Bohusarvet 2012-1.indd - Bohusläns hembygdsförbund
Bohusarvet 2012-1.indd - Bohusläns hembygdsförbund
Bohusarvet 2012-1.indd - Bohusläns hembygdsförbund
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Bohusarvet</strong><br />
Tidskrift för <strong>Bohusläns</strong> Hembygdsförbund <strong>2012</strong>:1<br />
Kvarnar i fokus!<br />
1
<strong>Bohusarvet</strong><br />
Ansvarig utgivare<br />
Ulla Swedberg<br />
Vik. redaktör<br />
Kristina Holmström, 0522–65 65 23<br />
kristina.holmström@vgregion.se<br />
Grafi sk form och layout<br />
Ove Drejenstam<br />
Redaktionsråd<br />
Ove Drejenstam Kristina Holmström<br />
Lars Rydbom Ulrica Wallin<br />
Prenumeration<br />
<strong>Bohusarvet</strong> utkommer med 4 nr/år.<br />
Prenumerationspris: 100 kr/år.<br />
<strong>Bohusarvet</strong> ingår i medlemsskap i <strong>Bohusläns</strong><br />
Hembygdsförbund inkl. Årsboken<br />
Bohuslän för 300 kr/år.<br />
Vill du prenumerera? Kontakta<br />
Hembygdsförbundets kansli:<br />
bohuslans.hembygdsforbund@vgregion.se<br />
0522–65 65 61 (mån–tis, tor–fre kl 09–14).<br />
Tryck:<br />
Risbergs, Uddevalla, <strong>2012</strong><br />
ISSN 1654-2274<br />
<strong>Bohusläns</strong><br />
Hembygdsförbund<br />
Kansli:<br />
Unni Andersson, 0522–65 65 61<br />
Adress<br />
Box 403, 451 19 Uddevalla<br />
E-post:<br />
bohuslans.hembygdsforbund@vgregion.se<br />
Hemsida:<br />
www.hembygdbohus.se<br />
Plusgiro: 52 31 88-1<br />
Bankgiro: 303-8486<br />
Redaktionen förbehåller sig rätten att<br />
redigera och förkorta inkommet material.<br />
Ur innehållet<br />
Hembygdsrörelsen i ständig<br />
rörelse och förändring 3<br />
Spåren efter kvarnarna 4<br />
Lyckorna Kvarn 6<br />
Fiskebäckskils kvarn 8<br />
Kvarnarna i Hembygdsrörelsen 11<br />
Kurser på Nääs 12<br />
Årsboken 2011 13<br />
Hantverkslaboratoriet 14<br />
Inte bara fi ske och stenhuggeri 16<br />
”Vi var starka kvinnor<br />
som inte förtröttades” 18<br />
Kvarnar på Dalboslätten 21<br />
Främre omslag: Kvarnen på Hönö.<br />
Foto: Hans Taremark<br />
Bakre omslag: Från Kvarnbyn i Mölndal<br />
Foto: Torbjörn Holmström<br />
2
Hembygdsrörelsen i ständig rörelse<br />
och förändring<br />
I mars kommer Marika Russberg tillbaka<br />
till sin tjänst som Kulturarvskonsulent<br />
och allt återgår till sin normala<br />
lunk i <strong>Bohusläns</strong> Hembygdsförbund.<br />
Min tid som vikarie blev inte alls som<br />
jag planerat. Men även om det inte blev<br />
som jag hade tänkt, blev det inte dåligt.<br />
Bara annorlunda, och bra ändå.<br />
Tyvärr blev de planerade Sofieanvändardagar<br />
och utbildningarna i Photoshop<br />
inställda av skäl vi inte kan påverka.<br />
Inte heller blev det Maritimt på<br />
Hyllan.<br />
Men trots det kom det något positivt<br />
ur detta. En ny arbetsgrupp har<br />
bildats för att blåsa nytt liv i Maritimt<br />
på Hyllan, med lite nya idéer och infallsvinklar.<br />
Ibland behöver man en<br />
omstart för att komma vidare. Vuxenskolan<br />
har slutit ett samverkansavtal<br />
med SHF, där kan NI påverka och<br />
utforma era egna kurser. Några förslag<br />
och handledningar fanns i decembers<br />
nummer av <strong>Bohusarvet</strong>. Kontakta den<br />
lokala Vuxenskolan, de har lovat att<br />
ställa upp med stöttning och resurser!<br />
Under hösten har det varit berättarcaféer<br />
på <strong>Bohusläns</strong> museum, och det<br />
fortsätter under våren, inte minst på<br />
Världsberättardagen 20 mars med program<br />
på <strong>Bohusläns</strong> museum. Berättarcaféerna<br />
har varit ett samarrangemang<br />
mellan Berättargruppen 3:e Vingen,<br />
Studieförbundet Vuxenskolan, <strong>Bohusläns</strong><br />
Hembygdförbund och Upplevelsecentrum<br />
Lysekil. Missa inte er chans<br />
att ”låna” Kerstin Thuresson från Berättargruppen<br />
3:e vingen till er förenings<br />
berättarkväll. Hon kommer gärna<br />
ut och berättar historier och vill höra<br />
ERA lokala sagor och sägner.<br />
Ett relativt nytt projekt på initiativ<br />
från Sveriges Hembygdsförbund<br />
är Kulturarvet och toleransen. Hembygdsrörelsens<br />
ideologiska grundsyn<br />
är att vara öppen för alla oavsett<br />
Gustafsbergsdagarna <strong>2012</strong><br />
21 och 22 juli<br />
Har du funderat över hur det kan ha varit att besöka en badort förr i tiden?<br />
På Sveriges äldsta havsbadort Gustafsberg i Uddevalla återupplivas delar<br />
av badortslivet varje sommar under Gustafsbergsdagarna.<br />
Under de två dagarna kan du få uppleva hur det kan ha varit på Gustafsberg<br />
runt sekelskiftet 1900. Du möter baderskor, kan kanske prova på gymnastik<br />
och se nya badmodet anno 1899. Barn kan prova på lekar från tiden,<br />
det blir guidade visningar, musik och mycket mer.<br />
Är din förening intresserad av att medverka? Kontakta BHF:s kulturarvskonsulent<br />
Marika Russberg, marika.russberg@vgregion.se eller 0522 – 65<br />
65 14.<br />
I slutet av mars hålls ett informationsmöte för intresserade inför sommarens<br />
Gustafsbergsdagar.<br />
Läs mer om tidigare evenemang på: www.utgangspunkten.se; sök på Badortsdagar.<br />
Foto: Annica Engström<br />
3<br />
bakgrund. På detta sätt blir kulturarvet<br />
och den lokala historien tillgängligt<br />
och en tillgång för alla. Det skapar<br />
vår identitet oavsett var vi är födda och<br />
vilken bakgrund vi har.<br />
Utgångspunkten för projektet är att<br />
hembygdsrörelsen gemensamt lyfter<br />
fram kulturarvet och historien som en<br />
generöst inkluderande och dynamisk<br />
kraft.<br />
Syftet med projektet är att motverka<br />
främlingsrädda grupper att lägga beslag<br />
på Sveriges historia, våra traditioner<br />
och utestänga människor.<br />
Om ni ute i föreningarna känner att<br />
ni vill jobba med detta, eller kanske<br />
t.o.m. redan jobbar med det och vill utvecklas,<br />
kontakta kulturarvskonsulenten.<br />
Kristina Holmström
Spåren efter kvarnarna<br />
I bäckraviner och på bergshöjder runt<br />
om i Bohuslän ligger resterna efter<br />
vårt vatten- och vinddrivna kulturarv:<br />
kvarnlämningarna. I mitt arbete som<br />
antikvarie på <strong>Bohusläns</strong> museum har<br />
jag kommit att studera kvarnarna som<br />
arkeologiska objekt, d.v.s. kvarnlämningar,<br />
gamla fördämningsvallar, vägar,<br />
husgrunder och andra rester som<br />
kvarnnäringen lämnat efter sig. Jag har<br />
främst arbetat med lämningar efter<br />
vattenkvarnar och oftast har det skett<br />
med anledning av naturvårdsåtgärder<br />
vid vattendrag. Därför har det sällan<br />
funnits möjlighet att inventera alla<br />
kvarnar inom ett visst område, utan<br />
det har rört sig om dokumentation av<br />
enskilda objekt eller ett vattendrag.<br />
Text och foto: Linnea Nordell<br />
Kvarnlämningar är spännande, eftersom<br />
de ofta är mycket komplexa.<br />
Ett kvarnläge har från början valts ut<br />
för att det finns goda förutsättningar<br />
för att skapa en fördämning och ett<br />
bra fall. Samma plats användes om<br />
och om igen för vattenkraftsanvändning<br />
i form av kvarnar, sågar, vadmalsstampar<br />
mm. När anläggningen sedan<br />
tagits ur bruk och blivit en ruin finns<br />
alla tidsskikt kvar på samma plats och<br />
det kan vara svårt att urskilja exakt vad<br />
som är lämningen efter en kvarn eller<br />
en såg. De äldsta kvarnplatserna i<br />
Bohuslän kan genom historiska kartor<br />
och skriftligt arkivmaterial härledas<br />
tillbaka till 1600-talet. Det är dock<br />
inte omöjligt att samma läge har an-<br />
Långevallsälven ligger i Bullarebygden, Tanums kommun, och den utgör vattenförbindelsen<br />
mellan Norra och Södra Bullaresjön. Långevalls såg och kvarn låg i den norra delen av flödet<br />
och sågen omnämns för första gången i slutet av 1700-talet. Det finns detaljerade lantmäteriakter<br />
över de närliggande hemmanen, Smeberg på den västra sidan om älven och<br />
Klageröd på den östra. Därför har vi en god uppfattning om hur anläggningen sett ut.<br />
1801<br />
Kartan visar en fördämningsvall med vattenledare<br />
fram till kvarn- och såghusen. På<br />
den västra sidan ligger Långevalls såg och<br />
kvarn; den mindre byggnaden är kvarnen<br />
och den större är sågen. På den östra sidan<br />
ligger en byggnad. Det är troligen en kvarn<br />
tillhörande Klageröd. Grunderna efter<br />
Långevalls såg och kvarn finns kvar i ungefär<br />
de lägen som anges på kartan. Fördämningsvallen<br />
är till största delen raserad och<br />
efter kvarnen på Klagerödssidan finns inga<br />
synliga lämningar kvar.<br />
1832<br />
Kartan visar en vinklad fördämningsvall<br />
och sågen och kvarnen på Smebergssidan.<br />
Kvarnen på Klagerödssidan är inte kvar.<br />
Långevalls såg och kvarn var skattlagda vid<br />
denna tid. Enligt A.E. Holmbergs beskrivning<br />
(1867) fanns här ”sågverk och mjölqvarn<br />
med två par stenar, samt skattlagt<br />
ålfiske”.<br />
4<br />
vänts även tidigare. Kvarnplatsen har<br />
ofta använts kontinuerligt ända fram<br />
till tidigt 1900-tal.<br />
När jag inleder studiet av en kvarnplats<br />
börjar jag alltid med kartmaterialet.<br />
Tack vare lantmäteriets karttjänst<br />
Historiska kartor är det idag enkelt att<br />
granska översiktskartor och andra lantmäteriakter<br />
från 1600-talet fram till<br />
vår tid. Lantmäteriaktierna kan ge det<br />
tidigaste belägget för en kvarn på en<br />
viss plats och ekonomiska kartor från<br />
1930- och 1960-talen ger en god uppfattning<br />
om inom vilket tidsintervall<br />
kvarnen togs ur bruk. Om historiska<br />
kartor saknas kan den moderna fastighetskartan<br />
vara till hjälp för att lokalisera<br />
kvarnlägen. Små fastigheter i<br />
1910-1911<br />
Vid denna tid har kvarnen tagits bort och endast<br />
såghuset finns kvar på Smebergssidan, i<br />
höjd med bokstäverna Å och N i ”Långevallsälfven”.<br />
Fördämningen finns bara delvis kvar.<br />
Omkring 1910-1911 genomfördes rensningsarbeten<br />
i älven och det är troligt att fördämningen<br />
revs och att sågen lades ned i samband med<br />
detta. De två små öarna strax norr om såghuset<br />
anlades också vid denna tid, kanske med material<br />
från fördämningen. På den ekonomiska<br />
kartan från 1930-talet är sågen och fördämningen<br />
helt borta.
