Text och fotografier av Sven Rosborn - Pilemedia
Text och fotografier av Sven Rosborn - Pilemedia
Text och fotografier av Sven Rosborn - Pilemedia
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Jungfru Maria med Jesusbarnet<br />
ses här i en medeltida<br />
skulptur från Risinge kyrka<br />
i Östergötland. Skåpsdörren<br />
i bakgrunden bär en bild <strong>av</strong><br />
den norske S:t Olof med sina<br />
attribut - skägget, yxan <strong>och</strong><br />
mannen med krona som helgonet<br />
trampar på.<br />
fyllts igen. Eftersom altarskivan saknar de fem inristade korsen<br />
kan man tänka sig att biskopen vid invigningen istället hällt den<br />
heliga oljan i dessa fem hål, vilka sedan plomberats.<br />
Förutom huvudaltaret var det i en medeltida sockenkyrka vanligt<br />
med ytterligare minst två altare. Ett altare fanns i långhuset<br />
söder om triumfbågen in till koret <strong>och</strong> detta var ofta vigt till något,<br />
för respektive kyrka speciellt viktigt helgon. Det andra altaret, placerat<br />
norr om triumfbågen, var alltid vigt för jungfru Maria, eller<br />
”Vor Frue” som hon också kallades i de medeltida danskområdena<br />
i södra <strong>och</strong> västra Sverige. Placeringen överensstämmer väl med<br />
uppfattningen om att den norra sidan varit kvinnornas sida. På<br />
flera platser överlevde detta altare reformationens slakt på helgon<br />
<strong>och</strong> helgonattribut. Detta berodde på att altaret spelade en viktig<br />
roll som ”kakaltare”. Det var här som kvinnorna efter barnfödsel<br />
skulle offra vid den s.k. kyrktagningen, en märklig reningsprocess<br />
som var en fast rotad sedvänja. Eftersom kvinnan fött en hedning,<br />
hennes barn, hade hon själv fått lite hedniskt i sig; därför detta<br />
”renande” innan hon återigen fick tas upp i den kristna församlingen.<br />
Offrandet på ”kakaltarna” förbjöds officiellt år 1695 men<br />
levde trots detta kvar under lång tid därefter.<br />
En gång under en högmässa föll plötsligt en kvinna bredvid mig<br />
ner på knä i den trånga kyrkbänken. Medan hon själv uppnådde<br />
en högtidlig bönestund, resulterade hennes agerande knappast i<br />
någon religiös sinnestämning hos hennes granne, snarare förundran.<br />
En annan gång, när processionskrucifixet skulle föras genom<br />
mittgången, noterade jag en man som med vida gester slog korstecknet<br />
<strong>och</strong> bugade sig som om han önskade nå ned till golvet.<br />
Inför sådant personligt agerande blir man i dag lite ställd. Annat<br />
var det under medeltiden. Mässan var då en form <strong>av</strong> teatraliskt<br />
agerande. I långhusen saknades bänkar, menigheten stod eller<br />
knäföll ... tillsammans med prästen var man aktörer i ett religiöst<br />
drama. Rökelsekarens innehåll, som i dunster <strong>och</strong> moln steg upp<br />
mot valven, symboliserade de dödligas böner till de gudomliga<br />
90 91