Aaron, sedan mot Kim.<br />
“Om Aaron hade rätt”, fortsatte Jimmy Tour, “och jag är växande säker<br />
p˚a att han hade det... s˚a är detta uppdrag vi har livsviktigt. Det är större än<br />
honom. Det är större än oss alla.”<br />
“Du vill lämna dem här.”<br />
“Det sade jag inte. Men vi kanske behöver börja tänka p˚a hur länge vi är<br />
beredda att vänta p˚a vad som kan sluta i döden.”<br />
“döden?”<br />
“Köld och brist p˚a antibiotika kanske känns naturligt och mysigt, men det<br />
är generellt ingen bra rehabiliteringsform.”<br />
Tim Alfredsson s˚ag p˚a Aarons medvetslösa kropp, och tänkte efter. Han<br />
höll p˚a att p˚apeka n˚agon idé, när Aarons mun öppnades och han uttryckte ett<br />
mardrömslikt vr˚al, ett vr˚al som fick bägge männens h˚ar att resa sig i deras<br />
nackar. Sedan stelnade Aaron igen, och hans mun formade istället ett leende.<br />
“Aaron?”<br />
“Kom med oss”, sade Aaron i en fruktansvärt melodisk stämma som inte<br />
var hans egen, och som fick Tim och Jimmy Tour att bägge börja rysa, och vilja<br />
fly därifr˚an. “Följ oss.”
456 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
2<br />
När Aaron vaknade mindes han ingenting. Först trodde han att han hade<br />
huvudvärk, men när han piggnade till en aning ins˚ag han att han m˚aste ha<br />
tinnitus. S˚a ansträngde han sig mer och ins˚ag att han inte alls hörde ett ringande<br />
— han hörde ingenting alls.<br />
Tystnad är ett förvirrande koncept, tänkte han för ett ögonblick. Komplett<br />
tystnad r˚ader inte fr˚an det ögonblicket som det encelliga embryot skapas i en<br />
sörja av placenta och blod, till det att det sista andetaget dras och hjärtat sl˚ar<br />
för allra sista g˚angen.<br />
Aaron vaknade till p˚a riktigt och började greppa att han var vaken. I samma<br />
ögonblick tappade han tanken om tystnad och han började istället att försöka<br />
koppla var, när och hur han var. Han slog upp ögonen, och blev genast förvirrad<br />
av omgivningen, som var helt vit — inte som i snöigt vit, utan som i faktisk<br />
avsaknad av färg. Den som säger att svart är resultaten av varken ljus eller<br />
färger ljuger, ins˚ag han i denna stund, för denna värld hade varken färger eller<br />
ljuskälla.<br />
Han ställde sig hastigt upp, och tog sig om huvudet när allt plötsligt svart-<br />
nade till och synen gick fr˚an klarvitt till svart och vidare till suddigt gr˚att och<br />
tillbaka till vitt. Han hade ställt sig för plötsligt.<br />
“Hall˚a?” ropade han försiktigt ut i det vita, efter att han piggnat till och<br />
började se klart igen. Först hörde han inget svar alls, men efter n˚agra sekunder<br />
kom samma ord tillbaka, men med en helt annan, skrovlig, sjuk, nästan döende<br />
röst.<br />
Aaron tvekade. Han hade sv˚art att definiera varifr˚an rösten kom, kanske för<br />
att den kommit s˚a plötsligt s˚a att han hade blivit för chockerad för att tänka<br />
efter. Han vände sig försiktigt om, men överallt var det vitt, ingenstans syntes<br />
en person. Hade han inbillat det?
“Vem där?”, ropade han till den osynliga mannen.<br />
˚Aterigen en paus, och sedan:<br />
“<strong>Här</strong>.”<br />
457<br />
Rösten lät närmare, nu helt klart bakom honom, och han vände sig om att<br />
möta den.<br />
Framför Aaron stod en mycket gammal man, lutad mot en rullator, en man<br />
med ett blekt ansikte täckt av rynkor. De sorgsamma ögonen s˚ag nästan ut att<br />
tillhöra en död man, tänkte Aaron utan att veta varför han tyckte det.<br />
Det kunde ha varit upprörande nog att möta en annan människa p˚a en plats<br />
som denna, speciellt när mannen plötsligt dykt upp fr˚an ingenstans, men Aaron<br />
kände dessutom igen mannen. Hans h˚ar var visserligen inte lika tätt placerat<br />
och inte lika mörkt som det varit en g˚ang, men det var fortfarande av samma<br />
lockiga karaktär, och det hängde fortfarande till axlarna. De kalla, bl˚aa ögonen<br />
kanske inte längre lockade samma mängd kvinnor som i mannens ungdom, men<br />
de s˚ag fortfarande ut som ögonen av en man som kunde bedra dig p˚a allt du<br />
hade och n˚agonsin skulle ha.<br />
“Du är jag?”, viskade Aaron försiktigt.<br />
Mannen s˚ag sorgset ned i den vita marken, och s˚ag sedan p˚a Aaron med<br />
ett brutet försök till ett leende, som om han kom att tänka p˚a en anekdot som<br />
mest bringade sorg över att vara försvunnen sedan s˚a länge, trots att stunden<br />
i sig varit lycklig.<br />
“Gör inte som jag gjorde”, sade den gamle Aaron.<br />
“Vad —”<br />
“Gör inte mitt misstag.”<br />
Innan Aaron ens hunnit överväga tanken p˚a vad som sagts ryckte den gamles<br />
alla ansiktsmuskler till, hans ena öga blinkade till och hans händer kramade<br />
s˚a h˚art om rullatorn att det s˚ag ut som om knogarna skulle spräcka skinnet.<br />
Rullatorn ramlade över av mannens tyngd och han föll handlöst mot marken,<br />
där han l˚ag kvar stilla, ansiktet först i marken. Rullatorns hjul fortsatte att
458 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
snurra en kort stund, varefter de sakta lugnade sig och till sist slutade helt.<br />
Aaron stod kvar, stum, och s˚ag p˚a sin egna, döda kropp.<br />
“Är du —”, fr˚agade han försiktigt efter en stund, men avbröt sig själv när<br />
han s˚ag n˚agonting en bit fram i vitheten.<br />
N˚agonting stod en bra bit bort, och han kisade och försökte uttyda vad det<br />
kunde vara. Han misslyckades, och gick istället fram˚at, först ett par försiktiga<br />
steg och sedan ett flertal till. När han kom fram s˚a s˚ag han sig om, och han<br />
ins˚ag att det utan att han märkt det blivit mörkt. Han vände sig om mot det<br />
h˚all han kom ifr˚an, och ins˚ag att han inte längre kunde se rullatorn och sin<br />
egen, gamla kropp.<br />
Aaron svalde djupt och vände sig mot det han g˚att emot. När han s˚ag vad<br />
det var föll han p˚a knä framför den, b˚ade för att f˚anga andan och för att kunna<br />
se den tydligare.<br />
Svart, oklippt och döende gräs klängde intill stenen i mitten, som pekade en<br />
halvmeter upp˚at. Stenen var av en mörkgr˚a färg med mörkare mossa växande<br />
över den. Aaron visste genast att det var en gravsten.<br />
Han svalde ännu en g˚ang medan han böjde sig fram och försiktigt drog<br />
undan den mossa som täckte över texten p˚a den. Först förstod han inte det<br />
enda ord som var ingraverat i stenen. Sedan förstod han alldeles för väl.<br />
“Maryville.”<br />
Aaron var p˚a väg att börja gr˚ata, när han avbröts av ett ljud bakom sig.<br />
Han vände sig hastigt om, och bakom sig s˚ag han en känd karaktär.<br />
Albert Clarenton tog ett stapplande steg emot honom, med uppspärrade<br />
ögon och vidöppen mun. Hans hud var bl˚avit som is, det h˚ar han hade kvar vitt<br />
som snö. Hans kläder bar samma färg, och när han stapplade fram mot Aaron<br />
lät det som sprickande is.<br />
Aaron försökte ta ett stapplande steg upp, men utan att släppa den gamle<br />
prästen med blicken, och han snubblade p˚a gravstenen bakom sig. Stjärnor<br />
dök upp framför ögonen tillsammans med en brinnande smärta när han slog i
akhuvudet i Ingentinget bakom stenen, och när han slet upp ögonen igen stod<br />
Clarenton rakt över honom. Aaron skrek till av chock och panik, och försökte<br />
krypa baklänges medan prästen med stapplande steg tog sig fram˚at.<br />
459<br />
“Du förstörde allt”, sade prästen plötsligt, med raspig och torr röst. Aaron<br />
fastnade där han l˚ag, oförmögen att röra sig.<br />
“Förstörde?”, lyckades han f˚a ur sig.<br />
“Jag var lycklig”, sade Clarenton. “Jag bad till min herre alla dagar, jag fick<br />
vad jag bad om. Gud älskade mig, jag älskade Gud. Och du skulle komma med<br />
din... ateistiska propaganda.” Han bokstavligen spottade ur sig de sista orden.<br />
“Det var—”, försökte Aaron, “det var inte min mening... jag—”<br />
“Allt du rör”, sade en plötslig röst bakom honom, “dör.”<br />
Aaron vände sig om, och p˚a andra sidan om honom, motsatt Clarenton,<br />
stod Sanna. Hon hade p˚a sig de kläder hon anfallts i, och i hennes mage gapade<br />
ett stort, mörkrött s˚ar, med en svart stelnad gegga formad runt det. Aaron<br />
kämpade att inte stirra.<br />
“Jag—”, försökte han, men hon avbröt honom.<br />
“Allt du rör vid dör”, sade hon igen. “Jag älskade dig. Jag trodde att du<br />
kände likadant.”<br />
“Sanna, jag —”<br />
“Och nu är jag borta.”<br />
“Vi är bortom dig nu”, instämde Clarenton.<br />
“Nej”, stönade Aaron.<br />
“Bortom dig och bortom världen.”<br />
“Nej!”, utropade Aaron och lade sina bägge armar över ansiktet. Han blun-<br />
dade s˚a h˚art han kunde, han ville vakna. “Nej!”<br />
“Är detta ditt val?”, fr˚agade en hes röst över honom, och Aaron vaknade<br />
upp som fr˚an en trans. Han hörde inte längre orden, andetagen eller stegen fr˚an<br />
Clarenton eller Sanna.
460 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
Han s˚ag upp mellan sina fingrar, och s˚ag en svartklädd person st˚a framför<br />
sig. Till en början tyckte Aaron att det verkade vara en man, men han ins˚ag<br />
snart att det inte var mer än en pojke, vars svarta kostym fick honom att se<br />
mycket äldre ut än sin unga ˚alder p˚a knappt sjutton ˚ar. Pojken hade kolsvart,<br />
välkammat h˚ar och ett blekt ansikte, och hans ögon syntes knappt bakom det<br />
moln av skugga som vilade över dem — allt som syntes var ett lätt rött sken,<br />
som ögonen av en demon.<br />
“Amid Northen”, sade Aaron andlöst.<br />
†<br />
Amid gick emot Aaron med ett leende, och Aaron ställde sig upp för att<br />
kunna backa undan. Plötsligt överröstes han av en känsla av panik som tidigare<br />
h˚allits tillbaka av chock efter chock, men som nu till sist kunde sippra ut ur<br />
honom, som nu till sist rann över bägaren som en flod.<br />
“Vem är du?”, lyckades han f˚a fram mellan sina vilda andetag.<br />
“Gud”, sade Amid, “och Djävulen.” Aaron märkte hur hes han var. Var<br />
det stormen som gjort detta? Eller var det galenskapen? “Ängeln och demonen.<br />
döden och livet. Glädjen och sorgen.”<br />
“Vad —”<br />
“Vi är allt”, log Amid Northen. “Och du har chansen att bli ett med oss.<br />
Var med oss eller var mot oss. F˚a glädjen och livet, eller f˚a sorgen och döden.”<br />
Aaron trodde för ett ögonblick att Amid skämtade med honom, men han<br />
förstod ocks˚a att den typen av skämt omöjligen l˚ag i pojkens natur. Han var<br />
inte den som ville driva med folk, han var den som ville f˚a jobbet gjort, snabbt<br />
och effektivt. Det var ingen chans att han skämtade om en s˚adan sak.<br />
Han vände sig om och s˚ag p˚a den stela, redan bleknande mannen p˚a marken.<br />
När han vände sig tillbaka stod Amid bara decimeter ifr˚an honom, och Aaron<br />
ryckte till och ramlade nästan över mannen.
461<br />
“Först˚ar du inte hur det l˚ater?”, sade Aaron. “Vem har övertalat dig till<br />
detta? Vem har förstört dig?”<br />
“Ingen har förstört mig!”, röt Amid plötsligt och ilsket. “Det jag talar är<br />
sanning och inget annat än sanning.”<br />
Pojken vände sig om och lade sin ena hand över ansiktet. Han andades<br />
försiktigt in för att lugna sig, och talade sedan med ryggen mot Aaron:<br />
“Du har ett val. Ett mycket enkelt val.” Han vände sig om. “Är du en av<br />
dem, eller är du en av oss? Vill du leva och dö som den primitiva människan,<br />
som den fiende du kan förbli, eller tänker du bli en mästare av tid och rymd,<br />
en ängel, en gudsmäktig varelse av himlarna? F˚a evig lycka och evig kärlek...<br />
bli oförstörbar?”<br />
Aaron svarade inte. Han s˚ag förbluffat p˚a Amids lysande ögon, och försökte<br />
först˚a vad han hörde. Amid Northen log när han ins˚ag att Aaron ens övervägde<br />
tanken.<br />
“Ta din tid”, sade han, “och jag kommer att ˚atervända för att höra vad du<br />
har att säga.”<br />
Amid Northen vände sig om och började g˚a iväg i tomheten. Aaron stod<br />
tyst kvar, försvunnen i sina tankar.<br />
“Northen”, ropade han när pojken börjat försvinna som en prick i avst˚andet.<br />
Amid vände sig tillbaka emot honom.<br />
“Ja?”<br />
“Tror du p˚a allvar att en allsmäktig Gud skulle ge dig all kraft över tid och<br />
rymd utan baktanke? Tror du att han skulle se dig som likvärdig honom om<br />
han kunde l˚ata bli?”<br />
Amid s˚ag förbluffat p˚a honom, och tog sedan ett par hastiga steg tillbaka<br />
mot Aaron.<br />
“Var försiktig med vad du säger nu”, sade han. “Tänk istället igenom detta.”<br />
Han var beredd att vända sig om igen, när Aaron ˚ater talade.
462 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
“Tror du p˚a allvar att han inte kommer att utnyttja dig till den högsta grad,<br />
och sedan slänga bort dig som g˚ardagens —”<br />
“Gud är god”, avbröt Amid i en hes viskning. “Gud vill väl.”<br />
“En god gud skulle inte kräva att vi bad. En god gud skulle inte behöva<br />
den tacksamheten. En god gud skulle inte kräva oskyldiga barn i helvetet för<br />
att de inte blir döpta. En god gud skulle inte kräva resta statyer. Han skulle<br />
inte förstöra torn, eller kräva restriktioner som inte har en jävla poäng till att<br />
börja med.”<br />
Amid Northens ansikte stelnade i ilska och han tog flera steg närmare Aaron,<br />
även om han fortfarande var säkert tjugo meter bort.<br />
“Vad försöker du komma fram till?”<br />
“Lyssna p˚a mig, Northen”, sade Aaron. “Om Gud nu finns, är han inget<br />
mer än en jävla sadist.”<br />
Framför Aaron Christians ögon mörklades Amid Northens ansikte, och hans<br />
ögon blev röda av ilska. I vad Aaron först trodde var en synvilla började pojken<br />
att växa, och p˚a sekunder hade han med ett vr˚al blivit tio meter hög, och med<br />
ilskna, röda ögon och med ˚anga ur sin mun s˚ag han p˚a mannen framför sig.<br />
Sedan tog han ett spr˚ang, och kastade sig över Aaron för att krossa alla hans<br />
ben under sin makalösa tyngd.<br />
“Det är jag som ska förstöra dig”, ropade Aaron innan han kastade sig<br />
baklänges och försvann ur det vita in i mörkret av verkligheten. Hans kropp<br />
tynade bort som om den fallit genom en osynlig dörr i luften. Amid Northen<br />
landade tungt p˚a den vita marken.