Lämning efter Moltemyrs väderkvarn i Slättna, Lyse socken, Lysekils kommun. Väderkvarnslämningar<br />
är inte lika vanliga som vattenkvarnar i Bohuslän. Väderkvarnen<br />
i Slättna var en s.k. hättekvarn eller holländare. Grunden visar att kvarnen haft<br />
en åttakantig form och ett kvarnstenspar finns också kvar på platsen.<br />
anslutning till vattendrag med beteckningen<br />
”S” kan indikera läget för en<br />
kvarn eller såg, en anläggning som varit<br />
samfällt ägd av en by eller flera gårdar.<br />
Hembygdslitteratur är en viktig källa<br />
till kunskap kring kvarnar och sågar.<br />
Eftersom det sällan finns möjlighet<br />
att besöka exempelvis Landsarkivet<br />
i Göteborg, blir hembygdsforskarnas<br />
och sockenskildrarnas arbeten mycket<br />
betydelsefulla. I hembygdslitteraturen<br />
kan det finnas sammanställningar<br />
av domstolsprotokoll, brandförsäkringar<br />
och annat arkivmaterial, såväl<br />
som fotografier och personskildringar.<br />
Man kan också använda mantalslängder,<br />
folkräkningslängder, husförhörslängder<br />
och liknande via Riksarkivets<br />
SVAR – Svensk arkivinformation.<br />
Även om de flesta kvarnbyggnader är<br />
borta, kan grunderna finnas bevarade.<br />
Om vattendragets närområde inte genomgått<br />
alltför stora förändringar, kan<br />
det finnas goda möjligheter att lokalisera<br />
kvarnlämningar. Ibland kan man<br />
finna system av fördämningar och<br />
kvarnlämningar utmed långa partier<br />
av vattendragen.<br />
När man letar efter kvarnlägen utmed<br />
vattendrag, är hörseln ett bra<br />
hjälpmedel, eftersom ljudet av forsande<br />
vatten leder till platsen för fallet.<br />
De flesta kvarnar förlades till naturliga<br />
fall i vattendragen. Fallen förbättrades<br />
med hjälp av fördämningsvallar, konstruerade<br />
av sten eller jord och sten,<br />
ibland användes träbjälkar som fundament.<br />
Kvarngrunderna hittar vi nedanför<br />
fallet, ofta vid ena kanten av vattendraget.<br />
De består vanligen av fyra<br />
kallmurade stenpelare (murade utan<br />
murbruk). Ibland står två av pelarna<br />
på en konstgjord ö, som delar in vattendraget<br />
i två flöden. Om kvarnstenarna<br />
finns kvar, ligger de ofta i vattendraget<br />
i anslutning till kvarngrunden.<br />
Runt omkring kan det finnas fler husgrunder,<br />
grävda kanaler och tillfartsvägar.<br />
Grunder efter torp och backstugor<br />
i närheten av kvarnen är också vanligt.<br />
Alla lämningarna tillsammans bildar<br />
kvarnmiljön som helhet och är viktiga<br />
för förståelsen av platsen.<br />
Kvarnlämningar av den typ som beskrivits<br />
ovan är mycket vanliga i Bohuslän.<br />
De allra flesta av dessa kvarnar<br />
var skattebefriade husbehovskvarnar,<br />
som brukades av en eller flera gårdar<br />
gemensamt. De var belägna på gårdarnas<br />
utmarker och brukades bara när<br />
vattenflödet var som kraftigast, under<br />
5<br />
Tack vare Östen Sandells hembygdsforskning,<br />
publicerad i Vikarvet 1982-1983,<br />
vet vi en del om kvarnens historia. Väderkvarnen<br />
uppfördes 1864 och var en<br />
skattlagd tullkvarn. Ägaren var folkskolelärare<br />
Mathias Fredriksson, som bodde<br />
på torpet Moltemyr med sin familj. Av<br />
taxeringslängderna framgår, att inkomsterna<br />
från kvarnen utgjorde en sjättedel<br />
av Fredrikssons totala årsinkomst. Mjölnaren<br />
Carl Nilsson anställdes 1867 och<br />
inhystes hos familjen Fredriksson, där<br />
han bodde kvar till sin död 1891. Då<br />
övertogs driften av Fredrikssons två söner.<br />
År 1898 ansågs kvarnen vara värdelös<br />
och befriades från fastighetsskatt.<br />
Väderkvarnen stod kvar fram till 1940talet,<br />
då den revs.<br />
höst och vår. Vissa kvarnlägen kan vi spåra<br />
tillbaka till 1600-talet. Under slutet av<br />
1700-talet och 1800-talets första hälft<br />
anlades många nya kvarnar i Bohuslän,<br />
men de allra flesta lades ned i samband<br />
med att ångdrivna och elektriska kvarnar<br />
med moderna valsverk introducerades<br />
vid 1800-talets slut och 1900-talets början.<br />
Idag ligger kvarnlämningarna ofta på<br />
otillgängliga platser i tät skog. Konstruktioner<br />
av trä har som regel multnat bort<br />
och stenfundamenten kan vara raserade.<br />
Många av dessa kvarnplatser kan dock<br />
på ett konkret sätt hjälpa oss att förstå<br />
hur kvarnnäring och vattenkraftsutvinning<br />
gick till i Bohuslän för flera hundra<br />
år sedan. Tillsammans med historiska<br />
kartor och arkivmaterial kan kvarnlämningarna<br />
bidra med en viktig pusselbit<br />
till hembygdens historia.<br />
Historiska kartor:<br />
historiskakartor.lantmateriet.se<br />
SVAR – svensk arkivtjänst:<br />
www.svar.ra.se<br />
Riksantikvarieämbetets fornminnesregister:<br />
www.fmis.raa.se<br />
Kringla – sök i svenska museers samlingar<br />
och arkiv:<br />
www.kringla.nu
Inom Ljungskileortens Hembygdsförenings<br />
verksamhetsområde finns<br />
två kvarnbyggnader, Aröds kvarn och<br />
Lyckorna kvarn. Aröds kvarn är väldokumenterad<br />
och är restaurerad i kördugligt<br />
skick. Aröds kvarn har anor från<br />
1659 då det i jordeboken finns anteckning<br />
om en skattelagd kvarn i Aröd.<br />
Den var i drift till 1945 och ägs nu av<br />
Ljungskileortens Hembygdsförening.<br />
Ett vatten kan driva flera kvarnar.<br />
Ån (Bratteforsån/Ljungsån) mellan<br />
Hällungen och saltsjön vid Ljungskilen<br />
har samtidigt drivit fem kvarnar<br />
och två sågar; Brattefors kvarn och såg,<br />
två kvarnar i Håle, Skafteröds kvarn,<br />
Sågedalen samt Lyckorna kvarn. Kvarnarna<br />
kan tidvis också drivit benstamp<br />
och vadmalsstamp.<br />
Lyckorna kvarn<br />
Lyckorna kvarn börjar som husbehovskvarn<br />
ca 1814 och blir 1815 en tullmjölskvarn<br />
med 2 par stenar och en<br />
vadmalsstamp. Kvarnen blir skattelagd<br />
1817. Det innebär att skatt betalas<br />
till staten från kvarnen, men också att<br />
en förundersökning gjorts, så att inte<br />
kvarnar kom att anläggas alltför nära<br />
varandra, då kvarnverksamheten skulle<br />
bli olönsam. Vattnet var också en stor<br />
resurs för bönder och markägare. Det<br />
var svårt att komma överens mellan<br />
Anfasteröds gård (kvarnägaren) och<br />
markägarna på andra sidan ån. Kvarnanläggningen,<br />
som drevs med underfallshjul,<br />
stör fisket i ån. Dammluckan<br />
måste hållas öppen vissa tider (mest<br />
nattetid) för att fisken kan kunna passera<br />
upp och ner i ån. En del rättsprocesser<br />
följde. Jordägarna fick vissa tider<br />
ersättning för uteblivet fiske.<br />
Lyftet för kvarnen kom när Andrew<br />
Macfie (grundaren av badorten Lyckorna)<br />
köpte Anfasteröd gård 1845.<br />
Kvarnhuset byggdes om (1850) och<br />
blev större i tre våningar. Det var fem<br />
stenar under samma tak, därav ett par<br />
Lyckorna Kvarn<br />
Text och foto: Ingrid Kennborn<br />
stenar till husbehovsmäld samt förmalning<br />
av ben m.m. Vattenhjulet fick<br />
då en bättre konstruktion.<br />
Ytterligare förbättringar har gjorts<br />
med ett gjutet dämme 1939, då man<br />
också satte in nya turbiner. På 1960talet<br />
elektrifierades kvarnen. Men var<br />
därefter i bruk endast några år.<br />
Det gjutna dämmet är nu borta.<br />
2008 togs fördämningen bort för att<br />
fisken åter fritt ska ta sig fram i ån. Naturvården<br />
”vann” över det kulturhistoriska<br />
arvet.<br />
Kvarnbyggnaden var fördelad i över-<br />
mellan- och underkvarn. När man<br />
malde gröpe användes alla våningarna.<br />
Kornen hälldes i kupan i övre kvarnen,<br />
rann ner till kvarnhjulen i mellankvarnen<br />
och efter malning rann gröpet vidare<br />
till den nedre kvarnen för uppsamling<br />
i säckar.<br />
Vetemjöl maldes i mellanvåningen<br />
i s.k. valskvarn. 1942 gjordes en påbyggnad<br />
på taket då en ny valssikt installerades.<br />
Vetekornen hälldes i kupan<br />
i överkvarnen och rann ner till<br />
valskvarnen i mellankvarnen. Därefter<br />
fördes mjölet igenom elevator upp till<br />
sikten i små skopor mellan våningarna<br />
och siktades i flera olika steg. För finjustering<br />
av de olika momenten finns<br />
ett stort antal stroppar för reglering.<br />
Det färdiga mjölet samlades upp i en<br />
lår i överkvarnen. En spetsmaskin rensade<br />
vetet före malningen.<br />
En triör (rensmaskin) finns också.<br />
Där rensades säden i en roterande<br />
trumma och kornen ramlade ner på<br />
såll som fördelade kvalitet och storlekar<br />
i olika fack.<br />
Kvarnstenarna måste hackas för<br />
skarpa räfflor och malytor. Överstenen<br />
lyftes upp på högkant. En van<br />
person kunde göra det på ca fyra timmar.<br />
Hackorna måste också vara vässade.<br />
Natursten behövde vässas ofta kanske<br />
varannan dag, medan gjuten sten<br />
6<br />
Kvarnsten med ”lyften”<br />
(började användas på 1920-talet) någon<br />
gång i månaden.<br />
Numera är vetemjölet vitt och fint.<br />
Så var inte fallet tidigare. Rolf Hagström<br />
(mjölnarson) berättar att vissa<br />
kunder önskade ett vitt vetemjöl vilket<br />
mjölnaren (fadern) ordnade till genom<br />
en tillsats i mjölet. Vad den tillsatsen<br />
bestod av var det hemlighetsmakeri<br />
kring.<br />
Stora utrymmen i mellan och övre<br />
kvarnen utnyttjades till förvaring av<br />
spannmål i säckar inför malningen.<br />
Det kan inte förvaras utomhus eftersom<br />
ett torrt sädeskorn mals bättre.<br />
Till kvarnen hör också en hög byggnad.<br />
Fördelad i fyra våningar. Då liksom<br />
nu finns en körbro/gångbro in i<br />
fjärde våningen. (Det är stor skillnad<br />
i marknivå). Användningen har varit<br />
något oklar men byggnaden har fungerat<br />
som virkesupplag, ett hyvleri har<br />
funnits på fjärde våningen, det har varit<br />
mangelbod och torkrum för tvätt.<br />
Tvättstugan låg uppströms i närheten<br />
och var även den ett ansvar för mjölnaren.<br />
Harry Macfie byggde en tid kanadensare<br />
i detta höghus. I bottenvåningen<br />
har funnits frörenseri.<br />
En tid kring 1900 fanns det tre benstampar<br />
i Lyckorna kvarn. Benen krossades<br />
eller stampades till ganska finkornigt<br />
stoft. Detta benmjöl användes<br />
som gödsel i jordbruket. Ben inköptes<br />
från Danmark och Norge. Det fanns
ett särskilt hus bredvid kvarnen där<br />
benen troligen förvarades. Kunskapen<br />
om denna verksamhet är liten vilket<br />
gör att den förmodligen var mycket<br />
begränsad i sin omfattning.<br />
Ibland sker snabba förändringar.<br />
1926 uppfördes en lång sågbyggnad<br />
mot åsidan av höghuset. Då blev Anfasteröds<br />
såg i Sågedalen utan kraft, eftersom<br />
ån bröt sig en ny väg, och man<br />
flyttade såganläggningen till Lyckorna.<br />
Vid Lyckorna var ån breddad till en<br />
damm uppströms sågen på båda sidorna<br />
om stenbron. Före regleringen av<br />
Hällungen var vattennivån flera meter<br />
över nuvarande nivå. Tack vare dammen<br />
kunde stockarna förvaras i vatten<br />
och delvis föras vattenvägen till sågen.<br />
Delar av sågen finns kvar men är placerad<br />
på annan plats i byggnaderna.<br />
Kvarnen ägdes av Anfasteröds gård<br />
och mjölnarna var anställda på gården.<br />
En gång i månaden maldes mjöl som<br />
sedan delades ut till statare och anställda<br />
på gården. Dessutom var det ständiga<br />
transporter med säd för att mala<br />
gröpe till de 40-50 korna och de övriga<br />
djuren. Det upphörde 1937 då ladugården<br />
brann och ersättningsladugården<br />
låg för långt från kvarnen. Dessutom<br />
ersattes vattnet som kraftkälla med<br />
elektricitet och kvarnen placerades på<br />
gården.<br />
På 1940–50-talet var betning av utsäde<br />
en uppgift för kvarnar/mjölnare.<br />
Då betades det mest utsäde, både vete,<br />
råg, korn och havre. Betningen färgade<br />
kornen rosa och gjordes för att hindra<br />
växtföljdssjukdomar. Medlet kom<br />
i damejeanner med dödsskallar på eftersom<br />
medlet var mycket giftigt. Rolf<br />
minns att han var portförbjuden till<br />
nederkvarnen när det arbetet pågick.<br />
En särskild trumma användes så att<br />
varje korn blev betat. Eftersom jag är<br />
bonddotter minns jag också att kornen<br />
i såmaskinen var helt rosa och att<br />
pappa inte tillät oss att komma nära<br />
och ta i det.<br />
Siste mjölnaren Maurenius Hagström<br />
arrenderade sågen från 1947 och<br />
köpte den i slutet at 50-talet. I mitten<br />
av 1970 -talet avyttrades kvarnen. Numera<br />
äger Uddevalla kommun marken<br />
och Ljungskileortens Hembygdsförening<br />
byggnaderna. Maurenius son Rolf<br />
kan berätta om arbetet i kvarnen och<br />
de förändringar som han minns. Det<br />
är ett dokumentationsarbete som delvis<br />
ligger framför oss.<br />
Styrelsen har tagit ett inriktningsbeslut<br />
att låta bygga en turbin (attrapp) i<br />
nederkvarnen för att åskådliggöra hur<br />
en sådan fungerade för att alstra kraft<br />
till drift av kvarnen.<br />
Alla desa kvarnar<br />
I Fräkne härad, fanns det 1802 så<br />
mycket som 90 kvarnar. (Förteckning<br />
från jordrannsakning 1802, uppgift ur<br />
Herbert Christensons bok om Fräknebygden).<br />
Av dessa 90 kvarnar var två<br />
väderkvarnar, en i Toften i Forshälla<br />
socken och en i Barkesbo, Grinneröds<br />
socken.<br />
I Forshälla låg 42 kvarnar, Resteröd<br />
6, Ljung 20 samt i Grinneröd 22.<br />
Kvarnar som var placerade i samma<br />
bäck krävde samarbete om fördämning<br />
och vattenföring.<br />
De flesta av dessa vattenkvarnar var<br />
mindre, skvaltkvarnar eller som de<br />
kallas i trakten fjärkullekvarnar. Det är<br />
en enkel vattenkvarn med lodrätt stående<br />
axel utan utväxling, försedd med<br />
snett ställda skovlar. Det blir ganska<br />
tätt om dessa kvarnar markeras på en<br />
karta.<br />
Dessutom fanns det på många gårdar<br />
en urgammal kvarntyp, handkvarnen<br />
som säkert används parallellt med<br />
skvaltkvarnen.<br />
I slutet på 1800-talet fram till 1913<br />
fanns en väderkvarn på Exercisplatsen<br />
Backamo. När verksamheten avslutades<br />
plockades den ner och forslades till<br />
Uddevalla.<br />
Kvarnprojektet har fått mig att fundera<br />
mera på de kvarnar som funnits<br />
på vår gård. På gårdskarta från mitten<br />
av 1800-talet är tre kvarnar markerade.<br />
I ett biflöde till Bratteforsån har<br />
7<br />
dessa tre kvarnar legat med några hundra<br />
meters mellanrum. Var exakt är svårt<br />
att säga eftersom platserna förändrats<br />
bl.a. genom vägbygge i början av 1900talet<br />
(senare rikstvåan som följde ån).<br />
Tre kända kvarnstenar har tagits upp<br />
från sin plats i ån. Två gör tjänst som<br />
trädgårdsbord och en sten stals i början<br />
av 1980 talet.<br />
Dikt av John Olsson<br />
Lyckornas gamla kvarn<br />
var ett tillhåll för oss barn.<br />
Där fanns mycket att se<br />
mången bonde var sné.<br />
Där var väsen och liv<br />
där var gnabb, där var kiv.<br />
Dånet, mjöldamm och allt det där<br />
som ger kvarnatmosfär.<br />
Jag minns gnisslet och braket<br />
av remmarna som for runt upp i taket.<br />
Och det hängde säckar i länken<br />
som kom upp genom bänken<br />
med de luckorna två<br />
som man sen hörde slå.<br />
Säcken greps av starka nävar<br />
att den upp till ryggen svävar.<br />
Det var mandomsprovet då<br />
att en pojks beundran få.<br />
Ur Ljungskilebygden 1900-1982<br />
samt intervju med Rolf Hagström.
