Deltagarstyrning på riktigt? (140 kB)
Deltagarstyrning på riktigt? (140 kB)
Deltagarstyrning på riktigt? (140 kB)
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
MySpace, Wikipedia, Facebook och YouTube. Det är inte bara några av de mest populära<br />
platserna <strong>på</strong> nätet. Det är representanter för Web 2.0-kulturen, en kultur där användarna själva<br />
aktivt deltar istället för att passivt inhämta information. Innebär detta ett problem i och med<br />
att det inte längre finns några välfungerande filter mot felaktig information eller är detta en<br />
möjlighet för att amatörerna själva kan styra vad som är viktigt? Innebär Web 2.0 deltagarstyrning<br />
<strong>på</strong> <strong>riktigt</strong>?<br />
I denna artikel presenteras tankar om detta av Staffan Hübinette, lärare <strong>på</strong> Tollare folkhögskola.<br />
<strong>Deltagarstyrning</strong> <strong>på</strong> <strong>riktigt</strong>?<br />
Staffan Hübinette<br />
Håller det nya Internet, eller Web 2.0, med dess användargenererade innehåll <strong>på</strong> att ta död <strong>på</strong> vår<br />
kultur eller är det början <strong>på</strong> en ny bildningsrevolution? Undergräver eller möjliggör Web 2.0 det<br />
demokratiska samtalet? Folkbildningen har all anledning att ställa sig dessa frågor och diskutera<br />
hur man vill förhålla sig till detta nya Internet. I ett antal nyare böcker av amerikanska författare<br />
förs en ingående diskussion men meningarna går isär.<br />
I boken The Cult of the Amateur (2007) gör författaren Andrew Keen en kritisk genomgång av det<br />
nya Internet. Undertiteln ”hur dagens Internet dödar vår kultur” ger en försmak av bokens slutsatser.<br />
Keen ästaffan-nob8768Kr själv en Silicon Valley-entreprenör som <strong>på</strong> 1990-talet tillhörde<br />
pionjärerna i den första Internet-guldrushen och startade Adiocafe.com, en av de första musiksajterna.<br />
Jag föll för den ursprungliga Internet-drömmen och höll nästan <strong>på</strong> att bli rik, säger Keen,<br />
som idag betraktar sig som en avfälling, en insider som nu är <strong>på</strong> utsidan och som sagt upp medlemskapet<br />
i kulten.<br />
Camping med IT-eliten vändpunkt<br />
Den definitiva förändringen och vändpunkten för Keen ägde rum under en tvådagarscamping<br />
tillsammans med ett par hundra andra Silicon Valley-utopister i en liten landsortsidyll i norra<br />
Kalifornien i september 2004 inbjudna av IT- och multimiljonären Tim O´Reilly. Det som förenar<br />
dessa, säger Keen, är inte bara att de är ovanligt rika och okonventionella, de bär också <strong>på</strong> en<br />
messiansk syn <strong>på</strong> teknikens utveckling och gynnsamma effekter <strong>på</strong> ekonomi och kultur. Gruppen<br />
består av en blandning av grånande hippies, nya medieentreprenörer och teknikfreaks.<br />
Detta tillfälle var ingen vanlig konferens med uppgjort program och förberedda inledningsanföranden.<br />
”Inga betraktare, bara deltagare” var<br />
dess enda regel. Träffen var upplagd som en ”open<br />
source”, <strong>på</strong> Wikipedia-liknande principer som<br />
innebar att alla pratade mycket men ingen höll i ordningen.<br />
Samtalen kretsade kring den nya versionen<br />
av Internet, Web 2.0, som enligt Tim O´Reilly skulle<br />
förändra allt. När nu nästan alla medborgare har tillgång<br />
till bredband kunde drömmen om det ständigt<br />
uppkopplade samhället förverkligas. Ett ord var <strong>på</strong><br />
allas läppar under denna träff: demokratisering.<br />
Keen hade kommit till denna träff i förhoppningen att kunna diskutera och höra hur dessa ITentreprenörer<br />