3<br />
463<br />
Clarenton hade legat uppgiven i snön, väntandes p˚a sin död — eller drakens<br />
antagligen mycket osannolika ˚aterkomst — i en omätligt l˚ang tid, innan ett ljus<br />
plötsligt lyste upp till höger om honom. Bortom, där det just st˚att ett vanligt<br />
hus liksom andra begravt i snö, var huset försvunnet och snön smält, och istället<br />
s˚ag han rent, grönt gräs. Gräset bl˚aste inte i vinden, för där fanns ingen vind<br />
eller för den delen n˚agon kringbl˚asande snö. Gräset formade en ring, en ring av<br />
gräs som han genast visste att han sett förut även om han inte direkt kunde<br />
göra kopplingen. Allt upphöjdes av dess mitt, en cirkulär badtunna i trä, med<br />
rykande varmt vatten i.<br />
Som i ett mirakel kunde Clarenton plötsligt st˚a upp, och utan att kämpa s˚a<br />
skyndade han sig fram till gräset, till tunnan. Han gick fram och kände p˚a det<br />
rykande varma vattnet med fingret. Utan tvekan steg han i, fullt p˚aklädd, och<br />
väntade sig att vattnet genast skulle värma hans frusna kropp.<br />
Men vattnet var kallt som is, och genast när han satt sig försökte han ställa<br />
sig upp igen, bara för att finna att han inte kunde röra sig. Framför hans ögon<br />
fryste vattnet till is, och han hörde dess sprakande när det klippade fast om<br />
hans förfrusna kropp. Han s˚ag de sm˚a sprickorna i isen formas, och s˚ag sin egen<br />
kropp försvinna fr˚an att synas genom det genomskinligt vatten, till att täckas<br />
av den släta, vita isen. Plötsligt började snön ˚ater att falla, som om n˚agon<br />
tillfälligt h˚allit fast det men nu släppte det igen. Gräset omkring tunnan frös,<br />
och täcktes sakta med ett vitt täcke. Snön föll tätt över isen i tunnan tills allt<br />
var vitt.<br />
“Är det kallt?”, hörde han en röst framför sig, och han s˚ag upp att finna<br />
den lilla flickan fr˚an hans dröm st˚a framför honom intill badtunnan.<br />
Han ryckte till reflexivt, men det bara värkte i hans kropp när han inte<br />
kunde röra den, blockerad av isen.
464 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
“Vem är du?”, viskade han och upptäckte att han bara precis kunde andas<br />
och tala. Isen höll h˚art om hans bröst. “Vad har jag gjort?”<br />
“Du valde draken”, sade flickan och lutade sig över tunnan, varp˚a hon drog<br />
ett smutsigt finger över den kalla isen. Snöflingorna följde med henne i en rad,<br />
och isen under den var bl˚a och kall.<br />
“Jag visste inte”, viskade Clarenton och han kände isen pressa in p˚a hans<br />
kropp till den grad att han bara precis kunde uttala orden, med möda. “Förl˚at<br />
mig. Jag gick fel väg.”<br />
“Du ˚angrar ingenting”, sade flickan kallt. “Du ger upp vägen nu, men bara<br />
för att han har övergivit dig. Och han har övergivit dig för att du svek honom.<br />
Gav han dig en andra chans, skulle du ta den.”<br />
“Nej.”<br />
“Sade jag inte förut att jag vet när du ljuger?”<br />
“Vem är du?”<br />
Flickan svarade inte. Hon s˚ag istället ned p˚a honom med ett sorgset leende<br />
som inte kunde säga annat än vad var det jag sade?<br />
“Det här vattnet kommer att vara kallt för dig tills du ˚angrar dig”, sade<br />
hon sedan. “Därefter kommer du kunna f˚a frid. Men jag tvekar att det n˚agonsin<br />
sker.”<br />
Hon vände sig om, och gick ut i stormen. Clarenton ville ingenting hellre<br />
än att skrika efter henne, f˚a henne att vända om och först˚a att han var ledsen,<br />
trots att han innerst inne inte visste om han verkligen var det. Men han kunde<br />
inte skrika, och hon vände sig inte om hur mycket han än stönade under isen.<br />
†<br />
Clarenton frös och visste att han höll p˚a att dö, där han l˚ag under isen<br />
i tunnan, och han s˚ag tillbaka och tänkte p˚a sitt liv i sina sista desperata<br />
ögonblick, när sömnen tog honom.
465<br />
Clarenton s˚ag sig själv som liten, med sin mor och far, och han s˚ag sin<br />
mors brustna leende och sin fars stränga blick i andra ändan av rummet där de<br />
diskuterade. Han själv lekte med klossar, eller l˚atsades medan han egentligen<br />
kämpade för att höra vad hans föräldrar diskuterade.<br />
Hur gammal kunde han vara? Sex? Sju? Han mindes inte. Hans mor, klädd<br />
i den gr˚aa trasa som passade en hemmafru i denna tids˚alder, hade sitt smuts-<br />
blonda h˚ar i en hästsvans, och hon blickade ständigt nervöst mot sin son i andra<br />
änden av rummet.<br />
Hennes make s˚ag rakt p˚a henne, och lille Albert visste att han inte brydde<br />
sig alls om sonen just nu, utan bara brydde sig om kvinnan framför honom och<br />
vad hon än gjort fel denna g˚ang. Hans svarta, välkammade h˚ar och hans skruv-<br />
mustasch dolde ett barskt ansikte, som senare generationer skulle jämföra med<br />
Clint Eastwood, hans svarta kostym dolde vad Clarenton alltid skulle minnas<br />
som ett stenhjärta utan ens en ansats till känslor.<br />
Efter kanske fem minuter av monolog fr˚an makens sida, v˚agade Alberts mor<br />
yttra sig, om än nervöst och tyst, och därefter genast stirrandes ned p˚a sina<br />
skor, genast ˚angrandes sig. Makens ögon uppvidgades, och han s˚ag p˚a henne<br />
som hon föreslagit att tända eld p˚a sin svärmor. Hennes blick riktades i sin tur<br />
upp p˚a den förstelnade pojken i andra änden av rummet.<br />
“Albert”, sade hon med sprucken röst, “g˚a in till ditt rum. Din far och jag<br />
talar vuxensaker.”<br />
Unge Albert tvekade, men s˚a vände fadern sitt barska ansikte mot honom<br />
med den blick som var av en man som allvarligt övervägde att dränka sitt barn<br />
om det kostade honom för mycket. Albert tog sina klossar, och gick till sitt<br />
rum. Halvvägs dit tappade han en kloss p˚a golvet, men han brydde sig inte om<br />
att plocka upp den. Han visste att det var att stanna kvar för länge.<br />
Precis efter att han stängt dörren bakom sig, hörde han det första slaget.<br />
Hans mor stönade av chock och av sorg. Det första slaget följdes av det andra,<br />
det tredje, fjärde, och en paus följt att det sista, högsta slaget som ˚ater fick
466 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
henne att stöna, nu mer av smärta än n˚agonting annat.<br />
Med örat mot sin dörr, hörde han hur modern grät sorgset p˚a andra sidan,<br />
och han hörde sin fader mumla n˚agonting ohörbart till henne varp˚a han hörde<br />
faderns steg i trappan ned, och ytterdörren som slog igen.<br />
Albert gick tillbaka in i vardagsrummet och möttes av modern, där hon<br />
stod med ena handen mot sin röda kind och den andra darrande vid sin sida för<br />
balansens skull. När hon s˚ag pojken komma in, drog hon genast bort t˚ararna<br />
fr˚an ansiktet, som om han inte skulle ha sett, som om han inte skulle ha hört,<br />
som om han inte skulle först˚a.<br />
“Albert, g˚a tillbaka in till ditt rum”, sade hon och försökte att l˚ata normal.<br />
Han m˚a inte ha varit gammal, men han s˚ag rakt igenom henne.<br />
“Men —”<br />
“Albert!”<br />
Han tog ett steg fram till henne, och räckte ut armarna i ansats att f˚a en<br />
kram, bli upplockad, bli omhändertagen av en leende, skrattande, lycklig moder<br />
som förut.<br />
“Nej, Albert.”<br />
Han tog ännu ett steg fram till henne, och s˚ag inte, kände inte, hörde inte<br />
hennes hand genom luften innan hon slog honom över ansiktet.<br />
Den brännande hettan sträckte sig över hans ansikte och hans hals, över<br />
hans bröst och mage och ben som en löpeld. Han s˚ag upp p˚a sin mor och kände<br />
inte den t˚ar som rann längs kinden, b˚ade för avdomnandet och för chocken.<br />
Modern reste sina händer mot sitt ansikte, och s˚ag förskräckt p˚a sin son<br />
medan han l˚angsamt backade undan, förskräckt, förstörd, för evigt bortanför<br />
världen.<br />
“Albert —”<br />
Han svarade inte. Han backade in till sitt rum, och stängde dörren efter sig.<br />
“Alb —”<br />
†
467<br />
N˚agonstans inom oss alla finns en liten själ. Vi är inte döda inombords, vad<br />
vi än säger. Det finns en anledning till allt, en resa inom oss som förklarar allt<br />
som m˚aste förklaras, som f˚ar oss att först˚a vad vi behöver först˚a för att leva.<br />
Vissa av oss hittar kartan tidigt och blir guidade genom livet, g˚ar vilse tv˚a<br />
eller tre g˚anger men hittar tillbaka innan skymning, hittar hem för att äta sig<br />
mätt innan mörkret faller, och innan kartan inte längre finns synlig för nattens<br />
mörker.<br />
Andra gör det inte. Vissa av oss finner aldrig kartan. Vissa av oss g˚ar vilse<br />
i början och finner inte vägen hem n˚agonsin, för vi g˚ar där det alltid är mörkt<br />
och de vi möter kan inte hjälpa oss. De ger oss falska kartor, de ljuger för oss,<br />
och de svär att de talar sanning.<br />
Clarenton fann inte kartan. Han förlorade tidigt sitt lokalsinne och fann<br />
aldrig en vän. Han levde ett liv i sorg, och han dog ensam, utan att bli saknad<br />
av n˚agon. Han levde och han ljög för sig själv, för det var allt vad han hade lärt<br />
sig.<br />
Hata honom inte för vad han gjorde. Sörj honom för det han aldrig fick göra.<br />
Sörj den kropp av en gammal ensam man, som ligger stelfrusen i snön mitt<br />
i Maryvilles storm 2005.
468 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
4<br />
Sanna Nordström kollapsade genast efter begravningen. Hon hade redan f˚att<br />
sig en plats p˚a ett liggunderlag dessförinnan, men efter begravningen kunde hon<br />
inte längre h˚alla ögonen öppna, och när hon somnat lyckades ingen väcka henne<br />
till middagen en stund senare. Hon läts sova kvar, efter att Mario övertalat<br />
n˚agra nervösa människor om att hennes tidigare mordförsök p˚a Clarenton inte<br />
varit hennes egen vilja utan resultatet av Amid Northens krafter. Och dessutom,<br />
vem kunde hon skada i sitt läge?<br />
Tiden efter begravningen kändes som om den stod stilla. Alla kyrkobesökare<br />
var plötsligt oerhört trötta och rastlösa, och trots att alla försökte slappna av<br />
och vila, fanns inte möjligheten. Hur kunde de? Det fanns alldeles för mycket<br />
att tänka p˚a.<br />
Mario ställde sig genast med middagen, numera själv, men han kände ocks˚a<br />
att han behövde litet tid ensam. Han hade trott sig vara förberedd p˚a en fruk-<br />
tansvärd allra första begravningsceremoni, men i efterhand ins˚ag han att ingen-<br />
ting hade kunnat förbereda honom för detta. Han tänkte p˚a flickan, Natalia,<br />
vars hela familj försvunnit s˚a plötsligt. Han hade inte menat n˚agonting illa när<br />
han fr˚agat henne om hon ville komma upp, och hon hade tagit det s˚a h˚art...<br />
Mario kliade sig i h˚aret och ins˚ag att han var otroligt trött. Mest av allt<br />
ville han lägga sig n˚agonstans och försvinna. Än mer ville han vakna i sin varma<br />
lägenhet och inse att hela stormen var en fruktansvärd dröm. Han visste att<br />
det inte var s˚a enkelt.<br />
Först när maten började bli klar, ins˚ag Mario att han inte sett Clarenton<br />
sedan strax innan begravningen. Han lämnade maten för sig själv en stund, och<br />
gick runt i kyrkan för att uppsöka den gamle prästen. Hur trött och irriterad<br />
han än var, skulle han väl i alla fall vara en aning intresserad av hur Marios<br />
första begravningsceremoni g˚att?
469<br />
Och även om han inte var det, tänkte Mario, skulle han i alla fall vara<br />
intresserad av middagen.
470 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
5<br />
De hann aldrig tvingas avgöra om de skulle tvinga sig ta med b˚ade Kim och<br />
Aaron, eller om de skulle lämna Kim bakom sig. Inom n˚agon halvtimme efter att<br />
attacken ägt rum, drog han sitt sista andetag. Det var Jimmy Tour som h˚allit<br />
koll p˚a Kims hälsa, som en g˚ang var tredje minut eller n˚agot i den stilen kände<br />
p˚a hans puls och s˚ag om blodet fortfarande rann, om hans bröst fortfarande<br />
hävde sig. De senaste femton minuterna hade han rört sig mindre och mindre,<br />
pulsen hade blivit svagare och svagare, men han hade inte sagt n˚agonting till<br />
Tim för att inte oroa honom i onödan. Han behövde vilan, behövde slappna av<br />
och vara för sig själv i denna tid av förstörelse och död.<br />
När Jimmy Tour berättade vad som hänt för Tim, s˚a ställde han sig upp<br />
och sträckte p˚a sig. Sedan s˚ag han bort mot det h˚allet de varit p˚a väg, och sade<br />
“d˚a g˚ar vi vidare”.<br />
“Och Aaron?”<br />
“Vi bär honom. Om du inte tror du orkar hjälpa till kan jag ta honom själv.”<br />
“Jag klarar det”, sade den gamle cowboyen nästan genast. Han visste att<br />
han var stark för sin ˚alder. “Och Kim?”, lade han sedan försiktigt till.<br />
“Vad tror du?”<br />
Tim var inte kall, hur det än kunde l˚ata, men han var ärlig. Jimmy Tour<br />
visste att Tim hatade och anklagade sig själv för Kims död — det var han som<br />
hade skjutit det dödande skottet, det spelade ingen roll för honom om det var<br />
en olyckshändelse att han träffat just Kim. Men han tänkte ocks˚a logiskt och<br />
ärligt. Det fanns inget sätt de kunde dra med sig Kim p˚a, och det fanns ingen<br />
anledning heller. Dit de var p˚a väg fanns inga gravar. De var kanske rentav<br />
p˚a väg till en plats där deras egna liv kunde ifr˚agasättas. Att dra med en död<br />
skulle sinka dem och förstöra för dem.