Kan du tänka dig Fiskebäckskil utan<br />
kvarn? Det kan inte vi! skrev vi i Föreningen<br />
Sjöstjärnan när vi vädjade om<br />
bidrag till restaurering av kvarnen år<br />
2002. Från privatpersoner och Sparbanksstiftelsen<br />
Väst fick vi ihop den<br />
drygt halva miljon det kostade att byta<br />
ut det mesta av brädfodringen och få<br />
nya vingar på plats.<br />
När Sjöstjärnan bildades år 1909 var<br />
ett av de första målen att bevara kvarnen<br />
som ett kulturminnesmärke. Den<br />
9 september 1913 köpte föreningen<br />
den med mark av Olivia Andersdotter.<br />
Det har funnits 15-20 kvarnar på<br />
Skaftö. Nu återstår kvarnen i Fiskebäckskil<br />
samt Skaftö gårds kvarn, som<br />
ägs av Skaftö Hembygdsförening.<br />
Många tar en liten tur upp till kvarnen<br />
för att titta på solnedgången eller<br />
bara njuta av utsikten. Detta är inget<br />
nytt. Professor Axel Romdahl berättar<br />
om hur nioårige Carl Wilhelmson råkade<br />
få lyssna på hur några karlar satt<br />
där och pratade om ryktet de hört, att<br />
skeppet som hans far befann sig på<br />
skulle ha förlist. Det dröjde en vecka<br />
Fiskebäckskils kvarn<br />
Text och foto: Kristina Jarnedal, Föreningen Sjöstjärnan<br />
innan hans mor fick bekräftelse från rederiet.<br />
Carl hade inget sagt om det på<br />
hela veckan. Långt senare, år 1905-06,<br />
målade han tavlan ”På berget”. Männen<br />
sitter på bergknallen vid kvarnen.<br />
Att de är placerade med blicken mot<br />
land får räknas som konstnärlig frihet.<br />
Valborgsmässoafton firas med sång<br />
och tal till våren på Kvarnberget. Då<br />
T.v. Modern montering av nya vingar.<br />
8<br />
är det Skaftö hembygdsförening som<br />
står för arrangemanget.<br />
Kvarnens historia<br />
De äldsta uppgifterna om väderkvarn i<br />
Fiskebäckskil finns i kvarn- och mjölnarlängd<br />
för Orust och Tjörn daterad<br />
29 mars 1773. Skaftö låg under Morlanda<br />
socken, Orusts västra härad.<br />
Den nuvarande är en ”holländare”,<br />
Olle Larsson och Bernt Kilenstam lägger<br />
sista handen vid restaureringen.
På berget, 1905-06, Carl Wilhelmson,<br />
Göteborgs Konstmuseum.<br />
men den typen var inte införd i Sverige<br />
vid den tiden, så man kan ta för<br />
givet att det då handlade om en holkekvarn.<br />
En holkekvarn består av ett timrat<br />
hus uppbyggt på hörnstenar. Ovanpå<br />
huset finns holken, en vridbar konstruktion<br />
av stolpvirke och brädklädsel,<br />
med vingar. Hela holken vrids.<br />
Under 1700-talets senare hälft avlöste<br />
dessa vattenkvarnarna.<br />
En ”holländare” har vridbar båthätta<br />
och gallervingar, som blev försedda<br />
med brädflykter, senare med segel<br />
vid användningen. Vingarna är fästade<br />
i hättan, kvarnens översta del, som<br />
kunde vridas mot vinden med linor<br />
fästade i förankringar i berget. I början<br />
av 1800-talet kom denna kvarntyp<br />
till Sverige.<br />
Självklart måste det vara yrkeskunnigt<br />
folk som ger sig på kvarnbygge.<br />
Vår kvarn byggdes 1854-55 av mjölnaren<br />
Per Olsson i Fiskebäck. Han<br />
var född 1823 på Mellanqvarn under<br />
Hätteröd och Getrilla, Morlanda.<br />
Men varför byggdes så många kvarnar?<br />
Vem utnyttjade dem och var kom<br />
anläggningskapitalet ifrån? I ”Skaftö<br />
årsskrift 1987” redovisar Östen Sandell<br />
HäradsSynesrättens protokoll för<br />
Fiskebäckskihls Wäderqvarn. Vid synen<br />
den 9 juli 1855 hade de med Protokoll<br />
hållet hos Kongl. och Hvitfeldtska<br />
Stipendii Kuratellet den 3:e<br />
februari innevarande år, enligt vilket<br />
Sökanden blivit berättigad att uppföra<br />
ifrågavarande Qvarn mot fastställd<br />
årlig grundlega af En Riksdaler fyratio<br />
skillingar Banko…<br />
De hade en inlämnad Mäldelags-<br />
Lista upprättad i April Månad 1855<br />
att utgå ifrån.<br />
”Wi undertecknade vill förmala wår<br />
mäld på den wäderqvarn som mjölnaren<br />
Per Ohlsson här Uppbyggt på Fiskebäcks<br />
egor nära vid Fiskebäckskihl.”<br />
Tunnor<br />
Hafre Råg Korn Blandkorn<br />
Anders Bengtsson 1 2 4 2<br />
Amandus Bengtsson ½ 2 2 1<br />
Maja Jonsson 1 2 4 2<br />
Johan Martin Nordström ½ 2 2 1<br />
Johan Jonsson 2 3 2<br />
M. Göransson 2 3 2<br />
Nils Hindriksson 3 4 1<br />
Hindrik Andersson i Fiskebäck 1 3 1<br />
Anders Börjesson i Fiskebäck 1 3 1<br />
Kristian Hindiksson 1 2<br />
--------------------------------------------------------------<br />
Summa 3 18 30 13<br />
Utlåtandet tillstyrkte skatteläggande<br />
eftersom den kunde inbringa fyra<br />
tunnor korn till staten. Sökanden fick<br />
betala kostnaden för sammanträdet<br />
”Sexton Riksdaler Sexton Skillingar<br />
för Domhafvanden och Tolf Riksdaler<br />
tjugonio skillingar sex runstycken allt<br />
Banko för Nämnden.”<br />
Men det var inte klart med det.<br />
Nu fick Per Olsson skicka ansökan<br />
till ”Konungens Höga respective Befalningshafvande<br />
öfver Götheborgs och<br />
Bohus Län”.<br />
9<br />
Summa Summari 64 Tunnor”<br />
”På grund af HäradsSyneRättens<br />
herhos bifogade Protokoll för den 9:2<br />
nästlidne juli får jag aller ödmiucast<br />
anhålla, det Konungens Höga Befalningshafvande<br />
tecktes förordna vederbörande<br />
Kronobetjäning att med biträde<br />
af erforderlig antal Nämnd inom<br />
Socknen Boende att med möjeligaste<br />
första förrätta SkattLägning å min<br />
på Gymnasii Frälse Hemmanet Fiskebecks<br />
egor, inom Morlanda Socken<br />
å Skaftöland Uppförd Wäddermjölqvarn,<br />
hvari genom Kronans andel af >>>
qvarntulen kunde bestämmas, derom<br />
anhålles ödmiukligen.<br />
Fiskebek på Skaftöland d. 23:e Julij<br />
1855.<br />
Per Olsson<br />
Bevitnar Olof Nilsson i Tönsängen”<br />
Den 23 oktober har Konungens Befallningshafvande<br />
(d.v.s. Länsstyrelsen)<br />
definitivt kommit fram till att mäldetillgången<br />
är tillräcklig.<br />
Skattläggningsprotokoll från 13 september<br />
1856 är detaljerat med mått<br />
på kvarnen och än en gång fastställer<br />
de att mäldelaget utgöres af åtskilliga i<br />
närheten härintill boende.<br />
Den här gången utgår de från 79<br />
tunnor 16 kappar och skattelägger<br />
efter det. Detta kommer från Göteborgs<br />
Lands Kontor den 15 november<br />
1856.<br />
Därefter är det dags för Kammarkollegii<br />
utslag den 29 December 1856.<br />
Om mäldelaget satsade pengar eller<br />
om Per Olsson själv hade startkapitalet<br />
har vi ännu inte kunnat lista ut.<br />
Mjölnare<br />
Per Olsson bodde i Fiskebäckskil<br />
1855-64 med maka Mariana, sex barn,<br />
sin far och två bröder (i hus 60, Kaptensg.<br />
32). 1864 flyttade de tillbaka till<br />
Orust och sålde då kvarnen till skepparen<br />
och redaren Amandus Bengtsson<br />
(hus 62, Kaptensg. 41). För Amandus<br />
var det väl bara en investering. Att<br />
han genom makan Johanna fått lagfart<br />
på 7/384 mantal av Stora Grönskhult<br />
och finns med på mäldelagslistan från<br />
1855 var knappast en anledning.<br />
Han anställde ”Mjölnar-Hinrik”,<br />
Johan Henrik Nilsson, en smått legendarisk<br />
fiskebäckskilsbo, mjölnare,<br />
snickare, likkisttillverkare, målare och<br />
donator till Fiskebäckskils fattiga.<br />
Vid slutet av 1860-talet byggde<br />
Henrik hus 82, Mossebacken 2. På<br />
bröllopsdagen 31 mars 1871 flyttade<br />
han in med skeppardottern Julia Charlotta<br />
(Lotta). Äldsta dottern Nama Johanna<br />
blev sinnessjuk och dog i ung-<br />
domen. Ytterligare en flicka föddes<br />
liksom en pojke, men båda dog som<br />
småbarn.<br />
Henrik var en av elva skaftöbor som<br />
1880 köpte Fredrik Fredrikssons hus,<br />
hus 17, med sjöbod och brygga samt<br />
fartygsandelar och lösöre för 2 617<br />
kronor (motsvarande 130 000 kr i dagens<br />
penningvärde). Han var en av tolv<br />
som 1885 köpte Alexander Gustavssons<br />
hus 119 med sjöbod samt delar i<br />
brygga, fartyg, badhusbolaget och vadlaget<br />
”Helgarne” och lösöre för 3 533<br />
kronor. Han var också en av nio som<br />
1887 köpte Maurits Valbergs manhus<br />
på Klubbban, fartygsandelar och lösöre<br />
för 781 kronor. 1889 blev han delägare<br />
i skonertskeppet ”Carl” byggt<br />
1889. Att ”köpa” hus där faktiskt ursprungliga<br />
familjen bodde kvar var väl<br />
ett lånesystem på den tiden.<br />
Barnen var borta och Lotta dog<br />
1909 så kvarlåtenskapen testamenterade<br />
han till mindre bemedlade fiskebäckskilsbor.<br />
Det är inte alla det berättas historier<br />
om efter 100 år. Allan Ivarsson skriver<br />
i ”Skaftö Gilles bok 1984” om hur<br />
Henrik ibland kröp ner i en likkista för<br />
att komma undan världen.<br />
Efter hustrun Lottas död var det litet<br />
svårt för honom att hålla ordning<br />
på veckodagarna. En gång när han<br />
anlitats av kommunen för att reparera<br />
brunnslocket på Jonken (brunn där<br />
Repelia möter Kaptensgatan, nu täckt<br />
på Näbbgäddans tomt) var han i full<br />
färd med uppdraget på Kristi Himmelfärdsdag<br />
då någon vid halvniotiden<br />
påpekade vad det var för dag.<br />
Henrik tog upp sin klocka ur västfickan<br />
och sa:<br />
– Åh, han for inte opp före klocka<br />
nie! varefter han samlade ihop sina<br />
verktyg och gick hem.<br />
Mjölnarsysslan övertogs av Henriks<br />
bror Carl August, sjöman, snickare<br />
och mjölnare också han. Han hade gift<br />
sig 1876 med änkan efter Simon Andersson,<br />
Olivia Maria Andersdotter på<br />
en gård i Fiskebäck där nu servicehu-<br />
10<br />
set Gullvivan ligger. Trots att Simons<br />
och Olivias dotter var omyndig stod<br />
hon som ägare till gården. När August<br />
och Olivia också fått en dotter 1878<br />
flyttade de till hus 121, Mossebacken<br />
1, snett emot Henriks. Han köpte då<br />
även kvarnen av Amandus Bengtsson.<br />
