Muntligt och skriftligt i Sverige och svenskan - Projekt - Lunds ...
Muntligt och skriftligt i Sverige och svenskan - Projekt - Lunds ...
Muntligt och skriftligt i Sverige och svenskan - Projekt - Lunds ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
totala läskunnigheten stimulerar textproduktionen, som i sin tur ökar läsningen<br />
ännu mer. Denna utveckling innebär en ökad skriftlighet på samhällsnivå, men<br />
frågan är om detta också innebär en ökad skriftlighet på textnivå. I ett avseende<br />
kan den ökade läskunnigheten <strong>och</strong> den ökade textmängden ha stärkt de<br />
skriftspråkiga dragen eftersom alltfler behärskade en skriftspråklighet. Samtidigt<br />
blev textproducenterna tvungna att ta hänsyn till inte bara en större mängd läsare<br />
utan också en mer socialt heterogen grupp av läsare, vilket i stället kan ha ökat<br />
de muntliga dragen.<br />
Från 1800-talet finns också källor med uppgifter om gängse uttal av många<br />
ord i <strong>svenskan</strong>. Dessa källor avslöjar att skillnaden mellan skrift <strong>och</strong> uttal var<br />
större än idag (Bergman 1970:161ff). Än hade inte ens det läsande bildade<br />
skiktet blivit influerat av skriften. Det som idag uppfattas som mycket<br />
talspråkliga eller dialektala uttal var på 1800-talet gängse uttal hos de högre<br />
stånden. Här sa man till exempel kalla, ran, åv, te, dronning för kallade, raden,<br />
av, till <strong>och</strong> drottning.<br />
När det gäller grammatiken finns uppgifter som tyder på att skillnaderna på<br />
1800-talet var delvis desamma som idag (Bergman 1970:168f). Bland annat<br />
kunde verb i första konjugationen få ändelsen -te, till exempel delte <strong>och</strong> talte,<br />
men många ord i denna form undveks i formell skrift. Verbens singulara former<br />
var fullt etablerade i talet sedan lång tid tillbaka men skulle leva kvar i skriften<br />
till mitten av 1900-talet. Det fanns dock förespråkare för singulara former i<br />
skrift redan på 1800-talet, bland annat Carl Jonas Love Almqvist. Ett bruk som<br />
har ändrats är passivsuffixet. I dagligt tal användes den korta passivformen -s,<br />
precis som idag, men den skriftspråkliga formen -es var mer utbredd på 1800talet.<br />
Ett av de många problemen med påståendet om talets <strong>och</strong> skriftens närmande<br />
till varandra eller överhuvudtaget alla påståenden om påverkan i den ena eller<br />
andra riktningen är resonemanget om talet <strong>och</strong> skriften, alltså beskrivningen av<br />
vårt språk som två skilda varieteter. Vilket eller vems tal är det egentligen som<br />
åsyftas? Vilka talade situationer <strong>och</strong> vems tal har påverkats <strong>och</strong> hur? Finns det<br />
delar av talet som inte har påverkats <strong>och</strong> varför i så fall? Samma frågor kan<br />
ställas om skriften. Före 1900-talet må det i viss mån vara ursäktat att tala lite<br />
svepande om tal <strong>och</strong> skrift med tanke på de begränsade möjligheterna att få<br />
uppgifter om talet <strong>och</strong> för äldre tider även skriften. För åtminstone 1800-talet<br />
finns dock i viss utsträckning säkra källor om talets variation. I Widmark 2000<br />
ges en sammanfattning av talets sociala <strong>och</strong> situationella variation. Några av de<br />
främsta källorna som hon utgår från är Hof 1753, Lyttkens & Wulff 1889 <strong>och</strong><br />
24