471<br />
“Kan vi i alla fall begrava honom?”, fr˚agade Jimmy Tour och förv˚anades<br />
över sin egen medmänsklighet.<br />
†<br />
De anredde tillsammans en grav ˚at Kim Nordström. De funderade först över<br />
var de kunde placera det — när v˚aren kom skulle snön töa och de ville d˚a inte<br />
ha honom mitt p˚a vägen i alla fall — men de kom snart överens om att tanken<br />
p˚a en v˚ar var barnslig. De visste inte varför. De grävde graven precis intill där<br />
han l˚ag, en stort, djup grop i snön. De lade i Kims kropp, sade sina farväl och<br />
täckte sedan över med snö igen.<br />
När Kim f˚att en n˚agorlunda värdig begravning, tog Jimmy Tour och Tim<br />
Alfredsson var sin ände av Aarons omedvetna kropp, och bar honom med sig<br />
vidare efter Amid Northen. Om de hade kommit tillbaka bara n˚agon halvtimme<br />
senare, skulle de inte kunna känna igen begravningsplatsen, varken vargarnas<br />
eller Kims.<br />
Snön gömmer alla sp˚ar.
472 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
6<br />
Natalia s˚ag sig själv i den smutsiga badrumsspegeln, och hon s˚ag en förstörd,<br />
bortskämd skitunge. Hennes svarta mascara och kajal hade smetats ut runt<br />
ögonen, och den tidigare s˚a lätte rougen blandades nu med hennes av ilskna<br />
och sorg röda hy, och fick henne att se ut som en hora. Det blonda h˚aret var<br />
som förstört, utspritt över huvudet som p˚a ett lik<br />
(som mamma)<br />
och hela hon kände sig plötsligt fruktansvärt löjlig.<br />
Hon slog v˚aldsamt med sin ena knytnäve mot spegelbilden, halvt ville att<br />
den skulle krossas, sedan vände hon sig om och de försiktiga, diskreta t˚ararna<br />
som inte slutat p˚a s˚a m˚anga timmar, blev till rent och skärt gr˚atande. Hon<br />
satte sig ned p˚a det kalla badrumsgolvet, och täckte sitt ansikte med händerna.<br />
Natalias hjärna gick p˚a högvarv, och hon gick ˚ater och ˚ater igen igenom<br />
minnen fr˚an hela sitt liv — fr˚an de tidiga ˚ar hon inte mindes, som hon bara<br />
sett p˚a bilder, vidare till hennes första riktiga minnen när hon lekte med sin<br />
bror, mor och far, vidare till när hon började skolan, började högstadiet... när<br />
de sakta men säkert försvann ur sitt liv. Plötsligt hatade hon dem alla.<br />
Hon fick p˚aminna sig själv, om och om igen, att Amid inte var död. Det<br />
kändes fel att säga att han inte var det — b˚ade hennes mor och far hade<br />
försvunnit ur hennes liv s˚a plötsligt, s˚a även han. De var döda, hon hade till<br />
och med sett deras kroppar innan hon hann kolla undan — men hon hade aldrig<br />
sett honom. Varför var det s˚a konstigt att anta att han inte var död?<br />
Hon visste att det var konstigt. Det förändrade inte det faktum att han var<br />
död för henne.<br />
Hur kunde du?<br />
Plötsligt öppnades dörren till badrummet, och Natalia slutade att gr˚ata och<br />
sneglade försiktigt upp mellan sina fingrar. Det var Erik.
473<br />
Natalia snörvlade, försökte dra undan t˚ararna fr˚an sina kinder och rättade<br />
till linnet och BH:n efter att de hamnat lite konstigt efter all panik och förvirring.<br />
Hon hostade till och ins˚ag hur patetisk hon m˚aste se ut.<br />
Erik stängde dörren efter sig, och s˚ag p˚a henne med medömkan. Det var<br />
inga t˚arar i hans ögon, tänkte Natalia. Han hade ingen utsmetad mascara eller<br />
konstigt sittande kläder eller förstört h˚ar. Han s˚ag ut som en man ska se ut.<br />
Varför var inte hon som en kvinna skulle vara?<br />
“Vad vill du?”, fr˚agade hon surt och visste inte om hon ville att han skulle<br />
g˚a eller stanna.<br />
“Jag ville se hur det var med dig”, sade han och gick försiktigt närmare där<br />
hon satt. “Hur är det?”<br />
“Vad tror du?”, sade hon och skrattade nervöst. “Mina föräldrar är döda.<br />
Min brorsa dödade dem.”<br />
Erik bet sig nervöst i läppen. Han satte sig intill henne p˚a det kalla golvet,<br />
och hon flyttade undan en liten bit.<br />
“Kan jag göra n˚agot?”<br />
“Bara h˚all om mig”, sade Natalia och lutade sitt huvud mot hans arm. Han<br />
drog armen om henne, och pussade henne p˚a toppen av hennes huvud. Hon<br />
mindes ˚aterigen hur förstört hennes h˚ar var, hur perfekt hans var.<br />
“Jag ser ut som skit”, sade hon och började gr˚ata igen.<br />
“Du är vacker”, viskade Erik och pussade henne ˚aterigen p˚a huvudet, medan<br />
han drog ˚at sin arm h˚ardare om henne. “Jag lovar.”<br />
Han lutade ned p˚a huvudet och pussade henne p˚a pannan, sedan p˚a kinden,<br />
sedan p˚a munnen. Hon drog undan huvudet lite försiktigt, men han följde henne<br />
och kysste henne l˚angsamt.<br />
“Tack”, sade hon i brist p˚a annat. Hon försökte dra bort n˚agra t˚arar till,<br />
men det kändes som om de aldrig tog slut.<br />
Erik pussade henne ˚ater p˚a huvudet, och som för att belöna honom drog hon<br />
försiktigt sina fingrar längs hans arm. Han svarade genom att lägga bägge sina
474 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
händer om henne, böja sig ned och kyssa henne länge. Efter en stund började<br />
han smeka över hennes arm, och över hennes mage där tröjan g˚att upp.<br />
“Du är väldigt vacker”, sade han igen. Hon försökte le, men hade sv˚art att<br />
tänka p˚a n˚agonting annat än sin moders kropp liggandes i en pöl av sitt eget<br />
blod, bara ett f˚atal meter ifr˚an där de nu satt.<br />
Han kysste henne igen, och drog nu in handen innanför hennes tröja för<br />
att röra sig upp mot hennes bröst. Hon drog reflexivt fram sin egen hand och<br />
försökte h˚alla kvar den genom att greppa om den. Han tog emot signalen,<br />
och smekte den istället över hennes rygg medan han lade sig över henne p˚a<br />
stengolvet, och de kysstes länge. Efter ett tag rörde hans hand sig ˚ater igen mot<br />
hennes bröst, och hon stoppade den igen, mer direkt nu. Han avbröt kyssandet.<br />
“Vad är det?”, fr˚agade han ärligt förvirrat.<br />
Hon blundade och försökte att tänka, men den enda bilden som kom upp<br />
i hennes huvud var hennes mors kropp, pölen med blod. Det blonda h˚aret,<br />
utspritt över ansiktet.<br />
“Ingenting”, sade hon till sist och log ˚at honom. “Det är bara... tänk om<br />
n˚agon kommer in.”<br />
Han sneglade mot dörren, men s˚ag sedan tillbaka p˚a henne.<br />
“Du oroar dig för mycket”, log han och kysste henne igen. ˚Aterigen fick hon<br />
stoppa hans hand när den började röra sig för mycket upp˚at.<br />
“Erik”, sade hon s˚a respektfullt som hon kunde, i alla försök att inte l˚ata<br />
som om han var en tre˚aring. “Jag vill int —”<br />
Hon hann inte avsluta, förrän han pressade sin mun emot hennes igen, och<br />
trots att hon stönade till av chock lät hon honom att fortsätta, när hans hand<br />
plötsligt försvann in under hennes tröja och h˚art klämde tag om hennes bröst.<br />
Hon stönade till av smärta och av rädsla när han lade sin kropp tungt över<br />
hennes, tryckte sig emot henne, ständigt med sina händer över hennes bara<br />
kropp, ständigt med sin tunga lekandes i hennes mun.
475<br />
Natalia började att gr˚ata igen. Hon blundade och försökte föreställa sig en<br />
annan värld, en annan tid, en annan plats, medan den hand som inte smärtsamt<br />
klämde om hennes bröst istället sträckte efter hennes gylf och drog upp den.<br />
Hon ville tänka sig bort, ville drömma sig bort, men allt hon s˚ag var blod. En<br />
blodpöl p˚a golvet, och hennes mor däri, och bredvid henne hennes far.<br />
Hon försvann bort n˚agonstans. Hon kände p˚a ett abstrakt vis hur han tving-<br />
ade sig p˚a henne, hon kände p˚a ett avdomnat, bortomvärldsligt vis hur han<br />
tryckte sig mot henne och över henne, men samtidigt var hon aldrig där, sam-<br />
tidigt förstod hon aldrig vad som hände. Hon försökte hosta av smärta och<br />
av andnöd, men lyckades inte. Hon ville inte veta varför. Hon kunde inte veta<br />
varför. Hon ville försvinna. Hon ville dö.<br />
†<br />
Natalia försvann n˚agonstans och förstod inte vad som hände, märkte inte<br />
vad som hände. Hon kände bara smärtan och rädslan, fruktan för sitt liv och<br />
hatet av sig själv.<br />
När hon vaknade l˚ag hon ensam p˚a golvet i ett av b˚asen. Dörren var stängd,<br />
men det var inte l˚ast. Hennes BH var uppriven p˚a mitten, hennes linne utdraget<br />
men det satt fortfarande p˚a. Hennes gylf var neddragen och b˚ade hennes trosor<br />
och byxor var neddragna flera decimeter. Hon kände sv˚ara bl˚amärken över hela<br />
kroppen, en blixtrande huvudvärk och en brinnande smärta mellan benen.<br />
Hon l˚ag kvar och grät, hela natten.
476 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
7<br />
Ett skrik av ilska fick Mia att vakna med ett ryck. Hon s˚ag sig om, och<br />
ins˚ag att Amid inte längre var intill henne. Hon tittade efter honom, och ins˚ag<br />
hon att han stod lutad mot den ena väggen, med pannan mot den kalla stenen.<br />
Elden hade f˚att liv igen sedan hon somnade, och nu knastrade den högt. Dess<br />
flammor spred skuggor som lekte över väggarna. Ute bl˚aste vinden panikartad,<br />
men fönstren i borgen skallrade inte.<br />
“Fan!”, skrek Amid igen, och Mia satte sig upp och s˚ag mot honom. Hon<br />
vaknade till p˚a riktigt nu, och förstod att det var hans skrik som hon vaknat<br />
av.<br />
“Vad är det?”<br />
“Han slapp undan?”<br />
“Vem?”<br />
Amid suckade djupt, och gick sedan fram till henne där hon satt.<br />
“De kommer efter mig.”<br />
“Vilka?”<br />
Han satte sig ned vid hennes sida, och kysste henne varsamt p˚a munnen.<br />
“Människor”, sade han och svalde. “Bara människor. De kan inte göra<br />
n˚agot.”<br />
“Men —”<br />
“Vad?”<br />
“Varför? Vad vill de?”<br />
“De vill skada mig. Förstöra mitt uppdrag.”<br />
“Varför skulle de —”<br />
“Bara tro mig, Mia.”<br />
Hon begrundade hans ansikte. I det flackande ljuset s˚ag det mörkt och h˚art<br />
ut, liksom cyniskt efter att ha sett alldeles för mycket ondska under alldeles
för l˚ang tid. Hans uppsyn var skadad, som en stenig öken efter för m˚anga heta<br />
dagar som alla tog var sitt litet uns av det lilla vatten som var kvar. Hans bl˚aa<br />
ögon var kalla som djupet i det hav som aldrig ser ett slut eller en början, hans<br />
h˚ar var svart och köldbitet som den kallaste decembernatt.<br />
477<br />
Mia begrundade honom, och ins˚ag att han var trasig. Hon ins˚ag att han<br />
mer än allt annat behövde hjälp, och att hon var den enda han släppte in, den<br />
enda som för honom var stor nog att kunna hjälpa. Samtidigt ins˚ag hon ocks˚a,<br />
att hon aldrig skulle f˚a hjälpa honom om hon talade emot honom.<br />
“Jag älskar dig”, sade hon till sist och log, med en t˚ar i sin ena ögonvr˚a.<br />
Inte ens Amid, vid sitt d˚avarande sinnesst˚and, kunde l˚ata bli att le tillbaka<br />
mot det vackra leendet. Han visste att detta var att se det lilla goda i ett hav av<br />
det onda, en ljusstr˚ale av solsken mitt i en kall värld av mörker. Han gnuggade<br />
sina trötta ögon som inte sovit p˚a vad som kändes som veckor.<br />
“Jag dig”, viskade han till Mia, och han kramade om henne.
478 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
8<br />
Just när Tim tänkte att de inte kunde bära Aaron mycket längre, när av-<br />
st˚andet till Amid Northen kändes allt längre och längre bort, s˚a vaknade Aaron<br />
och kunde g˚a för egen maskin.<br />
De tog en paus, och satte sig ned för att vila. Jimmy Tour examinerade<br />
Aaron, men kom snabbt fram till att han m˚adde bra, utöver att han var mycket<br />
trött, och mycket tystl˚aten. Efter en l˚ang stund av tystnad kunde han dock inte<br />
längre h˚alla sig.<br />
“Var är Kim?”<br />
B˚ade Jimmy Tour och Tim stelnade till. P˚a n˚agot naivt sätt hade de velat<br />
undvika samtalsämnet.<br />
“Han är död”, sade Tim innan Jimmy Tour hann.<br />
“död?”<br />
“Jag sköt honom.”<br />
Aaron s˚ag tvekande p˚a sin vän och ville att han skulle börja skratta, ville<br />
att han skulle säga att han skämtade. Det gjorde han inte.<br />
“Det var en olyckshändelse”, sade till sist Jimmy Tour när han ins˚ag att<br />
Tim inte tänkte förklara det närmare. “Det var när vargarna anföll dig. Tim<br />
sköt, och han slog ut vargarna. Men Kim hamnade i vägen.”<br />
“Men det var jag”, sade Tim i ett tonfall som, om Aaron inte kände honom<br />
bättre, skulle l˚ata som om han ville ha äran för Kims död.<br />
“Det var en olyckshändelse”, upprepade den gamle mannen. “Det spelar<br />
ingen roll vem som sköt.”<br />
De var tysta en mycket l˚ang stund, och Aaron upptäckte sig själv med att<br />
vara p˚a väg att somna flera g˚anger om. Han hade först upplevt snön som en<br />
brinnande hetta i ansiktet, men han hade börjat vänja sig vid den till den grad<br />
att det säkerligen skulle göra mycket ont att g˚a in i ett varmt rum efter detta.