De hann få tre barn, men redan 1883,<br />
35 år gammal dog August.<br />
Johan Petter Adolfsson från Myckleby<br />
fick nu från 1884 sköta kvarnen.<br />
Han blev inte heller gammal; 33 år var<br />
han när han dog 1895.<br />
Efter Johan Petters död hade Olivia<br />
inte någon inneboende mjölnare, men<br />
ändå har kvarnen varit i drift 3-4 år in<br />
på nya seklet. Möjligen kan Mjölnar-<br />
Henrik ha tagit upp yrket några år eftersom<br />
han sägs ha varit den siste mjölnaren<br />
på Kilen. Henrik dog 1912.<br />
En del faktauppgifter varierar som<br />
alltid i gamla dokument.<br />
Alla hus som är omnämnda i samhället<br />
är fortfarande bebodda året runt,<br />
något som är mycket ovanligt idag.<br />
Läs mer:<br />
Carl Norman har skrivit ett tjockt häfte<br />
om kvarnar i allmänhet och kvarnen<br />
i Fiskebäckskil i synnerhet. Han har<br />
gjort noggranna uppmätningar och redovisar<br />
i många detaljerade bilder hur<br />
konstruktionen fungerar.<br />
Allan Ivarsson: Väderkvarnar, Skaftö<br />
Gilles årsskrift 1984<br />
Östen Sandell: Väderkvarnar, Skaftö<br />
Gilles årsskrift 1987<br />
Fiskebäckskil och dess bebyggelse<br />
utg. av Skaftö Hembygdsförening<br />
1990
Kvarnarna i Hembygdsrörelsen<br />
Under den inventering<br />
som genomförts under året<br />
av hembygdsgårdar i Västra<br />
Götaland på initiativ av<br />
<strong>Bohusläns</strong> <strong>hembygdsförbund</strong><br />
och Västarvet har vi<br />
fått en god överblick över<br />
vilka slags byggnader som<br />
har bevarats genom hembygdsföreningarnasförsorg.<br />
En inte obetydlig del<br />
av dess byggnader utgörs<br />
av kvarnar, såväl vattenkvarnar<br />
som väderkvarnar.<br />
Särskilt markant är andelen<br />
kvarnar av det totala<br />
hembygdsföreningsförvaltade<br />
byggnadsbeståndet i Bohuslän.<br />
Det kanske inte är<br />
så märkligt att det är på detta<br />
viset.<br />
Kvarnar är en byggnadstyp<br />
som inte med någon<br />
större lätthet konverteras till<br />
något annat. Visst kanske<br />
någon har snuddat vid tanken<br />
att bygga om en kvarn<br />
till fritidshus men ofta är det<br />
rent praktiskt och ytmässigt<br />
olämpliga lokaler för ett sådant<br />
ändamål och därtill är<br />
de byggda som verksamhetslokaler som<br />
man inte utan formellt bygglov har rätt<br />
att bo i. Kvarnarna har med hänsyn<br />
till läge och utrymmen heller inte varit<br />
funktionella som förråd.<br />
Efter att kvarnarna lagts ner, oftast som<br />
ett resultat av att de konkurrerats ut av<br />
den nya tekniken i form av motordrivna<br />
kvarnar, så har de övergivits. Många har<br />
säkert medvetet rivits men sannolikt har<br />
merparten helt enkelt ruttnat ner och<br />
slutligen rasat samman, kanske vid en<br />
vårflod eller en kraftig höststorm.<br />
Det måste ha varit rätt uppenbart för<br />
våra föregångare i hembygdsrörelsen att<br />
Lars Rydbom, byggnadsantikvarie, <strong>Bohusläns</strong> museum<br />
dessa konstruktioner står för en försvinnande<br />
kunskap som är viktig att<br />
bevara. Beträffande väderkvarnarna är<br />
de inte sällan konstruktioner med ett<br />
uppenbart symbolvärde för sin trakt<br />
och lite utav landmärken i sin miljö.<br />
För vattenkvarnarna har i huvudsak de<br />
stora anläggningarna bevarats, de som<br />
fortsatte driften genom elmotorns försorg<br />
och de enstaka skvaltkvarnas som<br />
finns bevarade är inte sällan återuppbyggda<br />
på ett hembygdsmuseum men<br />
utan sitt riktiga element, det forsande<br />
vattnet.<br />
Vi skall vara tacksamma för det<br />
11<br />
förutseende arbete<br />
som våra föregångare<br />
i hembygdsrörelsen<br />
lade ner för att bevara<br />
kvarnarna för eftervärlden.<br />
Vi kan idag<br />
känna att intresset för<br />
kvarnar ligger i tiden.<br />
En teknik som är så<br />
enkel och lättförståelig<br />
och en byggnad<br />
som till mycket stor<br />
del är uppförd i det<br />
material som vi ändå<br />
alla förstår, trä, är så<br />
långt ifrån vår moderna<br />
digitala tid man<br />
kan komma. Även om<br />
tekniken är enkel så är<br />
det dock inte enkelt att<br />
underhålla och förvalta<br />
en kvarn. Det krävs<br />
goda kunskaper i träbearbetning<br />
för att få<br />
till ett par kvarnvingar<br />
och det krävs mycket<br />
till av styrka för att<br />
byta en kvarnaxel.<br />
Att genomföra en<br />
renovering av en kvarn<br />
Mollösunds kvarn<br />
är kostsamt och erfarenheten<br />
från renoveringar under det<br />
sista halvseklet visar att det inte är rätt<br />
att göra halvdana reparationer. Visst är<br />
det trevligt om kvarnbyggnaden finns<br />
kvar men finns därtill maskineriet med<br />
alla sina delar kvar och det bara är att<br />
lyfta på en dammlucka för att få kvarnhjulen<br />
att snurra så är det mångdubbelt<br />
bättre. Många renoveringar under<br />
1900-talets slut syftade till att rädda<br />
kvarnbyggnaden som sådan men det<br />
är glädjande att mer och mer engagemang<br />
idag läggs på att bevara kvarnen<br />
som konstruktion, minne av äldre teknik<br />
och som arbetsplats.
Nya kurskatalogen från Nääs har kommit!<br />
Massor med spännande finns att<br />
göra för alla smakinriktningar. Det<br />
här händer på NÄÄS i vår: Obs! Enbart<br />
ett utdrag av kursutbudet. Hela<br />
kursutbudet finns på www.bvn.se<br />
Slöjden börjar i skogen – ny utbildning<br />
i fyra delar<br />
24-25 mars + 12-13 maj + 8-9 sept<br />
+ 27-28 okt<br />
Tid: 9-16 Avgift: 4 500 kr<br />
Kursledare: Knut Östgård, slöjdare.<br />
Plats: Slöjdseminariet<br />
Utbildningen utgår från trädet i<br />
skogen – som ämne till föremål som<br />
du slöjdar med skarpa verktyg och<br />
handens kunskap. Kursen vill ge en<br />
fördjupad inblick i träets egenskaper,<br />
täljtekniker och andra moment som<br />
ger resultat i en vackert skuren yta.<br />
Den vänder sig bland annat till dig<br />
som vill utveckla ditt slöjdande till en<br />
näring eller delförsörjning.<br />
Snickra till trädgården 30 mars-1<br />
april<br />
Tid: fre 13-17, lör & sön 9-16 Avgift:1<br />
550 kr<br />
Kursledare: Manne Swedberg, finsnickare.<br />
Plats: Slöjdseminariet<br />
Vi tillverkar en grind eller en trädgårdsmöbel<br />
till trädgården med traditionell<br />
sammansättning där vi tappar<br />
ihop och fäller in de olika delarna i<br />
varandra. Du bestämmer själv modell<br />
på din grind eller trädgårdsmöbel. En<br />
fortsättningskurs i finsnickeri för den<br />
som har idéer men behöver lite hjälp,<br />
med både teknik, handlag och verktyg,<br />
för att gå i mål med sitt projekt.<br />
Kostnad för material tillkommer.<br />
Introduktion till byggnadsvård 22<br />
april<br />
Tid: 9-16 Avgift: 790 kr<br />
Kursledare: Lars-Erik Olsson och<br />
Victoria Sjöqvist, byggnadsvårdare.<br />
Plats: Sundsby, Tjörn<br />
Kurser på Nääs<br />
I den vackra miljön på Sundsby säteri<br />
med anor från 1600-talet gör vi under<br />
förmiddagen en rundvandring och<br />
pratar om byggnadsvård och varsam<br />
renovering. Under eftermiddagen introduceras<br />
du för traditionella metoder<br />
och material. Du får göra en färgtrappa,<br />
använda speedheater och lära<br />
dig mer om linoljefärg, tjära mm. Teorikurs<br />
med praktiska inslag.<br />
Fönsterrenovering 6 maj<br />
Tid: 9-16 Avgift: 790 kr<br />
Kursledare: Mats Lindström, fönsterhantverkare.<br />
Plats: Slöjdseminariet<br />
De flesta gamla fönster går att rädda<br />
även om det tar sin tid. Som lön för<br />
mödan får du vackra fönster av en kvalitet<br />
som inte är möjlig att köpa idag.<br />
Under kursen visar fönsterhantverkaren<br />
momenten i fönsterrenovering<br />
steg för steg. Vi plockar ur glas, renoverar<br />
bågen, kittar, målar samt diskuterar<br />
glaskvalitet, färg, kitt mm.<br />
Tillverka fönster 18-20 maj<br />
Tid: fre 13-17, lör & sön 9-16 Avgift:<br />
1 550 kr<br />
Kursledare: Manne Swedberg, finsnickare.<br />
Plats: Stenkullen, Lerum<br />
En kurs för dig som vill lära dig att<br />
tillverka en fönsterbåge. Du genomför<br />
alla moment från fräsning av bågprofiler<br />
till sammansättning. Vi gör<br />
sammanfogningar av bågvirke och<br />
infällning samt korsmöte av spröjs.<br />
Självständigt arbete med handledning.<br />
I kursen ingår teori kring virkesval och<br />
trähantering.<br />
Kostnad för material tillkommer.<br />
Gör något nytt av något gammalt<br />
1-3 juni<br />
Tid: fre 13-17, lör & sön 9-16 Avgift:<br />
1 550 kr<br />
Kursledare: Manne Swedberg, finsnickare.<br />
Plats: Stenkullen, Lerum<br />
Har du lust och idéer att bygga om<br />
och förnya ett gammalt föremål som<br />
12<br />
förlorat sin ursprungliga funktion?<br />
Under denna praktiska snickerikurs<br />
får vi utlopp för vår kreativa sida och<br />
hittar på nya funktioner för gamla grejor.<br />
Du tar med dig utgångsmaterialet<br />
hemifrån eller hittar något hos kursledaren.<br />
Kostnad för material tillkommer.<br />
Experimentell miljövänlig färgning<br />
28-30 juni<br />
Tid: 9-17 Avgift: 3 200 kr<br />
Kursledare: Jeanette Schäring, textilkonstnär.<br />
Plats: Slöjdseminariet<br />
Vi använder naturen för att göra en<br />
färgpalett. Färg från en växt kan ge ett<br />
dussin olika möjligheter beroende på<br />
jordtyp, växtplats, väder, årstid, materialet<br />
som ska färgas och vilket vatten<br />
man använder. Vi undersöker botaniska<br />
färger som kommer från växter<br />
och som kan förnyas giftfritt och är<br />
biologiskt nedbrytbara. Med hjälp av<br />
växtligheter från omgivningarna experimenterar<br />
vi med färg - färgbad och<br />
förenklade Shiboritekniker.<br />
Kostnad för material tillkommer.<br />
Putsa och mura med kalkbruk 25-<br />
27 maj<br />
Tid: Fre 13-17, lör & sön 9-16 Avgift:<br />