Om han n˚agonsin skulle f˚a det.<br />
“Jag hade en dröm”, sade han till sist, “när jag var utslagen.”<br />
“En dröm?”, fr˚agade Jimmy Tour.<br />
479<br />
“Eller... jag vet inte. Minns ni vad alla sade i kyrkan med onda föraningar<br />
och profetior och all den där skiten?”<br />
De bägge nickade. Aaron ins˚ag ˚aterigen hur emot allt detta trams som pro-<br />
fetior han annars var, men han förstod ocks˚a att med bättre bevis m˚aste man<br />
uppdatera sina ställningstaganden. Det var inte längre värt att ställa sig emot<br />
trovärdigheten i allt detta.<br />
“Jag mötte mig själv”, sade han.<br />
“Hur d˚a dig själv?”, fr˚agade den gamle, och lutade sig koncentrerat fram˚at<br />
med rynkade ögonbryn.<br />
“Jag mötte mig själv, som gammal man. Sedan... sedan dog han framför<br />
mina ögon.”<br />
Aaron s˚ag p˚a Jimmy Tour och p˚a Tim, och försökte först˚a vad de tänkte.<br />
Bägge verkade konfunderade och koncentrerade, men inte tvekande, inte ifr˚agasättande.<br />
Han visste inte om det var vade de borde göra. I dessa dagar av stormen viss-<br />
te han inte själv om han var galen eller inte. Tänk om allt det här bara var<br />
en dröm? Vid det här laget började det kännas mer sannolikt än att det var<br />
p˚a riktigt. Kanske l˚ag han egentligen p˚a ett behandlingshem n˚agonstans med<br />
litervis av droger pumpande i sina ˚adror.<br />
“Och sedan mötte jag Amid Northen”, sade han.<br />
Nu blev Tim intresserad.<br />
“Vad gjorde han? Vad sade han?”<br />
Aaron skakade nervöst p˚a huvudet och tänkte tillbaka. Han upptäckte att<br />
han trots den extrema kylan och snön svettades.<br />
“Han skröt om sin makt”, sade han. “Han p˚astod sig vara en krigare för<br />
Gud. Och...”<br />
“Och vad?”
480 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
“Han bad mig att g˚a över till hans sida.”<br />
De tre tystnade. När n˚agon talade var det Jimmy Tour.<br />
“Och vad sade du?”<br />
“Att jag inte trodde p˚a hans gud. Och att om hans gud fanns, var den en<br />
skit jag inte ville st˚a bakom.”<br />
“Bravo”, sade Tim och log. Jimmy Tour verkade mer tveksam.<br />
“Att st˚a för vad man tycker är fint och s˚a”, sade han, “men vi m˚aste kanske<br />
börja... jag vet inte... tänka p˚a vad allt det här innebär.”<br />
“Vad menar du nu?”<br />
“Om det nu är s˚a att han st˚ar bakom n˚agon gud. Om det nu är s˚a p˚a riktigt<br />
— jag har aldrig riktigt vetat vad jag ska tro p˚a, men nu verkar det ju kanske<br />
som om det börjar bli dags att bestämma sig — s˚a...”<br />
“Vad försöker du säga?”, fr˚agade Aaron.<br />
“Jag tror jag försöker säga är att om det vi har att göra med inte är<br />
mänskligt, om det är n˚agon gud eller vad det nu är, s˚a spelar det ingen roll<br />
om vi tror p˚a den eller gillar den. Den är där.”<br />
De var tysta, ingen av dem kunde riktigt först˚a innebörden.<br />
Efter en stund reste sig Tim Alfredsson upp, och han dammade bort snön<br />
fr˚an sina kläder och sitt h˚ar.<br />
“Men ärligt talat”, sade han till dem, “spelar det n˚agon roll?”<br />
Aaron och Jimmy Tour s˚ag fr˚agande ut.<br />
“Vi kan sitta här hela natten och diskutera religion och samhälle och filosofi,<br />
innebörden av en och en annan skit. Men i slutändan har det ingen betydelse.<br />
I slutändan behöver vi änd˚a ge oss efter Amid Northen och den gud eller det<br />
fantasifoster som st˚ar bakom honom. Om den kan sl˚a oss kommer den att göra.<br />
Om den inte kan det kommer den inte att göra det, men oavsett vilket m˚aste<br />
vi ge oss efter den, och vi m˚aste sl˚a den.”<br />
Jimmy Tour och Aaron s˚ag p˚a varandra, sedan s˚ag de upp mot Tim, och<br />
alla nickade.
481<br />
De ställde sig upp, och de började ˚aterigen att g˚a efter Amid Northen, Tim<br />
först, de andra n˚agot tveksamt efter honom.<br />
Plötsligt kändes det som om det inte var s˚a l˚angt kvar.
482 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
9<br />
Hon hade hoppats att de förbättrade omständigheterna — som att f˚a slippa<br />
sova i en kall källare — skulle ge henne trevligare nätter, men hon hade haft<br />
fel. Natten efter att gruppen givit sig av, natten efter begravningen, var den<br />
värsta natten i Sanna Nordströms liv.<br />
Hennes drömmar var fragmenterade, blurriga och förvirrande, men hon viss-<br />
te att de inte var oviktiga. Hon visste att varenda fragment av möjlig tolkning<br />
var värd tusen människoliv.<br />
Hon s˚ag snön. Den piskande, vinande snön drog genom vinden och krossade<br />
världarna. Och i den gick människor. Tre människor.<br />
Vem saknas?
10<br />
483<br />
När de kom fram hade solstr˚alarna ännu inte börjat synas ens en aning i<br />
horisonten, utan himlen var fortfarande becksvart, detta trots att de vandrat i<br />
m˚anga timmar. Alla visste de att det borde vara morgon vid det här laget, men<br />
alla misstrodde sina egna förnuft med tanke p˚a omständigheterna.<br />
Det var Tim som gick först av dem, men det var Aaron som först s˚ag tornen.<br />
Under promenaden hade han länge försökt att föreställa sig vad de skulle<br />
konfrontera — han var otroligt trött sedan vargarnas attack och för den delen<br />
även innan dess, och att försöka tänka p˚a n˚agonting hela tiden var ett effektivt<br />
sätt att h˚alla sig vaken och n˚agorlunda fokuserad. Han tänkte först att de skulle<br />
konfrontera Amid och Mia ensamma, vid klipporna där Sanna sagt att de skulle<br />
vara, utan skydd, men han började inse hur larvigt det var. Trots att de givit sig<br />
iväg ganska hastigt, var Amid och Mia fortfarande l˚angt före dem, och attacken<br />
av vargarna hade givit dem ett ännu större förskott. Det var ingen chans att de<br />
bara satt där och väntade p˚a dem, d˚aligt p˚aklädda i snön.<br />
Han tänkte p˚a allt vad San sagt, men ins˚ag att det bara gjorde det sv˚arare<br />
— det kan vara precis vad som helst. Spektrat vidgades som aldrig förr. Att<br />
ha en gud bakom sig öppnade möjligheterna n˚agot enormt, s˚a Aaron började<br />
istället tänka p˚a vad han skulle ha begärt som skydd. Ett hus? En b˚at?<br />
När han s˚ag det, kändes det s˚a naturligt. Det kändes fullt först˚aeligt, det<br />
kändes möjligt... det kändes verkligt. Aaron kände sig för ett ögonblick som ett<br />
med Amid, han kunde först˚a honom. Kanske var det delvis sömnbristen som<br />
p˚averkade honom, men han log. Han log när han s˚ag gudaborgen framför sig.<br />
Den mörka borgen reste sig mot de svarta, molnfria skyarna, och trots att<br />
snön föll tätare än förut var allt mycket synligt. Solen var fortfarande inte ens<br />
i närheten av att g˚a upp — vid det här laget hade de alla slutat att vänta p˚a<br />
den — men Aaron visste med ens att även om den var uppe skulle b˚ade snön
484 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
och borgens torn mycket enkelt blockera ut den.<br />
“...dess vingar skall skymma solen”, viskade Aaron för sig själv.<br />
“Vad sade du?”, ropade Tim genom stormen. Aaron vaknade till som ur en<br />
trans, och slutade att le. Han s˚ag borgen framför sig, och hörde vindens vinande<br />
men även v˚agorna, fr˚an havet bara n˚agot tiotal meter ifr˚an.<br />
Aaron svarade inte. Istället tittade han mot dem, och sedan mot borgen,<br />
och först d˚a s˚ag Tim och Jimmy Tour vad han s˚ag. Det var fascinerande hur<br />
lätt det var att missa n˚agonting s˚a uppenbart, n˚agonting s˚a stort som verkligen<br />
inte hörde hemma där, men de var alla trötta efter den l˚anga vandringen, och<br />
det var b˚ade mörkt och kallt omkring dem.<br />
“Vad är det?”, fr˚agade Tim andlöst.<br />
Jimmy Tour öppnade munnen som för att tala, men hade ingenting att säga.<br />
“Hans borg”, sade Aaron.<br />
“Den har aldrig varit där förut. Hur —”<br />
“Är du verkligen förv˚anad?”, fr˚agade Jimmy Tour. “Det här är bara en av<br />
m˚anga saker han kan ˚astadkomma.”<br />
“Men... en borg?”<br />
“Vad passar ondskans herre bättre?”, fr˚agade Aaron och log igen.<br />
De ville stanna upp för ännu en paus, för att vila ut innan vad de än skulle<br />
konfrontera, men de visste att det var moroniskt. I denna kyla skulle de aldrig<br />
bli piggare av att vila — de skulle antingen bara vila en stund och som resultat<br />
bli tröttare, eller s˚a skulle de sova alldeles för länge och säkerligen aldrig vakna<br />
igen. Dessutom var det inte helt otänkbart att Northen hade n˚agot sätt att<br />
sp˚ara dem, och att han visste att de var där utanför. Kanske väntade han bara<br />
p˚a att deras gard sänktes, och sedan skulle han anfalla dem. Ingen av dem hade<br />
en aning om deras eller deras motst˚andares plan, och det var det som var mest<br />
skrämmande.<br />
Jimmy Tour gick med ett par bestämda, otrötta steg fram till Aaron och<br />
räckte fram en kall, blek hand till honom.
485<br />
“Hur det här än g˚ar, har det här varit en mycket händelserik tid”, sade han.<br />
Aaron s˚ag förbryllat p˚a hans hand, sedan räckte han ut sin och skakade den.<br />
“Det har varit trevligt att känna dig”, sade han. “Jag hoppas det f˚ar fort-<br />
skrida.”<br />
Den gamle svarade ingenting, men log ett vänligt leende. Sedan vände han<br />
sig mot Tim.<br />
“Jag tänker inte ta din hand, gamle man”, sade Tim kallt, och drog sedan<br />
fram Kims gamla revolver fr˚an sin byxficka. Han hade haft den där sedan han<br />
skjöt honom.<br />
“Tim”, sade Aaron försiktigt. “Hur är det?”<br />
“Ganska jävligt just nu”, sade Tim och öppnade upp revolvern. Han laddade<br />
den med n˚agra ytterligare kulor, som Jimmy Tour grävt fram ur Kims byxficka<br />
under den tid d˚a han l˚ag döende, men innan de säkert visste om han skulle<br />
klara sig eller inte. “Det är ganska jävligt”, fortsatte Tim, “men vad kan man<br />
vänta sig? Vi ska sl˚ass mot ondskan för godheten, eller hur var det?”<br />
Aaron sprack upp i ett leende, och nickade med huvudet.<br />
“N˚a, d˚a finns det väl inte mycket annat att göra än att sätta ig˚ang d˚a. När<br />
vi klarar oss ur det här skakar jag händer tills solen g˚ar upp.”<br />
“Det ska jag se fram emot”, sade Jimmy Tour.<br />
De gick alla tre mot Odjurets borg.
486 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
11<br />
Sanna Nordström vaknade av drömmen hon hade som om den vore ett<br />
knivhugg, och s˚ag sig om för att finna att alla i kyrkan redan var uppe, och<br />
Mario satt vid hennes sida.<br />
Hon försökte minnas vad hon drömt, men hon kunde inte göra n˚agon kopp-<br />
ling annat än att det var hemskt och p˚afrestande nog att väcka henne. Hon<br />
var fortfarande mycket trött och rentav förstörd, b˚ade mentalt och fysiskt, men<br />
hon lyckades sätta sig upp utan att hennes ögon slogs ut.<br />
“God morgon”, sade Mario, “eller rentav förmiddag.”<br />
Sanna log blekt tillbaka mot honom, men förm˚adde sig inte att tala. Hon<br />
försökte samla sina tankar, försökte ˚aterf˚a sina minnen fr˚an nattens drömmar<br />
— hon hade lärt sig hur mycket minsta lilla kunde betyda, och hon visste att<br />
Mario ville höra allt hon visste. Vad annars gjorde han där hos henne? Hon<br />
kämpade med att f˚anga tankarna, orden och bilderna som rörde sig i hennes<br />
huvud, men förgäves.<br />
Det hade varit tv˚a nätter sedan gruppen p˚a fyra gav sig iväg efter Amid<br />
Northen, och samma natt som de gjort det hade även Fader Clarenton försvunnit<br />
sp˚arlöst. Uppenbart var folk oroliga, speciellt när de enda drömmar San f˚att<br />
varit av kringflygande snö och intet mer. Självklart ville de ha allt de kunde<br />
veta, om hur uppdraget gick, hur det skulle g˚a, vad som var p˚a väg att hända.<br />
“Kaffe?”, fr˚agade Mario henne, och hon ryckte till som om hon glömt att<br />
han var där. Hon nickade och log blekt, och han gick för att hämta henne en<br />
kopp.<br />
Medan han var borta försökte hon klä p˚a sig nya kläder — kyrkans stora<br />
sal var inte den mest anonyma plats, men det gick att gömma sig lite under<br />
täcket och byta om relativt diskret. S˚aret i hennes mage stackt smärtsamt till<br />
när hon sträckte sig för att dra av linnet, och hon stelnade till, lätt gnyende.
Hon kände försiktigt p˚a bandaget, och v˚agade sedan snegla ned p˚a det.<br />
487<br />
Bandaget kring hennes mage var mycket bra ditsatt, och hade bytts flera<br />
g˚anger om, men trots det kunde hon se färska blodsp˚ar smeta ut sig över det<br />
vita, och hon kände en vidrig stank resa sig fr˚an det. Hon hade varit spyfärdig<br />
konstant sedan attacken, men det här var första g˚angen hon p˚a allvar var säker<br />
p˚a att hon skulle spy. Hon lyckades bara knappt att undvika det, och drog<br />
istället p˚a sig en ny, ren tröja.<br />
När Mario kom tillbaka med hennes kopp kaffe, satte sig San försiktigt upp,<br />
och kände det spricka till lite i s˚aret vid magen. Det hade sytts igen ordentligt<br />
av n˚agon som verkade veta vad han pysslade med, och han hade sagt att hon<br />
skulle klara sig fint utöver smärtan, s˚a länge hon inte rörde sig för mycket s˚a<br />
att s˚aret sprack upp igen, men hon hade sina tvivel. Hon hade känslan av att<br />
magen skulle spricka öppen och galla och blod skulle rinna ut över henne. Det<br />
var en sv˚ar tanke att undvika när man väl börjat tänka den.<br />
Hon drack sitt kaffe under tystnad, med Mario sittandes bredvid. När hon<br />
druckit halva, fr˚agade hon honom om han ville ha resten. Han tackade nej, och<br />
hon lät det istället st˚a.<br />
San andades ut, och hostade till. Det stack i magen.<br />
“Hur m˚ar du?”, fr˚agade Mario nervöst.<br />
“Det är ingen fara. Eller, det är väl inte direkt särskilt bra, men jag...”<br />
“Ja?”<br />
“Jag är lycklig att leva över huvud taget. Jag har sv˚art att klaga.”<br />
Mario log vänligt, och tog sedan varsamt och mjukt om hennes ena hand.<br />
“Tacka Gud fader”, sade han övertygad.<br />
“N˚aja”, sade San försiktigt. “Om vi ska börja tänka s˚a f˚ar vi väl vara ratio-<br />
nella och tacka honom för det —”<br />
Hon brast ut i ett plötsligt hostanfall, och Mario drog hastigt fram den<br />
spyhink hon f˚att utplacerad intill sovplatsen. Hon slog irriterat till den, och<br />
han drog undan den.