1700 kr<br />
Kursledare: Stig Ljungberg, murare.<br />
Plats: Sjuntorp, Trollhättan<br />
Murning och putsning med kalkbruk<br />
är en uråldrig teknik och som<br />
kan vara bra att själv kunna utföra om<br />
du har skador på en mur eller en putsad<br />
vägg. Under kursen lär du dig teoretiskt<br />
om olika sorters bruk och puts,<br />
därefter praktisk murning av eldstad<br />
och putsning av väggar med kalkbruk.<br />
Grunden – grundläggande om<br />
grundläggning 22 april<br />
Tid: 9-16 Avgift: 790 kr<br />
Kursledare: Per Zachrisson, praktisk<br />
byggnadsvårdare. Plats: Källnääs-
Förändrade levnadsvillkor påverkar<br />
även själva huset och grunden. Under<br />
en dag går vi igenom problematiken<br />
kring timmerhus på luftade och oluftade<br />
naturstensgrunder från 1800-tal<br />
och tidigt 1900-tal. Vi diskuterar teknik<br />
och materialval vid renovering av<br />
grund och bjälklag och avslutar med<br />
att titta på ett praktiskt exempel.<br />
Bakning i vedeldad stenugn 12-13<br />
maj<br />
Tid: 9-14 Avgift: 990 kr<br />
Kursledare: Skalljö-Nääs Hemslöjdsförening.<br />
Plats: Slöjdseminariet<br />
Baka i bakugn är både teknik och<br />
njutning i skön förening. Kursen hålls<br />
i den fantastiska bakstugan där brödet<br />
bakades under sommarkurserna som<br />
hölls på Nääs under slöjdskolans dagar.<br />
På kursen bakar vi traditionella<br />
runda brödkakor. Moment som ingår<br />
är t ex att elda i ugnen, sätta deg, göra<br />
i ordning bakbord och lavar och till<br />
sist att baka själva brödkakorna.<br />
Fruktträdsvård – fördjupning<br />
1 april<br />
Tid: 9-16 Avgift: 790 kr<br />
Kursledare: Rolf Eskilsson, hortonom.<br />
Plats: Västergötlands museum,<br />
Fornbyn, Skara<br />
Obs! Detta är enbart ett utdrag av<br />
kursutbudet. Hela kursutbudet<br />
fi nns på www.bvn.se<br />
Årsboken 2011<br />
Tema för årets Bohuslän är öar. Så passande för landskapet vars långa kustremsa<br />
kantas av en arkipelag unik i världen. Stora och små öar skapar en<br />
övergång mellan det bohuslänska fastlandet och de stora haven västerut.<br />
Öar som i de skyddande innerfj ordarna är blommande och trädbevuxna,<br />
men ju längre ut desto kalare.<br />
Anders Källgård som själv titulerar sig nesofi l, d.v.s. älskare av öar, har givit<br />
ut ett fl ertal böcker i ämnet. I sin artikel ”Varför älskar vi öar? utreder<br />
han begreppet ö fi losofi skt och underhållande. Många öar i Bohuslän har<br />
brukats och bebotts under långa tider. Att varje liten ö haft betydelse märks<br />
av att även de minsta är namngivna. Docent Birgit Falck-Kjällquist vid Dialekt-,<br />
ortnamns- och folkminnesarkivet i Göteborg, ger oss en lärd genomgång<br />
av bohuslänska kustnamn från Göteborgs norra skärgård (som ju tillhör<br />
Bohuslän) upp till Sotebonde. På resan norrut passerar vi Åstol som<br />
beskrivs som ”den vackra ön med det gåtfulla och hittills otolkade namnet”.<br />
På Åstol bor författaren Birgitta Stenberg sedan 1960-talet och hon<br />
har skrivit en dikt om namnet Åstol. I årsboken skriver hon om hur livet<br />
förändrats på ön och ger oss även en framtidsbild att fundera över.<br />
Bibbi Olsson, museiman och f.d. handläggare på Kulturrådet, berättar<br />
om sitt Fjällsholmen, om öns historia och förändring under tre sekler.<br />
Från <strong>hembygdsförbund</strong>ets engagerade medlemmar bidrar Margareta<br />
Lönnquist, aktiv i Käringöns hembygdsförening, med artikel om Årholmen.<br />
Längst ut i Orusts skärgård mitt i Vallerösund vid Härmanös sydspets,<br />
ligger denna ö där man enligt en muntlig tradition ägnade sig åt<br />
sjöröveri. Göran Hansson från Rörö Biblioteks- och Hembygdsförening,<br />
berättar om ”Rörö på Håkon den Gamles tid” på 1200-talet och om öns<br />
strategiska läge. Göran Ingemarson, verksam i Backa hembygdsförening,<br />
ger oss en grön berättelse från en ö i norra Göteborg; ”Hisingen - göteborgarnas<br />
grönsaksland”.<br />
<strong>Bohusläns</strong> museums medarbetare har också varit engagerade. Museets<br />
biolog, Jan Uddén, beskriver i ord och bild ett bohuslänskt mikrokosmos<br />
i innerfj orden mellan Orust och fastlandet Fräkne. Konstpedagog Birgitta<br />
Åhlund guidar oss bland öar och konstnärskap, bland <strong>Bohusläns</strong>kildrare<br />
vars verktyg var färg och pensel. Vadbodarna i norra Bohuslän är en relikt<br />
byggnadstyp som inventerats av museet, om dessa skriver byggnadsantikvarie<br />
Lars Rydbom. Arkeolog Niklas Ytterberg har undersökt avrättningsplatser<br />
och galgbackar, varav fl era funnits i skärgården. I vattnen runt Bohus<br />
fästnings holme i Göta älv ligger många sjunkna skepp och 2009 dokumenterades<br />
fl era av vraken. Marinarkeolog Staff an von Arbin skriver om<br />
denna del av projektet, Medeltida trader och transportstrukturer i <strong>Bohusläns</strong><br />
skärgård. Museet har också medverkat i fl era etnologiska dokumentationsprojekt<br />
angående livet i skärgården. Tillsammans med etnolog Christine<br />
Fredriksen besöker vi Styrsö och Åstol för att få en inblick i öbarnens<br />
tillvaro då och nu.<br />
Dokumentation av verksamheten vid <strong>Bohusläns</strong> museum och <strong>Bohusläns</strong><br />
Hembygdsförbund och dess föreningars verksamheter återfi nns sist i boken.<br />
Välkommen till <strong>Bohusläns</strong> inspirerande övärld!<br />
13<br />
Viveka Overland
Hantverkslaboratoriet<br />
En plattform för hantverkare att undersöka och utveckla kunskap i handling<br />
Sverige är rikt på kulturmiljöer, men<br />
det är en rikedom som kräver olika<br />
resurser för att vidmakthållas. En av<br />
de resurser som fordras är hantverkskunnande.<br />
Hantverkslaboratoriet är<br />
ett nytt försök att bemöta detta gamla<br />
problem, nämligen behovet av hantverkskompetens<br />
för att vårda äldre<br />
byggnader och kulturmiljöer. Ambitionen<br />
är att utveckla och tillhandahålla<br />
ett kvalificerat expertstöd och en<br />
kunskapsbank för professionella som<br />
arbetar praktiskt eller ansvarar för vård<br />
av våra kulturskatter. Göteborgs universitet<br />
och Riksantikvarieämbetet<br />
har därför, tillsammans med Svenska<br />
kyrkan, Statens Fastighetsverk, Hembygdsförbund,<br />
Västarvet och Mariestads<br />
kommun, samt hantverksföretag<br />
och branschorganisationer, skapat<br />
ett nationellt centrum för kulturmiljöns<br />
hantverk.<br />
Kompetensutrymme för<br />
hantverkare<br />
En viktig funktion för Hantverkslaboratoriet<br />
är att lyfta fram värdet av<br />
hantverkarens kunskaper när det gäller<br />
val av metoder, teknik och material vid<br />
restaureringar. Därför bemannas laboratoriets<br />
kontor i Mariestad med hantverkare.<br />
I Mariestad finns hantverksexperter<br />
inom praktisk byggnadsvård,<br />
landskapsvårdens och trädgårdens<br />
hantverk. Hantverksexperterna ska bevaka<br />
kunskapssituationen inom sina<br />
yrkesfält, överbrygga praktik och akademi,<br />
samt medverka i laboratorieprojekt<br />
som bedrivs runt om i landet. För<br />
att nå ut i hela landet har hantverkslaboratoriet<br />
hantverkskoordinatorer,<br />
utlokaliserade och nära praktikens<br />
problem och frågor. Idag finns koordinatorer<br />
inom byggnadsvård, trädgård<br />
och landskapsvård. Koordinatorerna<br />
är laboratoriets nätverks- och projektsamordnare.<br />
Forskning i praktiken<br />
Är du hantverkare? Har du en projektidé?<br />
Ett problem du vill lösa i ditt yrkesarbete?<br />
En produkt eller teknik du<br />
vill utveckla? Hantverkslaboratoriet<br />
utlyser varje år ett par så kallade gästhantverkartjänster.<br />
Stödet syftar till att<br />
ge hantverkare utrymme att själva utveckla<br />
sitt hantverk. Yrkesverksamma<br />
hantverkare kan få anställning upp till<br />
sex månader heltid, och vetenskaplig<br />
handledning, för att fördjupa sig i ett<br />
problem eller en fråga från sitt arbetslivs<br />
vardag. Tjänsten kan anpassas till<br />
projektuppgiften och hantverkarens<br />
arbetssituation. Tidigare gästhantverkartjänster<br />
har resulterat i undersökningar<br />
av recept, handledning i arbete<br />
och renovering med kaseinfärger,<br />
instruktioner i hamling, utvecklingshistoria<br />
kring ädelputs och utveckling<br />
av monteringsanvisningar för träställningar.<br />
Kompetens för hantverksdokumentation<br />
En hantverkare som undersöker ett<br />
hus eller utforskar ett hantverk kan se<br />
olika spår och tecken som till exempel<br />
berättar om hur huset en gång byggdes<br />
eller hur byggmaterialet har framställts.<br />
Hantverkaren kan utifrån dessa<br />
dra slutsatser och skapa förståelse för<br />
en byggnad eller en hantverksprocess.<br />
Hantverkarens perspektiv och kunskaper<br />
om vårt kulturarv har ofta förbisetts<br />
när objekten ska dokumenteras.<br />
Det har gjort att många analyser och<br />
beskrivningar är dränerade på sitt avancerade<br />
innehåll och nästintill banala.<br />
Hantverkslaboratoriet verkar för att<br />
hantverkare själva ska utföra dokumentationen<br />
av sina arbeten. Både<br />
den analys som utförs inför ett uppdrag,<br />
men också att hantverkaren<br />
gör dokumentationen inför den slutrapport<br />
som sammanställs. Hant-<br />
14<br />
Av Gunnar Almevik<br />
och Linda Lindblad<br />
Alvar och Stefan knutritningar.<br />
Fotograf: Linda Lindblad<br />
verkslaboratoriet arbetar med olika<br />
handledningar i hantverkarens dokumentationsmetoder,<br />
som intervjuer,<br />
processbeskrivningar, uppmätningar<br />
och fotografering. Ett medium som<br />
lämpar sig särskilt väl för hantverksdokumentation<br />
är filmen. Hantverkslaboratoriet<br />
satsar därför särskilt på film,<br />
bland annat genom att bygga upp ett<br />
filmotek av hantverksdokumentationer,<br />
ett ”filmkörkort” i form av en kurs<br />
i filmdokumentation för hantverkare,<br />
och en nationell filmsamordnare för<br />
hantverksdokumentationer.<br />
En virtuell kunskapsbank för<br />
hantverk<br />
På Hantverkslaboratoriets hemsida<br />
www.craftlab.gu.se utvecklas successivt<br />
en kunskapsresurs som är öppen<br />
och tillgänglig för alla. I vår Kunskapsbank<br />
finns hantverksrapporter som<br />
producerats inom olika projekt under<br />
många år. Det är tidigare opublicerat<br />
material som nu finns tillgängligt för<br />
dig som hantverkare. Här finns till ex-
empel Södra Råda-projektets rapporter<br />
om arbetet med att rekonstruera den<br />
medeltida träkyrkan. Rapporter från<br />
projektet Nordsvenskt träbyggande<br />
finns också för nedladdning.<br />
Projektlaboratorier<br />
Ett laborativt arbetssätt handlar om<br />
att göra kulturmiljövårdens projekt<br />
till fältlaboratorier där kunskap kan<br />
tas tillvara och byggas upp genom att<br />
olika yrkesgrupper möts och samarbetar.<br />
En restaurering eller en skötselåtgärd<br />
ger unika möjligheter att studera<br />
kulturobjekt under ytan och är en<br />
kostnadseffektiv situation att undersöka<br />
hantverksprocesser. Att använda<br />
restaureringen som ett laboratorium<br />
möjliggör ett smart samutnyttjande av<br />
resurser och kompetens. Dessutom ger<br />
det förutsättningar för resultaten att<br />
omsättas i praktisk handling och dokumenterad<br />
kunskap.<br />
Starka företagsnätverk<br />
Hantverkslaboratoriet verkar för att<br />
stödja och utveckla befintliga företagsnätverk<br />
inom kulturmiljövården. Ett<br />
viktigt arbete under 2010 och 2011<br />
var också att stödja etableringen av nya<br />
nätverk för hantverkare och företag i<br />
de landskap och regioner som saknar<br />
nätverk. Möjligheten att träffa och lära<br />
känna andra företagare och byggnadsvårdare<br />
i sitt eget geografiska område<br />
har många fördelar. I de regioner som<br />
har eller har haft starka nätverk beskrivs<br />
att dialogen om hur man ska ta<br />
sig an våra gamla hus och vilka kompetensbehov<br />
som finns fungerar bättre.<br />
Näringslivet blir i högre grad medaktörer<br />
i kulturmiljövården istället för<br />
dess motpart. För aktörer som Hantverkslaboratoriet<br />
finns behovet av att<br />
komma i kontakt med och kommunicera<br />
med enskilda hantverkare och<br />
småföretagare. Genom etablerade företagsnätverk<br />
så finns bra kontaktytor<br />
för samverkan, det går att nå ut över<br />
hela landet och till många olika yrken.<br />
Fortbildning för hantverkare<br />
Under hösten och vintern 2010-11<br />
genomförde Hantverkslaboratoriet 14<br />
dialogseminarier från Jokkmokk till<br />
Helsingborg. Den samlade bilden av<br />
samtal med 350 yrkesmänniskorj gav<br />
värdefull information om nödvändiga<br />
framtida satsningar, där Hantverkslaboratoriet<br />
kan vara en nyckelspelare.<br />
Brandkårsinsatser för svaga och hotade<br />
hantverkstraditioner efterlystes,<br />
samt stöd till nätverk mellan hantverkare<br />
och företag som verkar inom<br />
kulturmiljövården för att stärka varandra<br />
och utbyta erfarenheter. En<br />
tredje efterlysning gäller behovet av<br />
kompetensutveckling. Hantverksla-<br />
15<br />
Dokumentation av hantverk – produkterna,<br />
utövandet och människorna<br />
– har traditionellt genomförts inom<br />
museiverksamheten. Nordiska museet<br />
och folklivsarkiven har arbetat med<br />
tematiska frågelistor sedan början av<br />
1900-talet. Den museala dokumentationen<br />
av hantverk har präglats av en<br />
uppdelning av intervjuare/forskare med<br />
kulturhistorisk kompetens och uppgiftslämnare/muntlig<br />
källa med hantverkskompetens.<br />
Dokumentationerna har<br />
främst fungerat som källmaterial i kulturhistorisk<br />
forskning, och mindre som<br />
stöd i hantverkets kunskapstradering.<br />
I projektet ”Hantverkare emellan” prövas<br />
en ny arbetsform där hantverkare<br />
intervjuar hantverkare och producerar<br />
dokument med förmedlingsvärde<br />
för andra hantverkare. Ett 20-tal yngre<br />
hantverkare<br />
har redan arbetat tillsammans med och<br />
intervjuat äldre traditionsbärare. En<br />
av de medverkande är Anna Johansson<br />
från Floby som intervjuat Tycho Loo i<br />
Storsjö kapell om materialkvalitet och<br />
tillverkning av stickspån.<br />
Foto: Anna Johansson<br />
boratoriet arbetar för närvarande efter<br />
två linjer för att möta efterfrågan av<br />
kompetensutveckling. Dels utvecklar<br />
och moderniserar vi, i samarbete med<br />
branschorganisationer och Gesäll-<br />
och Mästarbrevskansliet på Stiftelsen<br />
Hantverk & Utbildning i Leksand, gesäll-<br />
och mästarprov för hantverk i dagens<br />
arbetsliv och för kulturmiljövårdens<br />
behov. Dels arbetar vi för att få<br />
till stånd ett nationellt fortbildningsutbud<br />
för yrkesverksamma i form av<br />
korta kurser och projektanknutna<br />
workshops.<br />
Nyhetsbrev<br />
Om du vill följa de projekt och utvecklingsarbeten<br />
som bedriv inom<br />
Hantverkslaboratoriet eller få tips om<br />
intressanta hantverkshändelser så kan<br />
du prenumerera på vårt nyhetsbrev.<br />
Anmäl dig via vår hemsida! http://<br />
www.craftlab.gu.se
Inte bara fiske och stenhuggeri<br />
Text: Annika Torevi • Bilderna tillhör Hembygdsarkivet<br />
Mellan Servicehuset och Kullen, strax<br />
ovanför Fjällbackaskolans gymnastiksal,<br />
ligger en gammal gård vars ägare<br />
finns dokumenterade så tidigt som<br />
1659. Gården är då en del av något<br />
som redan 1391 nämns i gamla uppteckningar<br />
som ”Leirustaein” och gården<br />
kom senare också att få namnet<br />
”Lersten Uppegård”. I Häradsboken<br />
finns ägarna upptecknade, men de första<br />
uppgifterna är så knapphändiga att<br />
det bara står ”Tore och hans hustru”.<br />
Med tanke på hur lite folk det bodde i<br />
trakten vid den tiden, så var det säkert<br />
fullt tillräckligt som identifiering…<br />
Det vore för ambitiöst att lista alla<br />
ägarna här, men som kuriosa kan nämnas<br />
att en del ägare ståtar med titel: det<br />
finns två dragoner, en riksdagsman, en<br />
corporal, två soldater och rätt många<br />
änkor. Resten får man anta var hemmansägare,<br />
helt enkelt, samt deras<br />
hustrur. Kvinnor fick ingen titel innan<br />
de blev änkor. Som mest var ägandet<br />
av Lersten Uppegård delat på fem<br />
familjer. Detta innebar inte att det<br />
faktiskt bodde fem familjer på gården.<br />
Oftast var det bara en familj, men de<br />
kunde mycket väl ha inneboende, ensamstående<br />
släktingar som ibland också<br />
var delägare. På många gårdar ägde<br />
man delar av mark på andra gårdar för<br />
att ens egen gård var för liten för försörjningen.<br />
Så var det även med Lerstens<br />
Uppegård – Nestor Johansson<br />
ägde under en period en del i Falkegården<br />
(som låg ungefär mellan Tång och<br />
Vandrarhemmet) tillsammans med<br />
Christenssons på Liden.<br />
I våra dagar kallas Lerstens Uppe-<br />
gård ”Nestorsgården” och är känd –<br />
eller egentligen alltför okänd – som<br />
hembygdsmuseet i Fjällbacka. Namnet<br />
kommer efter gårdens siste ägare,<br />
Nestor Johansson. Boningshuset som<br />
vi ser idag är byggt 1849.<br />
Många som besökte hembygdsmuseet<br />
i somras reagerade på det relativa<br />
välstånd som boningshuset utstrålar.<br />
Flera sovrum, två kakelugnar, fina trägolv<br />
och handblåsta fönster utan luckor.<br />
Förmodligen är vi så vana vid att<br />
se Fjällbackas historia ur fiskarfamiljernas<br />
perspektiv, de vars utkomst var<br />
beroende av den nyckfulla sillen och<br />
vars periodvisa elände bara överträffades<br />
av stenhuggarnas, att vi glömmer<br />
bort att Fjällbacka hade ett blomstrande<br />
jordbruk med mycket gamla anor.<br />
Hällristningarna som berättar norra<br />
<strong>Bohusläns</strong> tidigaste mänskliga historia<br />
visar att det växte fram ett ganska välutvecklat<br />
jordbrukssamhälle redan under<br />
bronsåldern. Vårt område har lätta<br />
och sandiga jordar med god dränering<br />
och det blev även vanligt med boskapsskötsel<br />
som bidrog till att landskapet<br />
fick både åkrar och hagar.<br />
16<br />
Under järnåldern bredde jordbruket<br />
ut sig på skogens bekostnad och dess<br />
bebyggelse blev mer permanent. Detta<br />
odlingslandskap bestod fram till 1800talets<br />
skiftesreformer.<br />
Säger man ”bonde” idag så tänker<br />
de flesta i Fjällbacka ”bulling” (person<br />
från Bullaren), men faktum är att de<br />
flesta urinvånare har släktband till en<br />
eller annan gård i området kring Fjällbacka…<br />
Det är svårt att som modern människa<br />
på 2000-talet gradera ”bättre<br />
och sämre” för människor som levde<br />
under tidigare århundraden; jordbruk<br />
på de villkor som gällde förr var<br />
alls ingen dans på rosor. Ändå föreställer<br />
jag mig att det under både 1800-<br />
och tidigt 1900-tal måste ha varit en<br />
större trygghet i jorden än i havet.<br />
Framför allt för kvinnorna. De arbetade<br />
jämsides med sina män istället för<br />
att gå i oviss väntan på en fiskare som<br />
kanske aldrig kom hem igen. Bönderna<br />
var utsatta för vädrets makter, precis<br />
som fiskarna, men de hade sina risker<br />
fördelade på fler tillgångar; djuren,<br />
skogen och åkern. Dessutom hade de<br />
flesta gårdar strandrätt, d.v.s. rätt att<br />
nyttja bäckar/åar/älvar/havet för fiske<br />
och insamling av tång som användes<br />
som gödsel till odlingarna.<br />
Nestor Johansson föddes i Hjälpesten<br />
1871. Han hade många syskon<br />
bland annat de tre bröderna Oscar, Johan<br />
och Otto.