488 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
“Oj”, sade hon efter˚at. “Jag m˚ar bra. Tacka honom för det hemska med,<br />
höll jag p˚a att säga.” Hon skrattade till nervöst.<br />
Mario var tyst en stund, sedan kunde han inte l˚ata bli att fr˚aga det han<br />
velat fr˚aga sedan han vaknade p˚a morgonen.<br />
“Vet du hur det g˚ar för dem?”<br />
San tvekade först, sedan nickade hon l˚angsamt. Hon satte sig upp rakare,<br />
med ryggen mot väggen, och försökte fokusera tankarna.<br />
“De är framme”, sade hon. “Men de är redan svaga.”<br />
“Hur d˚a, menar du?”<br />
“De har tappat en person”, sade hon, och förv˚anades över hur likgiltig hon<br />
kände sig över det.<br />
“De har vad?”<br />
“Tappat en person. Jag vet inte vad som hände med honom. Och en är<br />
skadad.”<br />
“Vem?”<br />
“Som är skadad?”<br />
“Tappad!”<br />
Hon tvekade, och förstod plötsligt vem det var, trots att hon inte insett det<br />
förut. Ännu en g˚ang förv˚anades hon över hur likgiltig hon var.<br />
“Kim.”<br />
Nu var det Mario som tvekade.<br />
“Kim?”<br />
Hon nickade.<br />
“Din... make?”<br />
“Ja. Jag vet inte vad som hände. Men de har revolvern i alla fall.”<br />
“Rev —”<br />
“Och en är skadad. Jag vet inte vilken av dem, men en av dem.”<br />
Mario begravde ansiktet i händerna, och drog fingrarna nervöst genom<br />
h˚aret. Sanna hörde honom mumla n˚agonting för sig själv, men kunde inte upp-
fatta vad. Efter en stund hade han f˚att ur sig all energi, och han tittade upp<br />
igen.<br />
“Okej. Ser du n˚agonting av Clarenton?”<br />
“Nej. Allt är mörkt. Och vitt.”<br />
“Svartvitt?”<br />
489<br />
“Nej. Mer som ett brus. Allt skakar, allt är virrigt och suddigt. Jag vet inte<br />
riktigt vad som är vad längre.”<br />
“Vad betyder det?”<br />
Sanna började bli nervös av alla fr˚agor, och hon kände att hon svettades<br />
över hela kroppen, och det var inte bara febern.<br />
“Du m˚aste först˚a att det här är helt nytt för mig”, sade hon s˚a lugnt hon<br />
kunde. “Jag har nästan bara sett enstaka händelser förut, stora händelser, aldrig<br />
riktigt bara enstaka information p˚a det här viset. Det här bruset är nytt, jag<br />
först˚ar inte vad —”<br />
“Du m˚aste känna n˚agot.”<br />
Han hade greppat tag om hennes hand igen, den här g˚angen inte vänligt<br />
och varsamt utan nästan hotfullt. Hon visste inte vad hon skulle säga.<br />
“Finns det inte n˚agot?”, sade han spänt, “kan du inte känna —”<br />
“Det är inte bra”, sade hon s˚a hastigt s˚a att orden trycktes samman. “S˚a<br />
mycket vet jag. Vad som helst kan hända.”<br />
Han släppte taget om henne, b˚ade med handen och med blicken, och han<br />
stirrade ut mot folket där de försökte sköta sina vardagliga aktiviteter. M˚anga<br />
satt bara stilla och pratade lugnt, men barnen sprang runt och lekte högljutt<br />
med varandra. N˚agra satt och avnjöt sitt förmiddagskaffe tillsammans.<br />
“Det är Djävulen som är där ute, Sanna”, sade Mario s˚a tyst att hon knappt<br />
hörde honom.<br />
“Kanske.”<br />
“Det spelar ingen roll vad du tror eller inte tror. Det här är inte bra.” Han<br />
tog hennes hand igen, nu lugnt och stilla, och han andades ut djupt. “<strong>Här</strong>
490 KAPITEL 15. VÄGS ÄNDE<br />
behövs vishet.”
Kapitel 16<br />
<strong>Här</strong> behövs vishet<br />
“Gud är död.”<br />
— Friedrich Nietzsche<br />
491
492 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
1<br />
Den stora porten öppnades bakom dem och in forsade snön, och med den<br />
kölden. Elden flammade som hastigast till framför Amid, och han s˚ag hur<br />
Génolis gudalika ansikte försvann i den i en enda kort sekund. Han förstod<br />
vad som höll p˚a att hända, vad han skulle tvingas göra härnäst. Vad han skulle<br />
njuta av härnäst.<br />
När männen klev in i rummet, satt han i skräddarställning p˚a det kalla<br />
stengolvet framför den öppna elden, och lutad mot hans knä l˚ag Mia, lugnt<br />
sovande innan hon vaknade till av vinddraget.<br />
“Vad —”, började hon förvirrat men Amid avbröt henne.<br />
“Mia, g˚a”, sade han, lugnt och sansat och utan att lyfta blicken fr˚an elden,<br />
där han för bara ett ögonblick sedan sett Génolis ansikte. Nu fanns bara de<br />
rödgula l˚agorna kvar.<br />
Hon satte sig upp, och s˚ag sig om för att först nu se de tre männen vid<br />
dörren.<br />
“Vilka är —”<br />
“G˚a!”, upprepade Amid, nu rytande, och hon lyssnade. Utan ett ord till, gick<br />
hon fram till trapporna och vände sig om en sista g˚ang innan hon halvsprang<br />
upp för dem. När Amid var säker p˚a att hon var utom hörh˚all, öppnade han<br />
sin mun för att tala igen.<br />
“dödade inte jag dig?”, fr˚agade han Aaron utan att vända sig om.<br />
“Jag tror bestämt att du misslyckades”, sade Aaron s˚a lugnt han förm˚adde,<br />
och han stängde dörren efter sig.<br />
Tim behöll inte lugnet till samma grad, och tog genast ett steg mot pojken<br />
vid elden, varefter han höjde handen med revolvern. Handen darrade lika vilt<br />
som hans h˚arda men änd˚a s˚a skräckslagna anlete.<br />
“Ge upp nu, pojk. Du har en pistol i ryggen.”
493<br />
Amid varken rörde sig, eller sade ett ord, och Tim började darra än värre.<br />
Den här delen av planen hade han aldrig tänkt ut — vem bryr sig inte av<br />
att ha en revolver i ryggen? Han vände sig nervöst mot Aaron, som nickade<br />
uppmuntrande.<br />
Tim gick runt pojken som en halvcirkel, ständigt med revolvern riktat mot<br />
honom, och han ställde sig till sist mellan Amid och elden s˚a att han skulle<br />
vara tvungen att se honom. Jimmy Tour och Aaron gick ˚at var sitt h˚all, för att<br />
tillsammans omringa honom, trots att bara en av dem hade n˚agot vapen.<br />
“Ge dig”, upprepade Tim, väsande av ilska och av rädsla.<br />
Men Amid Northen verkade fortfarande inte bry sig. Han talade inte, rea-<br />
gerade inte, utan fortsatte bara att stirra rakt fram p˚a samma punkt som han<br />
stirrade p˚a innan Tim kom i vägen, rakt fram i luften.<br />
“Men tala d˚a!”, skrek Tim och tog ett kliv mot pojken, och siktade en spark<br />
mot honom när —<br />
Tim blinkade till, och när han tittade igen satt inte längre en pojke där.<br />
Hans spark siktades fel i farten, och han föll handlöst p˚a det h˚arda stengolvet<br />
och tappade revolvern.<br />
Tim vände sig om, och s˚ag Amid Northen st˚aendes framför honom, lugnt tit-<br />
tandes p˚a honom som om ingenting hänt. Eldens flammor sken ett skrämmande<br />
ljus över pojken, och han var klädd i samma gamla svarta skjorta, med mörkt,<br />
intorkat blod om ärmarna, och samma svarta kostymbyxor som när han lämnade<br />
kyrkan.<br />
Hans mörka h˚ar var däremot inte längre rakt och finkammat som en g˚ang i<br />
tiden, utan var utspretat ˚at alla h˚all. Hans ögon var rödsprängda av trötthet,<br />
med mörka p˚asar under, och rynkor som kastade skuggor som s˚ag ut som djupa<br />
f˚aror i det begränsade och facklande ljuset. Amid Northen s˚ag ut som en som<br />
inte sovit p˚a m˚anga nätter och jobbat till sinnets spets alldeles för m˚anga dagar<br />
i rad, och kanske var det ocks˚a precis s˚a som det var.
494 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
Tim l˚ag stum kvar p˚a stengolvet med ena handen mot sin skalle, som slagit<br />
i stengolvet och börjat blöda i fallet. Elden sprakade intill honom.<br />
Aaron s˚ag förbluffat fr˚an Amid till Tim och vidare till Jimmy Tour, som<br />
verkade minst förbluffad av dem alla. Den gamle mannen s˚ag ut som om han<br />
visste precis vad de sysslade med.<br />
“Amid Northen”, sade Aaron s˚a lugnt han kunde, men hans röst bröt pin-<br />
samt. “Du vet att det här m˚aste upphöra.”<br />
“Du har fel.”<br />
“Det här är galenskap.”<br />
“Det här är sundhet. Stilla!”<br />
Han hade skrikit till s˚a plötsligt s˚a att Aaron ryckte till och nästan snubblade<br />
av chocken, men Amid lyfte sin hand inte mot honom utan mot Tim Alfredsson,<br />
som genast släppte revolvern han i smyg plockat upp fr˚an golvet igen. Med en<br />
viftning av Amids hand, slogs Tim med ett d˚an runt p˚a golvet, och forslades<br />
sedan längs det för att slutligen sl˚a till mot väggen, där han blev liggande,<br />
stönande av smärta. Amid Northen lät sin hand hänga kvar i luften tills han<br />
försäkrat sig om att mannen skulle förbli p˚a sin bestämda plats, och sedan<br />
sänkte han den försiktigt.<br />
Aaron svalde.<br />
“Vad är din plan?”<br />
“Det tror jag du vet”, svarade Amid, och Aaron hörde att han var andf˚add.<br />
“Försök inte vara n˚agonting du inte är.”<br />
“Vad pratar du om?”<br />
Amid drog en hand genom h˚aret och en svettdroppe rann längs hans ansikte.<br />
Han mumlade n˚agonting ohörbart.<br />
“Vad sade du?”<br />
“Lura mig inte att ni är hjältarna här”, upprepade han.<br />
Med ens kände Aaron igen att Amid var en pojke, en till en viss grad<br />
oskyldig pojke. Han visste att det var en farlig tanke att leka med, men han
kunde inte l˚ata bli den.<br />
“Hjältarna?”, fr˚agade han.<br />
495<br />
“Jag vet hur saker ligger till. Han har talat till mig. Jag vet vilka ni är och<br />
jag vet vad ni vill göra med mig.”<br />
Jimmy Tour utbytte en blick med Aaron, och tog sedan ett diskret steg<br />
fram˚at.<br />
“Amid”, sade han lugnt som om han pratade med en tre˚aring som höll i<br />
en revolver. Han tog ett till försiktigt steg närmare honom. “Allt vi vill är att<br />
hjälpa dig.”<br />
Amids ögon smalnade.<br />
“Ni ljuger.”<br />
“Vi talar sanning.” Han tvekade, och likas˚a gjorde Amid och Aaron. “Vad<br />
är det du tror att vi vill göra med dig?”<br />
“Backa!”, ropade Amid plötsligt, och hans röst ekade i rummets tjocka<br />
stenväggar. Jimmy Tour stannade till mitt i ett nytt steg närmare honom.<br />
“Lugn”, sade den gamle försiktigt. “Jag vill dig inget illa.” Han avslutade<br />
steget, och Amid backade själv ett steg, med misstro i sin syn.<br />
“Ni ljuger”, sade han och försökte uppenbart h˚alla sig lugn, men misslyc-<br />
kades ˚a det grövsta. “Ni ljuger allihopa. Ni är här för att döda mig och jag vet<br />
det. Ni vill döda mig för att ni vet vad jag kan göra, för att ni vet att jag kan<br />
stoppa er plan. Men ni f˚ar inte! Ni ska inte!”<br />
“Amid”, sade Aaron, “jag lovar och svär att vi inte —”<br />
“Ondska!”, ropade Amid och backade ännu ett steg s˚a att han nästan slog<br />
i ryggen i stenväggen. “Ni är ondska och ni ska inte vinna. Ondskan vinner<br />
aldrig.”<br />
“Vi ska inte —”<br />
“Det är dags, Amid”, hörde pojken intill sig och han for flämtande runt.<br />
Han stirrade ˚ater rakt in i elden, och där s˚ag han p˚a nytt det ansikte som<br />
försvunnit.
496 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
Génoli s˚ag tillbaka p˚a honom med brinnande ögon och ett leende p˚a läpparna.<br />
“Vad är dags?”<br />
“Slutet”, svarade Gènoli allvarsamt. “Förinta demonerna.”
2<br />
497<br />
Mia hade först sprungit upp för trappan och gömt sig i första bästa rummet<br />
p˚a överv˚aningen, utan att riktigt veta vad hon förväntade sig. När hon hörde de<br />
lugna rösterna nedifr˚an, smög hon försiktigt ut igen, och hon gömde sig istället<br />
vid toppen av trappan för att se vad som p˚agick.<br />
Där satt hon, dold av skuggorna där elden inte n˚adde, och hon s˚ag p˚a när<br />
Amid samtalade med de andra.<br />
Hon kände igen dem, men ingen av dem var hon alltför välbekant med, inte<br />
till den grad att hon kände till deras namn. Vad de ville visste hon inte heller,<br />
lika lite som hon visste vad Amid menade med allt han sade, och hon undrade<br />
om hon skulle bry sig alls eller istället g˚a och gömma sig tills det var över och<br />
de ˚aterigen hade g˚att. Hon mindes när hon och Amid suttit vid elden och han<br />
sagt att n˚agon var p˚a väg. Hon hade fr˚agat varför, och han hade svarat De vill<br />
skada mig, upphöra mitt uppdrag... hon hade fr˚agat varför, och han hade sagt<br />
att hon bara skulle lita p˚a honom. Det gjorde hon, och p˚a precis samma sätt<br />
litade hon p˚a att han skulle klara detta, oavsett vad.<br />
Lika väl visste hon att hon inte kunde hjälpa honom, att det enda hon kunde<br />
göra var att sitta och titta p˚a. Antingen skulle Amid lyckas övertala inkräktarna<br />
att g˚a, vilket hon hoppades p˚a, eller s˚a —<br />
vet.<br />
Hon ville inte tänka p˚a det.<br />
Men han skulle klara det.<br />
“Hur?”, fr˚agade Amid Northen elden.<br />
†<br />
“Vem snackar han med?”, fr˚agade Tim, utan att v˚aga resa sig fr˚an stengol-<br />
“Jag vet inte”, mumlade Aaron.