Johan var<br />
halt, förmodligen<br />
sedan<br />
födseln, och<br />
bodde i det<br />
rum som ligger<br />
innanför<br />
salen. Nestor<br />
och Otto<br />
bodde uppe<br />
på vinden<br />
och Maria<br />
hade det lilla<br />
Nestor gemaket närmast<br />
köket. Otto var yngst och fick<br />
öknamnet ”piltongen” av sina bröder.<br />
Han var gårdens springpojke och den<br />
som högg veden. Han hämtade alltid<br />
posten, men var den pensionsutbetalning<br />
gick Nestor själv, eftersom Otto<br />
inte var betrodd med större summor<br />
pengar. Oscar bodde på Skolgatan<br />
och hade eget åkeri som distribuerade<br />
varor av skilda slag. Försörjningen<br />
på Nestorsgården kom av jordbruket,<br />
men Nestor var också kreaturshandlare<br />
under sin yrkesverksamma tid.<br />
Bland annat exporterade han boskap<br />
till Norge.<br />
1910 blev Nestor delägare i Nestorsgården.<br />
I husförhörslängden från 1910<br />
finns han med, titel kreaturshandlare,<br />
liksom hans bror Oscar (detta måste<br />
ha varit innan han flyttade från gården),<br />
titel åkare och hushållerskan<br />
Maria Johansson. Alla tre anges som<br />
bördiga från Kville.<br />
Det var inte perfekt ordning i de här<br />
längderna, för 1920 står Nestor som<br />
hemmansägare, vilket väl i och för sig<br />
var riktigt, men nu anges han plötsligt<br />
som bördig från Skee och hushållerskan<br />
har bytt namn till Augusta Carolusson,<br />
också hon från Skee. Om det<br />
nu går att lita på? Enligt mina källor<br />
var Maria den enda hushållerskan och<br />
hon stannade livet ut.<br />
Även Oscar hade en hushållerska<br />
som hette Maria och för att skilja de<br />
båda åt hette de i folkmun ”Oscars<br />
Maria” respektive ”Nestors Maria”,<br />
fast den senare kallades också ”tjocka<br />
Maria” eftersom hon var mera rundlagd<br />
än sin namne.<br />
Vi har alltså en gård som i början av<br />
1900-talet är bebodd med tre ungkarlar<br />
och en hushållerska. Vi vet mycket<br />
lite om herrarnas kärleksliv och<br />
än mindre om hushållerskans, men<br />
skvallret visste i alla fall att berätta att<br />
Nestor hade ett och annat fruntimmer<br />
på kroken på sin tid. En av dem, Emelie,<br />
hade han till och med bestämt förlovning<br />
med, men när han kom med<br />
hästskjutsen för att hämta henne vid<br />
tåget i Rabbalshede, så talade han om<br />
för henne att ”det där vi har planerat –<br />
det blir inge av med det!”. Nestor hade<br />
även en romans med Ingrid från Edsten,<br />
men av hänsyn till hennes släkt<br />
så går vi inte närmare in på det.<br />
Gift blev han aldrig, Nestor, men<br />
fåfäng, det var han. Skulle han in till<br />
byn (ni förstår ju att det inte var någon<br />
våldsamt krävande expedition –<br />
man går från Nestorsgården till torget<br />
på under sju minuter) så började han<br />
dagen innan med att raka sig och säga<br />
åt Maria att hon skulle lägga fram den<br />
strukna finskjortan. När morgondagen<br />
kom klädde han sig omsorgsfullt,<br />
vattenkammade sig och begav sig sedan<br />
ut för att göra sina ärenden.<br />
Det finns en liten historia om Nestor<br />
som visar att han var långsint men<br />
slagfärdig: En dag hade han tagit sig<br />
igenom hela proceduren med att göra<br />
sig klar för besöket i byn och kanske<br />
blev han fördröjd på vägen, för när<br />
han kom ner till dåvarande posthuset<br />
(första huset på höger hand i Galärbacken<br />
om man är på väg neråt, det<br />
har fortfarande ståtliga pelare vid ingången)<br />
så var det stängningsdags<br />
och postkassörskan vid namn fröken<br />
Rydstedt låste dörren mitt framför näsan<br />
på honom. Snopet!<br />
Nå, det var ju inget att göra åt. Nestor<br />
han vände hemåt med oförrättat ärende.<br />
En tid senare, när fröken Rydstedt,<br />
som gillade att promenera, skulle korsa<br />
Nestors ägor, var han ute för att<br />
flytta korna. Artigt och belevat höll<br />
han upp grinden för fröken Rydstedt<br />
17<br />
och i samma<br />
ögonblick<br />
som hon passerar<br />
honom<br />
säger han ”Ja,<br />
här finns inga<br />
bestämde<br />
posttider, här<br />
inte!”.<br />
Nestor och<br />
hans bröder<br />
bjöd barnen<br />
Otto<br />
på granngården<br />
Liden på julfest varje år. Det låter<br />
kanske inte så märkvärdigt, men med<br />
tanke på att de var 11 syskon som tågade<br />
iväg utan mor och far så kan man<br />
såhär med nutida perspektiv tycka att<br />
det var rätt strongt av tre ungkarlar.<br />
Fast de hade ju Maria, förstås!<br />
Någon gång under 40-talet sålde<br />
Nestor gården till Fjällbacka municipalsamhälle<br />
av åldersskäl. I kontraktet<br />
fanns en klausul om att han själv<br />
och hans efterlevande bröder skulle<br />
få bo kvar så länge de levde. Nestor<br />
dog 1957 och Otto dog 1962. Otto<br />
skänkte, innan sin bortgång, brödernas<br />
kvarlåtenskaper till Stiftelsen Fjällbacka<br />
Pensionärshemsförening, medan<br />
han själv flyttar till äldreboendet i<br />
Hjälpesten. Han kom alltså ”hem” på<br />
äldre dagar… Stiftelsen överlät i sin<br />
tur sina rättigheter till hembygdsföreningen<br />
1960. 1964 upplöses municipalsamhället<br />
och Fjällbacka blir en del<br />
av Kville kommun som numera är Tanums<br />
kommun.<br />
Nestorsgården ägs alltså idag av<br />
kommunen, men förvaltas av Kville<br />
Hembygds- och fornminnesförening.<br />
Gården är i första hand ett kulturarv<br />
som är fjällbackabornas – inräknat alla<br />
dem som har historisk anknytning eller<br />
enbart engagemanget. Ingen kommer<br />
att ta vara på detta arv åt oss, det<br />
måste vi göra själva. Alla är välkomna<br />
att bidra med arbetsinsatser eller<br />
pengar!<br />
Artikeln tidigare tryckt i Fjällbackabladet<br />
nr 107, Dec 2009
”Vi var starka kvinnor som inte<br />
förtröttades”<br />
I samband med att ”Sillens dag” firades<br />
i Bohuslän, första helgen i juni<br />
förra året, firades här i Grebbestad två<br />
olika 100-årsjubileer.<br />
Det ena var den första Hummeransjovisen<br />
i Grebbestad och det andra<br />
var den första – ja, Sveriges och<br />
SJ:s första automobilbuss i linjetrafik.<br />
Båda jubilarerna har något särskilt gemensamt:<br />
Det är Sillen och att de fortfarande<br />
finns i bruk, men under andra<br />
namn. Hummeransjovisen heter idag”<br />
Grebbestads ansjovis original” och<br />
busslinjen som kör den gamla turen:<br />
Grebbestad – Tanums station - Grebbestad,<br />
heter ”Greta”.<br />
Till firandet av ”Sillens dag” ville vi<br />
i Kulturföreningen Gamla Grebbestad<br />
lyfta fram kvinnornas historia i sill-<br />
hanteringen. Vi gjorde en utställning<br />
med namnet: ”Vi var starka kvinnor<br />
som inte förtröttades”. Den handlar<br />
om konservarbeterskornas arbetsvillkor<br />
i Grebbestad. Vi hade tagit intryck<br />
av en artikel som konservarbeterskan<br />
Stina Hansson från Grebbestad hade<br />
skrivit i ”Livs var dag”. Jubileumsskrift.<br />
Svenska Livsmedelsarbetareförbundet<br />
90 år 1986.<br />
Utställningen visades i den gamla<br />
konservfabriken som finns kvar än<br />
idag, men med helt annan verksamhet.<br />
Utställningen blev mycket uppskattad.<br />
Många besökare kände igen sina släktingar<br />
och vänner som fanns på fotona<br />
i utställningen. Vi fick höra olika<br />
minnen och berättelser från sillhanteringen.<br />
18<br />
Sillskärerskorna vid konservindustrin i Grebbestad,<br />
visar sina nya förkläden. 1920-talet.<br />
Vi gjorde också flera kulturvandringar<br />
i ”Sillens tecken”. Vi sydde<br />
kläder och klädde oss som konservarbeterskor<br />
när vi genomförde våra<br />
arrangemang.<br />
Utställningen har också visats på<br />
Bomässan på Grebbestads Folkhögskola<br />
i juli och lördagar i december<br />
i en lokal i centrala Grebbestad.<br />
Där kontaktade oss filmteamet som<br />
spelar in Camilla Läckbergs ”Fjällbackamorden”.<br />
De ville låna utställningen<br />
till en inspelningsscen.<br />
Så blev det och nu återstår det att<br />
se om utställningen kommer med<br />
i filmen.
Vy över den nya konservfabriken, 1902.<br />
Konservfabriken och skarpsillen<br />
Det var på konservfabriken i Grebbestad<br />
1911, som skarpsillen i en särskild<br />
kryddlag omvandlades till hummeransjovis,<br />
efter ett mycket hemligt<br />
recept. Produkten ”Grebbestads hummeransjovis”<br />
kom att bli världsberömd<br />
och är så än i dag, men då under namnet<br />
”Grebbestads ansjovis original”.<br />
På 1870-talet hade hantering av sill i<br />
stor skala, startats i Grebbestad av sillfabrikör<br />
Edvard Nilsson. Denna första<br />
sillindustri byggdes inne i samhället på<br />
platsen där dagens röda sjöbodar finns,<br />
längs kajen. Då fanns ingen kaj, istället<br />
fanns många träbryggor och bodar för<br />
olika verksamheter. Då var salt enda<br />
konserveringsmedlet för sillen.<br />
1900 utplånades konservfabriken<br />
och kringliggande byggnader, då de vid<br />
en svår eldsvåda brann ner till grunden.<br />
Verksamheten fortsatte efter en<br />
tid, i en ny konservindustribyggnad,<br />
som kom att ligga i den dåtida utkanten<br />
av Grebbestad, dvs. mellan nuvarande<br />
Strandvägen och Grebbestadsbryggan.<br />
Under 1920-talet gjordes<br />
stora om- och tillbyggnader på fabriken.<br />
Bl. a. ett bleckslageri för tillverkning<br />
av konservburkar. En ny fabriksbyggnad<br />
i trä var färdigbyggd 1925.<br />
Efter semestern 1956 fick personalen<br />
flytta in i en alldeles ny modern fabrik<br />
på området, byggd i tegel. Här skedde<br />
produktionen fram tills 1973 då verksamheten<br />
i Grebbestad lades ner och<br />
flyttades till Kungshamn.<br />
Ett litet stycke kvinnohistoria<br />
från 1920-talet<br />
Hur det var att arbeta på konservfabriken<br />
i Grebbestad, har konservindustri-arbeterskan<br />
Stina Hansson (1904-<br />
1993), beskrivit i en artikel i ”Livs var<br />
dag”. Jubileumsskrift. Svenska Livsmedelsarbetareförbundet<br />
90 år 1986.<br />
19<br />
Stina Hansson började på ”Fabriken”<br />
1920. Då var hon 16 år. När man började<br />
arbeta där, måste man ha eget förkläde<br />
och kniv med sig. Stina hade en<br />
vanlig bordskniv med sig. Den kunde<br />
hon inte skära sill med, men en av arbetarna<br />
hjälpte henne att slipa kniven<br />
så att den gick att använda.<br />
Arbetsmiljön var påfallande enkel:<br />
kyligt och fuktigt. Kvinnorna satt på<br />
träpallar utan ryggstöd vid var sin sida<br />
av ett långt arbetsbord. De hade långa<br />
träribbor som stöd för fötterna. Ribborna<br />
kallades för ”fotapallen” och<br />
den låg aldrig stilla. I den källarliknande<br />
arbetslokalen fanns varken värmeeller<br />
varmvattenledning. Det eldades<br />
i en liten järnkamin, som stod längst<br />
ner i lokalen, men värmen spreds bara<br />
nära kaminen. Där fick de äldre arbeterskorna<br />
sitta och arbeta. Ovanpå kaminen<br />
värmdes hinkar med vatten,<br />
som var till för de äldre arbeterskornas<br />
rengöring av redskap, skärbrädor och<br />
arbetsplatser. De yngre kvinnorna fick<br />
nöja sig med kallvatten.<br />
Det var lätt att slinta med trätofflorna<br />
då golven var våta och hala av sill-<br />
>>><br />
lake.<br />
Sillskärerskor, 1920-talet.
Några skyddskläder fanns inte. Arbetarna<br />
använde stora jutesäckar som<br />
förkläden. Dessa säckar torkade aldrig<br />
på vintern.<br />
Hanteringen av sillen gav nariga och<br />
såriga händer. Det var inte ovanligt att<br />
man slant med kniven och skar sig.<br />
Skärsåren hade svårt att läka. I fabrikslokalerna<br />
fanns det inget förbandsmaterial.<br />
Det fick arbetarna ha med sig<br />
själva. Gamla trasor och lindor tog<br />
man med sig i fall det skulle hända en<br />
olycka. Men om någon blev mycket<br />
skadad, så kunde man gå till ledningens<br />
kontor och fråga efter gasbindor<br />
och kloraminlösning.<br />
Toaletterna, dvs. utedassen låg längst<br />
ut på en brygga. Kvinnorna tyckte det<br />
var särskilt otrevligt att gå dit på kvällen,<br />
så de gick två och två. Risken att<br />
möta en mansperson eller trampa på<br />
en råtta var stor.<br />
Besök av yrkesinspektrisen<br />
Kerstin Hesselgren<br />
Stina Hansson berättar i sin artikel att<br />
disponenten en dag hade kommit in i<br />
fabrikslokalen där kvinnorna satt och<br />
skar sill. Hon (ja, det var en kvinna),<br />
hade med sig en annan kvinna som<br />
de inte kände igen. Det visade sig att<br />
kvinnan var yrkesinspektrisen Kerstin<br />
Hesselgren. När hon fick se att kvinnorna<br />
hade blöta jutesäckar i stället för<br />
ordentliga skyddsförkläden, blev hon<br />
väldigt upprörd. ”O, har ni inga förkläden!”<br />
hade hon sagt. ”Det skall ni<br />
ha, det skall jag styra om att ni får, för<br />
jag är Kerstin Hesselgren och arbetar<br />
i svenska riksdagen.” En tid efter besöket<br />
hade det kommit ett stort paket<br />
med skyddsförkläden. De var sydda<br />
i kraftigt bomullstyg och indränkta i<br />
linolja för att bli vattentäta. Kvinnorna<br />
blev mycket glada för förklädena och<br />
skötte dem noga.<br />
Produktion och förtjänst<br />
Stina Hansson skriver i sin artikel: ”När<br />
vi hade 1000 burkar hade vi tjänat<br />
11 kronor. Kanske vi kunde klara att<br />
plocka i 1000 burkar eller något hundratal<br />
därutöver på dagtid. Det blev inte<br />
många vilostunder för den som skulle<br />
lyckas med detta. Många orkade inte<br />
med så mycket och då blev ju daglönen<br />
därefter. När det blev nattarbete<br />
blev vi ju tröttare än på dagtid och då<br />
kunde vi inte arbeta lika snabbt. Förtjänsten<br />
på nattarbetet blev lägre per<br />
tidsenhet jämfört med förtjänsten på<br />
dagtid.”<br />
God sammanhållning<br />
Trots allt slit och elände, sammanfattar<br />
Stina Hansson sitt nästan 50-åriga<br />
arbete som sillskärerska på ”Fabriken”,<br />
så här: ”Ett fint kamratskap hade<br />
vi. Vi glömde aldrig våra äldre arbetskamrater,<br />
när de inte kunde arbeta. Vi<br />
gick till dem när de fyllde år. Vi följde<br />
dem på deras sista färd till kyrkogår-<br />
20<br />
När vädret var bra arbetade<br />
sillskärerskorna utomhus<br />
den. Jag minns dem alla, duktiga, strävsamma,<br />
som aldrig gav upp.”<br />
Fortsatt arbete i Kulturföreningen<br />
Gamla Grebbestad<br />
I vår planerar vi att utvidga utställningen<br />
med fler bilder och intervjuer med både<br />
kvinnor och män, som har arbetat på ”Fabriken”.<br />
Det skall bli ett spännande arbete.<br />
Eva Kihlberg, Birgit Greby, Lena Wichman<br />
Kulturföreningen Gamla Grebbestad<br />
Litteratur: ”Livs var dag”. Jubileumsskrift. Svenska<br />
Livsmedelsarbetareförbundet 90 år 1986.<br />
Foton: Kulturföreningen Gamla Grebbestads<br />
fotoarkiv.<br />
Lussekaffet på fabriken<br />
blev en<br />
trevlig tradition.<br />
Stina Hansson är<br />
kvinnan nr fyra från<br />
höger i bild.