498 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
“Han är sjuk”, sade Jimmy Tour.<br />
“Det vet vi inte”, sade Aaron och p˚amindes vad Sanna sagt, att det ligger<br />
mer bakom detta än bara en v˚aldsam ton˚aring.<br />
“Vem snackar du med?”, röt Tim till Amid, medan Aaron och Jimmy Tour<br />
stod som paralyserade och stirrade in i elden i försök att se n˚agonting.<br />
“Jag kan inte”, mumlade Amid in i elden som om han inte hade hört Tim.<br />
“Amid”, sade Jimmy Tour och tog ett steg närmare honom igen. “Vi vill<br />
hjälpa dig. Snälla.”<br />
Utan att Aaron eller Jimmy Tour märkt det, hade Tim satt sig upp, och<br />
innan n˚agon visste ordet av hade han kastat sig över Amid och v˚aldsamt slagit<br />
ned honom i golvet.<br />
Amid Northen tappade andan när han slogs ned i stengolvet med ansiktet<br />
före, och hans klena ton˚aringskropp kunde inte f˚a luft när Tims överviktiga fyr-<br />
tio˚arskropp satte sig p˚a honom. Han snurrades runt, och tog flera knytnävsslag i<br />
ansiktet där han l˚ag orörlig som en docka, med medvetandet hängande i luften.<br />
Jimmy Tour s˚ag förbluffat p˚a, och lyfte förskräckt händerna över mun-<br />
nen i avsmak när b˚ade Amid Northens ansikte och Tim Alfredssons knytnävar<br />
l˚angsamt täcktes med mörkrött blod.<br />
“Tim!”, utropade Aaron när han ˚aterhämtat sig fr˚an chocken, och han<br />
sprang fram och gjorde ett försök att greppa tag om Tims andra arm, men<br />
han slogs hastigt bort. “Tim!”, upprepade han och slog med bägge knytnävar<br />
mot hans kraftiga rygg, uppenbarligen utan effekt. “Han är redan ute! Vi har<br />
honom! Vi vill inte döda honom!”<br />
Tim vände sig om och blängde med ett ansikte till del täckt av det blod<br />
som skvätt upp p˚a honom.<br />
“Inte? Och varför i helv —”<br />
Han flämtade till när han slogs omkull själv, och han ramlade av Amids<br />
kropp som han suttit p˚a.
499<br />
Mia hade kommit springande ned för trapporna, och hon hade tagit sin<br />
chans när Tim var distraherad, och kastat sig över.<br />
Amid flämtade ut och hostade upp blod över sin redan nedblodade tröja,<br />
men lyckades inte resa sig upp. Tim hade kanske ramlat omkull av chocken, men<br />
han var inte det minsta skadad, och han reste sig genast och var p˚a väg att g˚a i<br />
motanfall mot Mia, som stod intill Amid, när han plötsligt kastades bak˚at med<br />
samma kraft som han blivit omkullslagen med förut. Han for flera meter bort<br />
längs golvet, tills han slog i med ryggen före i stenväggen. När Aaron tittade<br />
efter orsaken s˚ag han Amid, som där han l˚ag intill Mia hade rest en blodig<br />
hand.<br />
Amid lyckades med ansträngning att ställa sig p˚a tv˚a ben, lutad mot Mia,<br />
och han s˚ag förbannat bort mot Aaron och Jimmy Tour, en efter en.<br />
Aaron blickade bort mot Tim, som verkade vara medvetslös där han l˚ag.<br />
Lever han?<br />
“Det är dags”, sade Amid med sprucken röst. “Ni ska elimineras.”<br />
“Amid”, sade Jimmy Tour, “jag vet inte vad det är som hänt dig, och varför<br />
du gör detta, men du m˚aste först˚a att vi inte försöker skada dig.”<br />
“Ni ska elimineras”, mumlade Amid igen, och han tog ett steg emot Jimmy<br />
Tour, varp˚a han reste samma hand som kastat runt med Tim som en trasdocka.<br />
“Ni ska —”<br />
“Am —”<br />
Den gamle började tala, men hann inte l˚angt innan han upptäckte sig själv<br />
med att lägga sin egen hand mot sin hals, och han stönade till av smärta och<br />
av chock när han klämde ˚at. Det gamla skinnet rynkade sig för de darrande<br />
fingrarna.<br />
“Nej!”, utropade Aaron, men lyckades inte röra p˚a sig av panik.<br />
Mia flämtade till och reste sina händer över munnen i skräck.<br />
“Amid!”, ropade hon, men han verkade inte kunna höra henne.
500 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
Jimmy Tour försökte tala, försökte skrika, men allt som kom ur honom var<br />
ett hest gurglande.<br />
Amid Northen höjde sin hand ytterligare, och Aaron kunde inte göra annat<br />
än att se p˚a när Jimmy Tour plötsligt lyftes fr˚an golvet av sin egen kraft, nu<br />
med bägge händerna om sin hals, och hans fötter hängandes löst en decimeter<br />
över marken.<br />
“Amid, han dör!”, skrek Aaron förtvivlat, “du vill inte göra det här!”<br />
“Min vilja är inte av betydelse!”, skrek Amid, och han klämde ˚at sin hand<br />
i luften varp˚a Jimmy Tours händer klämde ˚at allt h˚ardare om hans hals, och<br />
Aaron s˚ag en blodsdroppe bildas vid hans fingernagel, och den började rinna<br />
ned längs halsen. Mia skrek.<br />
“Den är alltid av betydelse”, ropade Aaron tillbaka till Amid. “Lyssna till<br />
dig själv och gör vad du tror är rätt. Du vet att detta inte är rätt, det vet jag<br />
trots att jag inte vet vem som övertalat dig om motsatsen.”<br />
Amid Northen s˚ag p˚a honom och för första g˚angen s˚ag Aaron den skräck<br />
och förvirring som verkligen r˚adde i hans ögon. Sedan s˚ag han mot Mia, och<br />
han s˚ag gr˚aten i hennes gröna glaspärleögon.<br />
Försiktigt släppte Amid lite om handen, och även Jimmy Tours händer<br />
släppte greppet en aning. Aaron hörde ljudet av Jimmy Tours raspiga flämtande<br />
när hans fötter ˚aterigen nuddade golvet, och händerna släppte en aning om<br />
halsen.<br />
Amid Northen s˚ag in i djupet av Aarons ögon.<br />
“Amid”, sade Aaron försiktigt, “släpp honom.”<br />
“Det är för sent.”<br />
Amid klämde igen sin hand till en knytnäve, och genast hördes det obeskriv-<br />
liga ljudet av en gammal mans hals som kläms samman av hans egna händer,<br />
ljudet när hans röst gör ett sista gnyende läte, och benen i hans nacke spricker<br />
sönder.
501<br />
Mia skrek och täckte sitt ansikte för att slippa se Jimmy Tours döda kropp,<br />
där den handlöst föll baklänges med blodet skvättandes över Aaron.<br />
†<br />
Aaron hann inte vara panikslagen. Istället kastade han sig genast mot det<br />
ställe p˚a marken där Tims pistol l˚ag, och hann hade ocks˚a hunnit f˚a tag p˚a den<br />
om inte Amid slagit till med sin hand och pistolen flugit längs med golvet och<br />
landat intill den medvetslöse Tim.<br />
hals.<br />
Amid höjde sin hand och Aarons händer sträckte sig genast mot sin ägares<br />
“Am —”, hann Aaron innan hans röst bröts i andbristen, och hans ögon<br />
spärrades paniskt upp.<br />
“Försök inte försvara dig, din djävul”, väste Amid. “Du försökte döda mig.<br />
Det är bara rätt att jag dödar dig.”<br />
“J —”, började han f˚a fram, men greppet h˚ardnades medan Amids knytnäve<br />
h˚ardnades. Han fick ingen luft, han fick ingen först˚aelse över n˚agonting. Allt<br />
började sakta att mörkna.<br />
Jag är inte djävulen, tänkte han, och han ville mer än allt annat säga det<br />
högt, vilket effekt det än skulle ha. Aaron kände hur han tappade känseln i<br />
fötterna, och han visste inte om det var en effekt av paniken och syrebristen,<br />
eller om han rests över marken. Han kunde inte se efter.<br />
I sin smalnade, mörka och suddiga blick kunde han se Mia g˚a för att ställa<br />
sig intill Amid, och krama om honom bakifr˚an, hennes ansikte snart befläckat<br />
av blodet som rann fr˚an hans h˚ar. Hennes blick mötte för ett ögonblick Aarons,<br />
och han kunde se en aning av sorg i den. Bara en aning.<br />
Aaron kände hur hans lungor svek honom, och smärtan i hans hals och<br />
hans oförm˚aga att tala blandades med paniken i att l˚angsamt kväva sig själv<br />
till döds.<br />
Han försvann n˚agonstans där han inte längre hörde hemma.
502 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
Ett mörker öppnade sig, och han kämpade inte emot när det tog honom<br />
inom sina väldiga käftar, och svalde honom hel.
3<br />
503<br />
När Aaron vaknade var han uppriktigt förv˚anad. Han hade upplevt vad han<br />
var säker p˚a var memento mori, dödsögonblicket, och han hade förberett sig p˚a<br />
en oändlig tomhet — han l˚angt ifr˚an välkomnade den, men han accepterade<br />
den.<br />
Han var säker p˚a att han hade dött.<br />
När han vaknade, l˚ag han p˚a det kalla stengolv där han trodde att han<br />
strupit sig själv till döds. Men allt var annorlunda. Allt var tyst. I ett ögonblick<br />
ville han stänga ögonen igen och somna om — han hade utöver denna korta<br />
stund av medvetslöshet inte sovit p˚a vad som kändes som och kanske även var<br />
m˚anga dygn. Han ville somna om, trots att han visste att det inte var allt för<br />
klokt, och han hade precis stängt ögonen igen när han hörde han ett illvr˚al han<br />
aldrig skulle glömma, och det var d˚a han spärrade upp ögonen igen och s˚ag<br />
Amid.<br />
Amid Northen stod där han st˚att när Aaron slogs ut, men vid hans fötter<br />
l˚ag Mia, med ansiktet ned i marken.<br />
Aaron s˚ag sig förvirrat om, och han s˚ag Tim Alfredsson ligga kvar där han<br />
l˚ag förut. Nu var han däremot vaken, och i hans hand var revolvern, siktad mot<br />
Amid. I sitt sömndruckna läge var det bara knappt att Aaron gjorde kopplingen,<br />
och förstod att det han vaknat av, var just pistolens avlossning.<br />
Tim avfyrade ett nytt skott, och nu träffade han inte Mia utan Amid<br />
Northen, men bara i axeln.<br />
Amid skrek till, och ryggade tillbaka av stöten och av chocken. Han slog som<br />
hastigast runt med sin hand som om han försökte sl˚a en osynlig fluga, varp˚a<br />
Aaron hörde ett knäckande ljud, och han s˚ag hur Tims huvud for runt medan<br />
hans nacke bröts, och kroppen lade sig avslappnat i dödens kalla famn.
504 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
Genast kastade Amid sig ned vid Mias kropp, och han rullade om henne<br />
att ligga med ryggen mot marken. Mitt p˚a hennes bröst s˚ag Aaron ett stort,<br />
gapande h˚al som pumpade ut en mörkröd sörja. Amid lade sin hand mot skadan,<br />
som för att dölja den för döden själv, och hans t˚arar av ilska och av sorg föll<br />
för att blanda sig i den pöl som bildades runt henne.<br />
Aaron ville somna igen, och han ville aldrig vakna mer.
4<br />
505<br />
Amid lade först sina händer för hennes bröst i ett desperat försök att stoppa<br />
blödningen, men det var som att använda en hink för att tömma havet. Han<br />
s˚ag hur hennes ansikte l˚angsamt började att blekna, hur de rödrosiga kinderna<br />
sakta tappade sin vackra färg. Han lade sina händer för sitt ansikte, och försökte<br />
gr˚ata, men t˚ararna ville inte komma.<br />
D˚a hörde han ett kort stönande, och han s˚ag ˚ater ned p˚a flickan framför<br />
sig, och han trodde att han drömde när han s˚ag hennes bröst l˚angsamt häva<br />
sig upp och ned i en försiktig andning.<br />
“Mia!”<br />
Han drog av sig sin nedblodade tröja, och lade den för att täcka kulh˚alet i<br />
hennes bröst, men han hade ingen chans att stoppa blodsförlusten, och flickan<br />
var redan alldeles vit i ansiktet.<br />
Det är inte lönt.<br />
“Mia?”, sade Amid med en öm röst, och han hukade sig försiktigt ned över<br />
henne. “Mia, hör du mig?”<br />
Hon stönade till igen, men trots att han ville att det skulle vara ett svar<br />
p˚a vad han sagt s˚a visste han att hon lika gärna kunde vara medvetslös och<br />
stönande i dödsögonblicket, eller vid medvetande men för förvirrad av blodförlusten<br />
att hon inte förstod vad som hände.<br />
Han lade sin ena hand över hennes kind, och han smekte den l˚angsamt,<br />
lämnandes sp˚aret av blandningen av hennes eget och hans blod. Hennes ansikte<br />
var kallt som sten, och han visste inte om han bara inbillade sig att det redan<br />
börjat stelna av den kommande döden.<br />
Amid lutade sig fram ytterliggare, och kysste försiktigt hennes kalla kind.<br />
“Am... Amid?”, hörde han plötsligt hennes svaga röst yttra.
506 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
Han s˚ag upp, och han s˚ag hennes ögon öppna, förvirrade, rödsprängda och<br />
med irisar lika bleka som hennes hy.<br />
“Mia...”<br />
“Amid... vad har hänt? Var är jag?”<br />
Hon gjorde en smärre ansats att sätta sig upp, men föll genast tillbaka innan<br />
hon kommit n˚agon vart alls.<br />
“Jag —”<br />
“Ligg bara stilla.”<br />
“Vad har —”<br />
“Mia, lyssna p˚a mig. Snälla, jag vet att det är sv˚art men snälla —”<br />
“Amid, det gör ont.”<br />
“Det g˚ar snart över.”<br />
Under en l˚ang stund som kändes som en evighet bara s˚ag de p˚a varandra,<br />
och trots hennes förvirring trodde Amid att hon n˚agonstans, i alla fall till en<br />
viss grad, förstod vad som höll p˚a att hända.<br />
“Jag älskar dig, Mia”, viskade han. “Jag väntade för länge p˚a dig. Jag lät<br />
dig vänta. Jag kunde inte först˚a mig själv förrän jag s˚ag det i dig. Jag visste<br />
inte —”<br />
“Amid”, sade hon och sträckte ut en hand mot honom. “Det är okej.”<br />
P˚a hennes läppar kunde han skymta ett utmattat leende, medan han tog<br />
emot hennes hand och höll den h˚ardare än n˚agonsin förut.<br />
“Jag kommer inte att l˚ata dig g˚a.”<br />
“H˚all mig.”<br />
Han kramade om hennes hand, och med den lilla kraft hon hade kvar s˚a<br />
kramade hon om hans. Han log, och han s˚ag att hon gjorde detsamma.<br />
En t˚ar rann längs hennes kind, och skar igenom blodet hans fingrar lämnat<br />
efter sig. Amid böjde sig ned och kysste Mias kalla läppar. När han tittade upp<br />
igen, var hennes ögon stängda. Han höll fortfarande h˚art om hennes hand, men<br />
kände l˚angsamt hur hon släppte taget.
“Mia?”<br />
“Hon är död.”<br />
507<br />
Amid Northen s˚ag upp och s˚ag framför sig en man i svart, slät kostym,<br />
och en handske för ena handen. I hans ansikte, än blekare än Mias, sken tv˚a<br />
brinnande röda ögon.<br />
“Gènoli”, lyckades Amid f˚a fram. “Rädda henne. Jag gör vad du vill om du<br />
bara räddar henne.”<br />
“Vi kan inte”, sade Gènoli oberört och s˚ag ned p˚a pojken.<br />
“Vad menar du? Vad˚a du kan inte? Du kan allt. Jag vet att du kan det! Du<br />
skapade världen och människan med den. Du st˚ar ansvarig för allt detta. Du<br />
kan rädda henne!”<br />
“Det är inte v˚ar ensak. Och vi har ingen anledning att hjälpa dig förrän du<br />
gör klart ditt uppdrag.”<br />
“Mitt... mitt uppdrag?”<br />
“Du har en anledning att vara här. Vi gav dig allt detta, men du vet lika<br />
väl som vi att det inte var gratis. Du vet att du har ett uppdrag, ett uppdrag<br />
att l˚ata mänskligheten och världen ställa sig upprät mot ondskan.”<br />
Amid Northen hade nästan glömt bort att Aaron var kvar, och när han<br />
vände sig om för att se efter, satt han kvar p˚a samma ställe där han nästan<br />
strupit sig själv till döds. precis när det där ödesdigra skottet kommit — nu<br />
kändes det som en evighet sedan, och Amid hade ingen ärlig aning om det var<br />
en minut sedan eller tjugo.<br />
Amid ställde sig l˚angsamt upp p˚a sina utmattade ben och s˚ag p˚a Gènoli.<br />
Mellan dem l˚ag Mias döda kropp, l˚angsamt kallnande p˚a stengolvet.<br />
“Vem är en gud som inte bryr sig om sina barn?”, sade Amid kallt. “Sina<br />
barn som... som Mia. Hon älskade dig. Som jag.”<br />
Génolis ögon smalnade, men han teg.<br />
“Vem är en gud som inte själv kan göra sitt verk, som kräver hjälp fr˚an de<br />
svagare? Vem är en gud som kräver död?”