Genom den styva leran i sydöstra Dalsland<br />
letar sig Dalbergsåns vattensystem<br />
fram. Dalbergsån mynnar i Vänern<br />
men bildas egentligen av två åar<br />
– Frändeforsån och Krokån – och<br />
blir, när de flödar samman, Dalbergsån.<br />
Här, mitt i jordbruksbygden, kom<br />
den kraft som dessa åar producerar<br />
väl till pass för att driva olika former<br />
av mindre företag och verksamheter<br />
– kvarnar, benstampar, garverier, sågverk,<br />
färgerier. Av dessa var sannolikt<br />
(vatten)kvarnarna det viktigaste inslaget.<br />
Kvarnen var central för bondehushållet<br />
och med en vida större befolkning<br />
under 1800-talet fanns ett stort<br />
underlag för malning. Även om det<br />
fanns mindre skvaltkvarnar i mindre<br />
vattendrag (t.ex. mindre bäckar) hade<br />
dessa en mycket begränsad kapacitet<br />
och var starkt årstidsbundna (i princip<br />
under vår och höst då det fanns vatten<br />
där). Likaså hade en del hushåll handdrivna<br />
kvarnar. Men också de hade en<br />
Krokfors kvarn i Örs socken omkring<br />
1980. Den var då sedan länge nedlagd.<br />
Kvarnar på Dalboslätten<br />
Text och foton: Mats Sjöberg<br />
väldigt begränsad förmalningskapacitet.<br />
Så större vattenkvarnar i de lite<br />
större vattendragen var oundgängliga<br />
för bondehushållen och jordbrukssamhället.<br />
Det har därför funnits ett stort antal<br />
kvarnar vid Dalbergsåns vattensystem<br />
under tidernas gång. Exakt hur många<br />
kan ibland vara svårt att ange och dessutom<br />
har det varit så att många kanske<br />
inte existerade under så lång tid. Men<br />
21<br />
På en sträcka om drygt en km faller Dalbergsån<br />
ganska kraftigt och skapar forsar<br />
och strömmar. Genom att bygga dammen<br />
blev det därför bra att anlägga bl.a. kvarnar.<br />
Under det sena 1800-talet fanns här<br />
fem kvarnar. Men här fanns också färgerier,<br />
såg, benstamp och garveri.<br />
gör man ett överslag över antalet kvarnar<br />
under det sena 1800-talet så blir<br />
det totalt 10 st. Tre fanns längs Frändeforsån<br />
(Forsane, Östebyn och Vena),<br />
två fanns längs Krokån (Krokfors och<br />
Assarebyn) samt fem vid Dalbergsån<br />
(Rödjan, Mellankvarnen, Bolstad<br />
prästgårds kvarn, Rud och Åsebro). I<br />
denna artikel kommer jag att uppehålla<br />
mig vid kvarnarna längs Dalbergsån.<br />
På en sträcka om ca 1 km fanns<br />
dessa fem kvarnar. Här fanns naturliga<br />
strömmar och mindre fall som kunde<br />
dämmas till ganska kraftfulla vattendammar<br />
och fall. Till en början var<br />
fördämningarna ganska primitiva och<br />
de läckte mycket vatten vilket gjorde<br />
kraftkoncentrationen dålig. Men med<br />
tiden (sent 1800-tal och tidigt 1900tal)<br />
effektiviserades dämmena och man<br />
skapade hålldammar gjorda av stenblock<br />
och cement. Dessa läckte mindre<br />
>>>
vatten och effektiviteten blev betydligt<br />
större. Ett problem som var vanligt<br />
under 1800-talet var att kvarnarna<br />
konkurerade om samma vattenmängd.<br />
Den kvarn som låg överst/först i raden<br />
av kvarnar (Rödjan) hade naturligtvis<br />
ett gyllene läge vad gäller förmågan<br />
att kunna utnyttja det rinnande vattnet.<br />
Värre var det för de nedanförliggande<br />
kvarnarna. För att kunna drivas<br />
effektivt var de beroende av att Rödjans<br />
kvarn inte höll tillbaka vattnet eller<br />
på annat sätt blockerade vattnet.<br />
Detta var en ständigt återkommande<br />
stridsfråga mellan de olika kvarnarnas<br />
ägare och mjölnare. Tvisterna avsatte<br />
stora mängder text i de protokoll som<br />
upprättades vid tingsförhandlingarna.<br />
Dessa protokoll är intressanta ur flera<br />
aspekter – här kommer det dagliga<br />
livet också fram. Man nådde överenskommelser<br />
men flera gånger trotsades<br />
dessa. Stämningen verkar inte alltid ha<br />
varit den bästa mellan kvarnägarna.<br />
Alla kvarnarna drevs med vattenhjul<br />
(under tidigt 1900-tal gick de kvarvarande<br />
kvarnarna över till turbiner). De<br />
snurrande träkolosserna var inte alltid<br />
lätta att hålla i brukbart skick. Speciellt<br />
svårt var det under kalla och isiga<br />
Åsebro kvarn i Bolstads socken<br />
omkring 1980. Kvarnen byggdes<br />
1825 och lades ned 1989.<br />
vintrar då vattnet frös på och satte sig<br />
på hjulen. Den stora tyngd som de belastades<br />
med av isen gjorde att de ofta<br />
bröts sönder. På vintermorgnarna var<br />
det mjölnarens första uppgift att bege<br />
sig ut för att knacka bort isen. Men<br />
även vår- och höstfloderna var besvärliga.<br />
Ett ymnigt vattenflöde kunde lätt<br />
bryta sönder de värdefulla och livsavgörande<br />
hjulen.<br />
Själva malningen skedde med hjälp<br />
av stenar – en underliggande och stillastående<br />
sten och en annan roterande<br />
översten. Stenarna (och givetvis vattenhjulen)<br />
var själva navet i kvarnen.<br />
Stenarna var enorma kolosser som vägde<br />
flera hundra kilo. Och de hämtades<br />
vanligen från ett stenhuggeri i Västergötland<br />
(Lugnås) som var specialiserat<br />
på att framställa kvarnstenar. Med<br />
båt gick stenarna över Vänerns böljor<br />
och den sista färden till kvarnen skedde<br />
med häst/oxe och vagn.<br />
En fråga som jag alltid har tyckt vara<br />
intressant är hur effektiva de gamla vattenkvarnarna<br />
var vad gäller malningskapacitet.<br />
Att de moderna kvarnarna<br />
har (hade) en betydligt större kapacitet<br />
är självklart. Men hur mycket kunde<br />
en gammal vattenkvarn mala? Jag<br />
har via modern bokföring samt äldre<br />
statistik från kvarnarna försökt rekonstruera<br />
det hela utifrån en kvarn<br />
22<br />
(Åsebro kvarn). Det första nedslaget<br />
jag har kunnat nå är 1783. Genom<br />
att min far ägde denna kvarn fram till<br />
mitten av 1980-talet har jag haft tillgång<br />
till hyggligt säkra uppgifter om<br />
malningen. Genom föregångaren till/<br />
mjölnaren vid kvarnen har jag vidare<br />
rekonstruerat malningen på 1940talet.<br />
Genom bokföring från Qvantenburgs<br />
säteri (som under tiden från<br />
ca.1820-talet till sent 1800-tal ägde<br />
kvarnen) har jag dessutom kunnat få<br />
fram siffror från tidigt 1800-tal.<br />
Malningen av foder vid Åsebro kvarn<br />
vid olika tidpunkter 1783-1982.<br />
År Malning (kg/år)<br />
1783 34.104 kg<br />
1820 48.310 kg<br />
1821 53.837 kg<br />
1849 1 89.266 kg<br />
1850 185.361 kg<br />
1946 2.130.280 kg<br />
1982 2.629.702 kg<br />
Som framgår av tabellen är det en<br />
stor skillnad mellan 1700- och 1800talen<br />
å ena sidan och 1900-talet å den<br />
andra även om det skedde en uppgång<br />
från 1700-talet och det tidiga 1800-talet<br />
och mitten av 1800-talet. Den årliga<br />
malningen kring 1800-talet uppgick<br />
i princip till vad man malde under en<br />
vecka på 1900-talet. (Noteras bör att<br />
malningen vid den sista tidpunkten i<br />
tabellen ovan var elektrifierad).<br />
Frågan är vad vi ser i dessa siffror.<br />
Det är ganska klart att kvarnarna kunde<br />
mala mer än vad siffrorna visar. I<br />
ett rättsligt sammanhang år 1875 uppger<br />
mjölnaren vid en grannkvarn att<br />
man vid kvarnen kunde mala 32 tunnor<br />
säd per dag (=64 kappar tullsäd),<br />
vilket omräknat skulle motsvara ca.<br />
2.800 kg (havre). Omräknat till helår<br />
(om vi antar att 300 dagar var arbetsdagar)<br />
skulle detta betyda en årsmalning<br />
på 840 ton.<br />
Visst hade 1900-talets kvarnar en<br />
betydligt större kapacitet än tidigare i
historien. Å andra sidan är det sannolikt<br />
att siffrorna inte bara speglar<br />
skillnader i teknik mellan olika tider.<br />
Sannolikt speglar de också en annan<br />
utfodringskultur. Det var först under<br />
1900-talet som utfodring av djur<br />
skedde med spannmål. Men siffrorna<br />
speglar också att antalet djur har<br />
ökat betydligt. Efter 1800-talets havreexportboom,<br />
som i princip tog slut<br />
med 1880-talets kris, skedde en markant<br />
satsning på djurhållning, framför<br />
allt nötkreatur. Djuren blev alltså<br />
både större och betydligt fler och det<br />
är nog detta som vi ser i den ökade<br />
malningen samtidigt som kvarntekniken<br />
gjorde det möjligt att motsvara<br />
denna ökade efterfrågan.<br />
Före mitten av 1900-talet var det<br />
sällan mjölnarna som ägde kvarnarna.<br />
Eftersom en kvarn vanligen var en betydande<br />
investering (byggnader, stenar,<br />
hjul mm) var det ofta rikare personer<br />
som hade råd att bygga dem. Mjölnarna<br />
var anställda och fick oftast sin lön i<br />
spannmål. På detta sätt kunde de själva<br />
hålla ett mindre antal djur och finna<br />
sin utkomst. Mjölnarna tycks också<br />
ha varit en grupp personer som höll<br />
kvar sina arbeten under lång tid. Och<br />
ofta gick yrket vidare inom familjen.<br />
Forsane kvarn i Frändefors socken omkring<br />
1980.<br />
Äldste sonen i familjen började arbeta<br />
med sin far och tog över när denne<br />
inte längre orkade med det fysiskt<br />
tunga arbetet. Arbetet var inte bara<br />
tungt. Kvarnarna var också kalla, ofta<br />
dragiga och kanske fuktiga – åtminstone<br />
under höst, vinter och tidig vår.<br />
Det var säkerligen inte alltid så roligt<br />
att kliva in i en kvarn en tidig vintermorgon.<br />
Det enda ställe där det fanns<br />
lite värme var i kvarnkammaren. Här<br />
hade man en liten järnspis som i första<br />
hand var avsedd för kvarnbesökarna<br />
att värma sig vid och sitta och prata<br />
med andra kvarnkunder. Men här<br />
23<br />
Assarebyns kvarn i Örs socken omkring 1980.<br />
kunde mjölnaren inte sitta och värma<br />
sig alltför länge – arbetet måste ju skötas.<br />
De små bygdekvarnarna är idag i<br />
princip borta. Kvarnarna, som tidigare<br />
var helt bundna till vattendrag och ofta<br />
belägna på landsbygden, finns numera<br />
i stora komplex och är ofta knutna<br />
till städerna. Att de tungarbetade småkvarnarna<br />
inte länge finns kvar är kanske<br />
inte så mycket att sörja över. Men<br />
de har varit en betydelsefull del av vår<br />
samhälls- och kulturhistoria och därför<br />
är deras historia väl värd att uppmärksamma<br />
och hålla vid liv.<br />
Författaren växte upp vid Åsebro kvarn<br />
under 1950- och 1960-talen. Hans far,<br />
Nils Sjöberg, innehade den 1950-1985.<br />
Författaren har skrivit om kvarnar i artikeln<br />
”Historia kring vattenkvarnar” i Hembygden<br />
1982 (Dalslands Fornminnes-<br />
och Hembygdsförbund), i artikeln ”När<br />
vattnet vred kvarnstenarna” i boken Himmel<br />
och havrejord. En bok om socknarna<br />
Bolstad, Erikstad och Grinstad. (1982)<br />
samt i boken Stilla flyter Dalbergsån.<br />
En personlig historia om människor och<br />
verksamheter i och kring Åsebro (2002;<br />
eget förlag