508 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
“Ställ inte till det nu, son.”<br />
“Kalla mig inte son.”<br />
Génoli gick runt Mias kropp, l˚angsamt och utan att släppa Amid med blic-<br />
ken. Amid backade undan, och plötsligt gick de i en ˚aterkommande cirkel runt<br />
henne.<br />
“Du var n˚agon vi litade p˚a”, nästan väste Génoli medan han gick efter<br />
honom. “Du var den som skulle dela kungariket när Antikrist fallit.”<br />
“Ett kungarike byggt p˚a hennes kropp är inte ett kungarike jag vill dela.”<br />
“Och om —”<br />
“Jag har fallit för dina lögner länge nog nu”, väste Amid.<br />
Génoli stannade upp.<br />
“Lögner?”<br />
“Du som har öron”, sade Amid. “Hör detta. Den som skall i f˚angenskap,<br />
han g˚ar i f˚angenskap. Den som skall dö för svärdet, han blir dödad med svärd.<br />
<strong>Här</strong> behövs de heligas uth˚allighet och tro.”<br />
“Tig”, viskade Génoli, men pojken ignorerade honom, och fortsatte.<br />
“Och jag s˚ag ett annat odjur stiga upp ur jorden, och det hade tv˚a horn som<br />
liknade ett lamms och det talade som en drake. Det utövar det första odjurets<br />
hela makt i dess ˚asyn. Det f˚ar jorden och dess inv˚anare att tillbe det första<br />
odjuret, vars dödliga s˚ar hade läkts. Och det gör stora tecken, det l˚ater till och<br />
med eld falla fr˚an himlen ner p˚a jorden i människornas ˚asyn. Och det förför<br />
jordens inv˚anare med de tecken som det f˚att rätt att göra i Odjurets ˚asyn. Det<br />
säger till jordens inv˚anare att göra en bild ˚at Odjuret som har f˚att svärdshugget<br />
men kommit till liv igen. Och det fick rätt att ge livsande ˚at Odjurets bild, s˚a<br />
att bilden ocks˚a kan tala och se till att alla som inte tillber Odjurets bild blir<br />
dödade.”<br />
“Tig!”, röt Génoli ˚at Amid Northen, som blott höjde sin röst.<br />
“Och det ser till att alla, höga och l˚aga, rika och fattiga, fria och slavar, f˚ar<br />
ett märke p˚a högra handen eller p˚a pannan, och att ingen kan köpa eller sälja
utan att ha märket, Odjurets namn eller talet för namnet.”<br />
“Amid Northen, du är —”<br />
509<br />
Amid kände svetten i pannan och i h˚arfästet, men han kunde inte sluta<br />
prata hur gärna han än skulle vilja det. Tankarna snurrade i hans huvud, och<br />
allt var suddigt och mörkt och förvirrat, men han kände sig mer klartänkt än<br />
n˚agonsin förut.<br />
Hans mor var död.<br />
Hans far var död.<br />
Och allt var hans fel.<br />
“Trodde du att du skulle lura mig?”, fr˚agade han. “Trodde du jag skulle<br />
falla för dig när du lade allting framför mig?”<br />
“Du föll, pojke.”<br />
“Jag kan resa mig igen.”<br />
“Nej.”<br />
“Min far, min mor och min...” Han s˚ag över mot hennes kropp, sedan mot<br />
Génoli igen. “...och Mia är död. De är döda.”<br />
“Och det är ditt fel.”<br />
“Det har jag inte förnekat.”<br />
Génoli stod nu mitt framför pojken, och han s˚ag ned med spända, glödande<br />
ögon p˚a Amids om möjligt än mer spända s˚adana.<br />
“Du lurade mig. Men jag vet hur det fungerar nu”, viskade Amid Northen.<br />
“Jag vet vem du är. draken. Vitsvartsnubben. Génoli. Kärt barn har m˚anga<br />
namn, eller hur?”<br />
“Du kommer inte undan.”<br />
Pojken skrattade nervöst, och han förstod inte själv varför. P˚a n˚agon niv˚a<br />
trodde han sig redan ha först˚att och accepterat slutet, och allt härefter fram<br />
tills dess var bara lek. Det fanns inte p˚a riktigt.<br />
är.”<br />
“Jag vet vem du är, Génoli. Och jag tror jag först˚ar varför du är som du
510 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
“V˚aga int —”<br />
“Du är dömd, eller hur? Är det ditt gudalika straff ? Fadern av alla lögner<br />
och allt bedragande kan inte ljuga själv. Du m˚aste vara ärlig, du m˚aste lämna<br />
ledtr˚adarna.”<br />
Génoli s˚ag ut att vilja svara, men mirakulöst fick han inte fram ett ord.<br />
“Nu efter˚at fattar jag inte att jag inte s˚ag det. Génoli. Anagrammet p˚a<br />
Legion, demonen. Inte ens ditt namn g˚ar utan ledtr˚adar!”<br />
“Amid Northen —”<br />
“Vem är den sanna Antikrist? Och vad var syftet att döda de jag dödade?”<br />
“Du skulle röja din egen väg”, väste Génoli.<br />
Amid s˚ag honom i de brinnande ögonen och visste med all säkerhet att han<br />
talade sanning. N˚agonstans inom sig hade han vetat det hela tiden, även om<br />
han inte alltid velat acceptera det.<br />
“Det var det jag anade.”<br />
“Vad tror du att du kan f˚a ut ur detta, pojk? Tro inte att du kan fly. Vi<br />
känner dig bättre än du känner dig själv, och vi har den ultimata kontrollen.<br />
Du kommer aldrig att komma undan, hur l˚anga tal du än vill h˚alla innan tiden<br />
är kommen.”<br />
“Du har fel, och du vet det lika väl som jag.”<br />
“Fel?”<br />
“Odjuret jag s˚ag liknade en leopard”, reciterade Amid leendes, “och dess<br />
fötter var som en björns och dess gap som gapet p˚a ett lejon.”<br />
“Nej.”<br />
“Och draken gav det sin kraft och sin tron och stor makt.”<br />
“Nej!”<br />
Amid Northen hann knappt avsluta sin mening innan Génoli kastade sig<br />
bak˚at med en enorm fart, och pojken kastades omkull p˚a stengolvet av bara<br />
vinddraget. I mittluft slängdes Génolis kropp runt, och de vita dragen försvann<br />
för hans växande stora kostym, tills den slukade honom och fortsatte slungas
unt, runt i en virvelvind mitt i rummet.<br />
511<br />
De enorma portarna med draken vid handtagen slungades upp, och med det<br />
forsade snön in i en enda virvlande tornad, och när Amid Northen ˚ater s˚ag mot<br />
det ställe där Génoli st˚att var inte ens kostymen kvar — den hade istället blivit<br />
en skugga, en kringkastande vägg av mörker som for runt i rummet snabbare<br />
än ögat kunde uppfatta.<br />
Amid Northen lyckades ställa sig upp igen, varp˚a han vände sig mot Aa-<br />
ron Christian, som fortfarande l˚ag p˚a golvet, chockerad som aldrig förr men<br />
omedveten om vad han kunnat göra p˚a alldeles för l˚ang tid.<br />
“Aaron!”, ropade Amid och lyckades bara knappt överrösta snöns kring-<br />
virvlande och Génolis konster. “Aaron, förl˚at mig. Jag var en idiot.”<br />
Aaron kunde inte svara. Han lyckades komma upp p˚a benen, men han kunde<br />
inte göra annat än stirra p˚a Amid. Han ryckte till, när han hörde en smäll över<br />
sig, och han hann precis se ett enormt stenblock av taket ramla ned ett par<br />
meter ifr˚an honom, med damm och sten kastandes omkring sig. En spricka<br />
hade sträckt sig längs taket och utöver väggarna, och damm hade börjat falla<br />
över dem.<br />
“Spring”, ropade Amid för att överrösta de fallande stenarna och den virv-<br />
lande snön. “Spring, och titta inte bak˚at ens för ett ögonblick.”<br />
“Men —”<br />
“Han har givit mig makten att besegra honom. Det var hans enda sätt att<br />
ta sig ned hit till att börja med. Han kunde inte klara det själv och s˚a tog han<br />
mig som sin springpojke... det är mitt fel att han kunde komma hit till att börja<br />
med. Men jag har nu ocks˚a chansen. Det är nu mitt uppdrag att f˚a honom att<br />
försvinna.”<br />
“Kan jag —”<br />
Ännu ett stenblock ramlade, nu bara n˚agon meter ifr˚an Aaron, och han<br />
lyckades precis undvika att träffas av en sten som slogs bort fr˚an den när den<br />
d˚anande slog i golvet.
512 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
“Spring, säger jag! Du kommer bara vara i vägen här.”<br />
Och Aaron sprang.
5<br />
513<br />
Damm och sm˚asten föll omkring Amid Northen där han stod i drakens<br />
borg. I ett hörn l˚ag Tim Alfredssons döda kropp, fortfarande med pistolen i<br />
handen, och över honom l˚ag en av de m˚anga stenar som fallit när borgen s˚a<br />
hastigt börjat kollapsa. Framför den ännu vilt brinnande brasan l˚ag den gamle<br />
cowboyen Jimmy Tour, hans skägg inte längre vitt utan rött av blod, hans<br />
cowboyhatt liggandes intill honom och hans huvud bara knappt hängandes<br />
kvar p˚a resten av kroppen.<br />
Vid Amid Northens fötter l˚ag hans in i döden älskade Mia.<br />
Amid Northen föll p˚a knä inför henne och lade sitt ansikte i tv˚a blodiga<br />
händer. Runt honom föll stenar och block, dammet virvlade och med det den<br />
skugga som var draken.<br />
Detta är din sista tid.<br />
Rösten viskade, men hördes änd˚a över allt annat, klart och tydligt, och det<br />
var Génolis röst.<br />
“Du kommer inte att döda mig”, sade Amid utan att se upp p˚a skuggan.<br />
Varför inte?<br />
“Du behöver mig. Du kan inte göra detta själv. Du kan skapa synvillor...<br />
mindre verkan... du kan p˚averka... men du kan inte förstöra. Du kan inte stiga<br />
ned till jorden. Du behöver mig.”<br />
Jag kan döda dig och ta en annan.<br />
“Nej. Jag är den utvalde.”<br />
Amid s˚ag upp fr˚an sina händer och för ett ögonblick stod allt stilla. För ett<br />
ögonblick föll han in i Mias snövita hy, hennes läppar och hennes gröna ögon,<br />
för ett ögonblick s˚ag han henne igen.<br />
För ett ögonblick var han tillbaka där han var tidigare. Framför sig s˚ag han<br />
Natalia och honom lekte med LEGO-klossar i vardagsrummet. Steven Northen
514 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
satt i soffan och skrev, och hans hustru Cecilia lagade mat i köket intill, med<br />
stereon p˚a p˚a högsta volym, för hela den lyckliga familjen att njuta.<br />
“Sluta.”<br />
Amid välte Natalias klossar p˚a lek och hon skrattade och knuffade till ho-<br />
nom, Steven lade ut en skämtsam kommentar och —<br />
“Sluta!”<br />
“Vad är det, son?”<br />
Amid Northen s˚ag upp. Han och Génoli var kvar p˚a de klippor där slottet<br />
hade st˚att, men slottet var inte kvar, ej heller Tim Alfredssons eller Jimmy<br />
Tours kroppar. Génoli var ˚aterigen en människa, i samma kostym och med<br />
samma bleka hy och svarta handske. Snön hade slutat falla, och vindarna stod<br />
stilla. Allt var tyst.<br />
“Jag vet vad du gör”, sade Amid Northen. “Jag vet vad du försöker göra.”<br />
Génoli sträckte ut sin handsktäckta hand mot Amid, och lade den försiktigt<br />
över hans panna, smekte den över hans blodtäckte ansikte och lät den till sist<br />
stanna över hans ögon.<br />
“Du kan f˚a allt vad du vill ha.”<br />
Amid var hemma igen. Natalia log brett mot honom, sedan tog hon upp en<br />
av de stora klossar han precis vält omkull, och kastade den löst mot honom. Den<br />
landade bara försiktigt mot hans arm, men han överreagerade skämtsamt och<br />
kastade sig över klossarna för att börja kittla henne p˚a magen. Natalia skrek<br />
gällt efter mamma, medan Amid<br />
Sluta.<br />
kittlade henne över hela magen och vid armh˚alorna och<br />
Sluta.<br />
hon var ensam.<br />
Amid stod i kyrkans badrum och s˚ag framför sig, s˚ag kropparna ligga halvt<br />
över varandra, stilla, kalla, vita. Blodet l˚ag i en växande pöl p˚a det vita golvet.<br />
Han s˚ag ned p˚a sina händer, och s˚ag dem mörkröda av blod.
515<br />
Han satte sig p˚a knä intill sin mor, och han hörde fortfarande ett gurglande<br />
av smärta.<br />
“Lever du?”<br />
“Ja.”<br />
Jag dödade dem.<br />
“Jag älskar dig, Amid.”<br />
Han s˚ag mot sin far, och han l˚ag alldeles stilla och kall även han. Amid<br />
kände försiktigt med sina fingrar över hans rygg. Den kändes stel och kall som<br />
golvet.<br />
“Du kan f˚a allt vad du vill ha.”<br />
Amid var tillbaka hemma. Maten stod p˚a bordet. Radion spelade popmusik<br />
p˚a hög volym om kärlek. Fadern stängde av den och bjöd till mat. De satte sig.<br />
De ˚at.<br />
Glädje.<br />
Lycka.<br />
Nej.<br />
“Du kan f˚a allt vad du vill ha.”<br />
“Nej.”<br />
Amid ställde sig upp, och vände sig ifr˚an Génoli och Mia. Han var tillbaka<br />
p˚a klippan. Mias döda kropp gapade tom av hennes energiska glädje.<br />
Skal.<br />
“Amid”, viskade Génoli efter honom, men Amid ignorerade honom, och gick<br />
l˚angsamt ut mot klippkanten. Vinden slog i hans h˚ar, och viskade i hans ögon<br />
om en bredare, större värld p˚a andra sidan havet. För första g˚angen p˚a mycket<br />
länge ville han tro den.<br />
“Alla drömmer om en underbar värld”, sade han till Génoli, utan att vända<br />
sig om, utan att se bort fr˚an det svarta, stormande vattnet bara meter bort. “Al-<br />
la drömmer om fantastiska slut. Mannen med pipan och läsglasögonen, kvinnan<br />
med förklädet och h˚aret i en knut. Dottern och sonen som leker tillsammans,
516 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
hunden som stojar runt.”<br />
Han sparkade till p˚a en sten vid sin fot, och s˚ag den falla ned längs klipp-<br />
kanten. När den till sist landade i vattnet, ett tiotal meter nedanför, hörde han<br />
inte dess ljud för vinden och v˚agorna, och han s˚ag inte dess v˚agor bland alla<br />
andra.<br />
“Men det är en lögn. Pappan är hemligt bög, och mamman ligger med sin<br />
squashinstruktör. Sonen snortar kokain och dottern snattar.”<br />
Amid s˚ag ut över havet, och för första g˚angen p˚a länge s˚ag han ett ljus i<br />
horisonten. Orangeröda str˚alningar mot molnen, de första antydningarna p˚a en<br />
soluppg˚ang att belysa den kalla, döende ön.<br />
“Är det inte sant?”<br />
Han vände sig om och s˚ag bort mot Génoli, som stod kvar där han stod,<br />
med bägge händer bakom ryggen som den första g˚angen de träffades, i landet<br />
av Ingenting.<br />
“Alla drömmer om episka slut”, fortsatte han när Génoli inte svarade. “Alla<br />
förväntar sig att när allt slutar märker man det s˚a uppenbart som det bara g˚ar.<br />
Hur kommer det sig att allt är lögn? Vem bestämde det här?”<br />
“Allt vad du vill ha”, försökte Génoli ˚aterigen, i en nästan uppgiven ton.<br />
“Jag har äntligen först˚att vad som är trasigt med den här världen”, fortsatte<br />
Amid. “Det är s˚adana som mig.”<br />
“Du kan vara en gud”, viskade Génoli.<br />
“T. S. Eliot skrev Det är s˚a här världen slutar — inte med en smäll utan<br />
med ett gnyende.”<br />
Amid backade ett steg närmare klippkanten. Han s˚ag sig tvärsäkert om över<br />
axeln, och s˚ag de första str˚alarna av den mäktiga soluppg˚angen. Nedanför stor-<br />
made de svarta v˚agorna som aldrig förr. Génolis brinnande röda ögon spärrades<br />
plötsligt upp, när han kom till insikt över vad som hände, och han öppnade<br />
munnen för att säga n˚agonting, försöka stoppa pojken, men han hann inte.<br />
“Jag kommer inte ens att gny”, sade Amid och föll baklänges ned i vattnet.
Epilog<br />
˚Arhundradets storm<br />
517
518 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
˚Arhundradets storm hade media kallat det, men vad som började med ett<br />
riktigt stormuppbyggande under ett par dagar slutade minst sagt i ett antik-<br />
limax, och hösten och vintern 2005 blev den svalaste och lugnaste p˚a femton<br />
˚ar.<br />
Det var inte första g˚angen media haft fel när det gällde vädret, och allt<br />
gick i sin vanliga ordning: alla p˚astod först att de verkligen kände p˚a sig att<br />
n˚agonting var p˚a g˚ang, och när det sedan visade sig att allt gick över innan det<br />
ens börjat, p˚astod samma grupp att de ju hela tiden förstod att det inte var<br />
n˚agonting speciellt med den här hösten, och att de alltid vetat att media bara<br />
bl˚aste upp det hela. Och ingen anklagade n˚agon annan för att hitta p˚a, för alla<br />
hade ju haft precis lika fel.<br />
“Lyckan är som en ö l˚angt ute i Stilla havet som har rapporterats av sjömän<br />
när den framträder ur töcknet p˚a ett ställe där ingen kartograf har markerat<br />
den”, skrev Graham Greene. “Ön försvinner igen under en generation, men ing-<br />
en navigatör kan vara riktigt säker p˚a att den inte bara existerade i inbillningen<br />
hos n˚agon för länge sedan död utkik.”<br />
Var folket p˚a Maryville lyckliga den ovanligt svala hösten 2005? Om du<br />
fr˚agar dem, säger de nej. När vi minns händelser som inte var särskilt unika —<br />
alla dagarna när vi bara är, utan att göra n˚agonting viktigt eller storartad —<br />
säger vi aldrig att vi var lyckliga, vi säger att vi saknade n˚agonting. De flesta<br />
människor reser genom sina liv, och säger att de aldrig riktigt f˚ar vad de vill<br />
ha, att de aldrig riktigt blir lyckliga. De allra flesta dör alldeles säkra p˚a att de<br />
aldrig f˚att riktigt allt de önskade av livet — eller än värre, de inbillar sig att<br />
de en g˚ang hade det, och kämpade hela resten av livet p˚a jakten efter denna<br />
illusion.<br />
Om du fr˚agar mig om de var lyckliga, s˚a säger jag att ja, det var de. Lycka är<br />
inte existensen av glädjemedförande element, liksom mörker inte är existensen<br />
av mörkerbringande materia. Lycka är fr˚anvaron av ondska, liksom mörker är<br />
fr˚anvaron av ljus. Det blir aldrig riktigt mörkt — det är alltid lite bakgrundsljus
n˚agonstans, en lampa som lyser kvarter om inte m˚anga, m˚anga städer bort,<br />
en stjärna som lyser upp tillvaron trots att den befinner sig just miljontals<br />
kilometer med vakuum bort.<br />
519<br />
P˚a samma vis blir ingen riktigt lycklig, för alltid finns n˚agonting skrämmande,<br />
ett monster som gömmer sig i garderoben eller under sängen, och när s˚a gar-<br />
deroben öppnas och ficklampan lyser in under sängen... har monstret förflyttat<br />
sig till vinden eller källaren, ute i skogen eller djupt nere i vattnet. Ingen är<br />
n˚agonsin helt lycklig, alla söker alltid efter n˚agonting mer. Men är det inte bara<br />
för att de inte har n˚agonting att jämföra med? Hade s˚a inv˚anarna p˚a Maryville<br />
vetat vad som kunde ha hänt... d˚a hade de kanske själva vetat hur lyckliga de<br />
var.<br />
Ingen kommer n˚agonsin att minnas Amid Northen. Amid Northen fanns<br />
inte, liksom Mia Carlsson, och likväl kommer ingen att sakna dem. Louise<br />
Carlsson dog 2024 i lungcancer, ensam och utan den dotter hon alltid önskat<br />
sig kunna f˚a.<br />
Steven och Cecilia Northen fick en underbart vacker dotter, Natalia Northen,<br />
som började intressera sig för sin faders konst s˚a sent som i trettio˚ars˚aldern, och<br />
som släppte sin första roman ett straxt ˚ar innan fadern dog av en hjärtattack.<br />
Han dog glad över vad hans enda barn ˚astadkommit för världen. Det var ett<br />
lyckligt slut.<br />
Det lyckliga slut vi alla drömmar om, s˚a lyckligt som ett liv kan bli, när vi<br />
g˚ar in i det och genast vet hur det kommer att sluta.<br />
†<br />
Kim Nordström l˚ag och sov p˚a soffan när Sanna kom hem, fredagen den<br />
trettonde januari 2006, och han vaknade av att f˚a en bunt papper kastade p˚a<br />
sig innan Sanna vände sig igen, tog väskorna och gick till dörren. Väntandes<br />
vid dörren s˚ag han deras tv˚a barn.<br />
“Vad fan är det här?”, mumlade han sömndrucket efter henne.
520 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
“Skiljsmässopapper.”<br />
Hon stängde dörren efter sig och barnen, och de vände sig aldrig om igen.<br />
†<br />
Aaron Christian njöt av känslan av den ljumma v˚arbrisen när den bl˚aste i<br />
hans mörka h˚ar.<br />
Han stod i aktern av den b˚at som hette Önskan, den enda regelbundna<br />
passagerarb˚aten mellan Maryville och fastlandet. Aaron lutade sig mot relingen,<br />
och s˚ag ut över de ljusa v˚agorna i det lysande v˚arvädret. D˚a och d˚a hoppade en<br />
fisk upp, och ibland kunde han se en av f˚aglarna dyka ned och komma tillbaka<br />
med ett saftigt byte i näbben.<br />
L˚angt borta, varifr˚an de ˚akte, s˚ag han en enda fläck i den annars perfekta<br />
horisonten, som en smutsfläck p˚a ett foto, och han visste med hela sin själ att<br />
han aldrig skulle ˚atervända dit, att han aldrig skulle se staden Maryville igen.<br />
Han visste inte varför, men han hade alltid avskytt den platsen.<br />
Aaron vände sig om, och s˚ag bort mot nästa horisont, och hoppades att<br />
snart f˚a se första anhalten till sitt nya liv.<br />
En medel˚alders kvinna med gr˚aa slingor i sitt annars blonda h˚ar, kom ut<br />
p˚a aktern. Bakom henne drog hon en väska, och efter henne gick tv˚a barn —<br />
en ton˚arsflicka och en yngre pojke. Familjen satte sig ned, en bit ifr˚an Aaron,<br />
och drog fram en termos och en p˚ase smörg˚asar fr˚an väskan. Aaron sneglade<br />
bort mot familjen, medan kvinnan hällde upp koppar med varm choklad, och<br />
delade upp smörg˚asarna mellan barnen.<br />
Han tyckte att han kände igen henne n˚agonstans ifr˚an, men kunde inte<br />
placera henne. Antingen var de p˚a väg ifr˚an Maryville, resonerade han, eller<br />
s˚a hade de varit där p˚a semester eller n˚agot s˚adant, och de var nu p˚a väg<br />
därifr˚an. Oavsett vad, s˚a hade han mycket väl kunnat se de n˚agon g˚ang utan<br />
att medvetet minnas det.
521<br />
Kvinnan mötte hans blick, och innan Aaron han dra bort den ifr˚an henne i<br />
ett försök att verka nonchalant, började hon att prata med honom.<br />
“Aaron, eller hur?”, fr˚agade hon medan hon hällde upp dryck fr˚an en annan<br />
termos till sig själv. Aaron nickade försiktigt, och kvinnan reste sig upp och tog<br />
med sig koppen. “Sanna”, sade hon vänligt och räckte fram sin hand. Han tog<br />
den, och de s˚ag p˚a varandra, Aaron fortfarande övertygad om att han sett henne<br />
förut.<br />
Sanna lutade sig över relingen och s˚ag ut mot det vidöppna havet. Trots att<br />
det bara var januari sken solen starkt över det och färgade vattnet bl˚att, och<br />
temperaturen som byggdes upp p˚a b˚aten kändes som om det var sommar.<br />
“Kaffe?”, fr˚agade hon och räckte över sin kopp. “Jag har mer”, lade hon till<br />
när han s˚ag fr˚agande ut. Han tog koppen, och log.<br />
Aaron drack ur koppen, och begrundade henne när hon drog upp ett ciga-<br />
rettpaket ur jackfickan, och tände en cigarett i munnen. Han noterade att hon<br />
trots ˚alderstecknen — ett par rynkor, det gr˚asprängda h˚aret — fortfarande var<br />
mycket vacker.<br />
“Cigg?”, fr˚agade hon och räckte över paketet.<br />
“Nej tack”, svarade han med en gest. “Jag har slutat.”
522 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET
Coda<br />
Nya himlar och en ny jord<br />
†<br />
523
524 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
†<br />
De iskalla strömmarna drog över hans ansikte och hans kropp, och han kände<br />
det isande mörkret sträcka sig över h˚aret, längs nacken och ned för ryggraden<br />
under tröjan.<br />
Först förstod han inte var han var.<br />
Sedan förstod han allt.<br />
Amid vände sig om i mörkret, och tog in en kallsup med saltvatten. Han<br />
svalde det.<br />
N˚agonstans ringde en kyrkklocka. N˚agonstans s˚ag han ett ljus.<br />
Var är jag?<br />
Ljuset kom närmare honom, svävande, flytande i vattnet.<br />
Vem är jag?<br />
Han vände sig ˚ater i mörkret, och kände kylan tränga p˚a, kände sitt blod<br />
sakta frysa till is. Han s˚ag sig om, men s˚ag inget slut. Han s˚ag bara det eviga<br />
mörkret... och det enda ljuset i tomheten. S˚a hörde han en röst, och han vände<br />
sig mot ljuset och kände det tala till honom.<br />
“Amid.”<br />
Vem är du?<br />
“Jag är en av De tv˚a.”<br />
Ljuset kom närmare honom, men han s˚ag änd˚a inte vad det var — det var<br />
bara en boll av ljus, svävande i mörkret, och med ens började det sakta men<br />
säkert att cirkla runt honom, och han vände sig om för att följa det med blicken.<br />
Det kalla saltvattnet sved i hans ögon, men han kunde inte släppa ljuset med<br />
blicken för en enda sekund.<br />
Tv˚a?<br />
“Jag är det vita.”<br />
St˚a stilla.
525<br />
Han for runt efter ljuset, som kändes som det rörde sig snabbare. Till sist<br />
kunde han inte röra sig i takt med det, och han svängde istället med huvudet<br />
efter det, innan han blev för yr och stannade upp.<br />
“Det vet du att jag inte kan”, sade ljuset och fortsatte att röra sig.<br />
Var är jag?<br />
“Vid slutet.”<br />
Slutet av vad?<br />
“Allt.”<br />
Amid visste inte hur mycket han förstod, men han svalde djupt. Hans mun<br />
var fylld med saltvatten, det flöt genom hans näsa, men han märkte det knappt.<br />
Han stängde ögonen — inte för att han inte ville se ljuset längre, för det ville<br />
han, men för att han var trött och hans ögon sved av saltvattnet och kölden.<br />
B˚ade han och ljuset var tysta under en mycket l˚ang stund, och först trodde han<br />
att ljuset försvunnit, kanske att det bara varit en illusion, sedan —<br />
“Tack för allt, Amid.”<br />
Vad händer med mig?<br />
“Du dör.”<br />
Han stannade upp och tvekade, men ins˚ag att han p˚a n˚agon niv˚a ständigt<br />
först˚att det.<br />
Kommer jag komma till himlen?<br />
Ljuset tvekade.<br />
“Nej.”<br />
I mörkret och i kylan och i den eviga tomheten som var döden s˚a log Amid<br />
Northen.<br />
Det gör ingenting.<br />
“Du hade rätt som du sade”, sade ljuset. “Idyllen är en utopi vi aldrig<br />
kommer att f˚a. Och bara i att inse det kan mänskligheten f˚a nya himlar och en<br />
ny jord.”<br />
Amid Northen tvekade, och var inte säker p˚a vad han skulle säga. Vad han
526 KAPITEL 16. HÄR BEHÖVS VISHET<br />
kunde säga. Han var plötsligt mycket trött.<br />
Vad är sanningen?, fr˚agade han sedan ljuset.<br />
Inget svar kom p˚a vad som kändes som timmar, dagar, veckor,˚ar. N˚agonstans<br />
ströps pojkens lungor p˚a sista uns av luft.<br />
“Det finns ingen”, svarade ljuset tyst.<br />
Pojken svalde. En t˚ar av sorg och av glädje rann ut fr˚an hans öga och<br />
blandade sig med havets salta vatten och nattens och dödens svarta mörker.<br />
Tack.<br />
N˚agonstans kände Amid Northen en ström sl˚a hans kropp in i en klippa,<br />
men han kände ingenting. Det var som om han redan lämnat den för att resa<br />
vidare in i tomheten. Ett sista mörker drog över världen, och han vände sig<br />
mot ljuset och slog upp ögonen igen, bara för att se hur det l˚angsamt börjat<br />
försvinna bort˚at.<br />
N˚agonstans försvann det sista ljuset i världen. N˚agonstans slukades han<br />
av en evig kyla, en svarthet och en tysthet, absolut och täckande som en v˚at<br />
handduk över honom, och n˚agonstans drog den honom ut fr˚an v˚ar värld — inte<br />
in i en annan, bara ut fr˚an v˚ar.<br />
Han öppnade munnen en sista g˚ang, men kunde inte längre tala eller andas.<br />
Han stirrade en sista g˚ang ut i tomheten.<br />
Havet slukade honom.