föreställde sig framtidens media. Keen ville veta hur Internet skulle kunna sprida<br />
mer musik till fler lyssnare, hur tekniken kunde användas för att sprida mer kultur till massorna.<br />
Nät och bildning, nummer 8 2008<br />
www.cfl.se/natochbildning<br />
”publiken hade blivit producenter<br />
och förvandlat<br />
kulturen till en kakafoni.<br />
Amatörernas tid har kommit<br />
där publiken gör showen”
Men diskussionen handlade om den egenproducerade musiken, den användargenererade<br />
webben, där publiken hade blivit producenter och förvandlat kulturen till en kakafoni. Amatörernas<br />
tid har kommit där publiken gör showen.<br />
Keen lyssnade till kollegornas kakafoni och kom att se träffen som en betaversion av Web 2.0revolutionen<br />
där Wikipedia möter MySpace som möter YouTube. Alla pratade samtidigt men<br />
ingen lyssnade, en sorts digital darwinism där den som ropar högst och syns mest överlever.<br />
I takt med att det narcissistiska larmet tilltog tystnade Keen. Och där började upproret mot<br />
Silicon Valley. Keen bröt regeln för träffen, slutade delta i samtalet och lutade sig tillbaka och<br />
betraktade och har sedan dess fortsatt att betrakta och kritiskt granska Web 2.0-revolutionen.<br />
Det jag har sett har gjort mig förskräckt, säger Keen.<br />
Kulturen, den bildade eliten och kapitalet<br />
Med det nya Internet, Web 2.0, har användarna blivit producenter av innehållet. Det stora<br />
exemplet är uppslagsverket Wikipedia, skapat av användarna där vem som helst kan ge<br />
sitt bidrag men administrerat av endast en handfull anställda. Andra exempel är musiksajten<br />
MySpace, videosajten YouTube, bildsajten Flickr, handelsplatsen eBay och mötesplatsen<br />
Facebook. Men det nya Internet innehåller också publiceringsverktyg som gör det möjligt för<br />
användaren att själv publicera sig, inte minst bloggen. Verktygen finns i användarnas händer<br />
och gör det möjligt för den enskilde att själv enkelt skapa och distribuera media och kultur.<br />
Enligt förespråkarna och optimisterna skapar<br />
detta möjligheter till fördjupad och mer sann<br />
information, mer globalt perspektiv och minskade<br />
fördomar. I skaparen av Wikipedia,<br />
Jimmy Wales värld, är alla lika mycket värda<br />
och kan bidra till den gemensamma kunskapen<br />
oavsett utbildning, titel, kunskap eller intellektuella<br />
förmågor.<br />
Men allt sådant tal är bara dimridåer. Denna ”demokratisering” undergräver istället sanningen,<br />
skadar det offentliga samtalet och nedvärderar expertis, kunskap och talang. I grunden är<br />
det nya Internet ett hot mot våra kulturella institutioner. Media förvandlas av det nya Internet<br />
till ett fullständigt oväsen av hundratals miljoner bloggare som samtidigt pratar om sig<br />
själva. Bloggarna samlas i gemenskaper för likasinnade amatörjournalister som ägnar sig åt att<br />
berömma varandra. En sorts ”online gated communities” skapas där alla har samma uppfattningar<br />
och samtalet begränsas. Det är en farlig form av digital narcissism där det enda samtal<br />
vi vill höra är det med oss själva och våra likasinnade. Fram växer ett så digitalt fragmenterat<br />
samhälle att det upplysta demokratiska medborgerliga samtalet inte längre är möjligt.<br />
Med Web 2.0-revolutionen reduceras betydelsen av den bildade eliten av professionella<br />
kritiker, journalister, redaktörer, musiker, filmskapare och andra experter som kulturens<br />
grindvakter till förmån för amatörer. De nya affärsmodeller som skapas baserade <strong>på</strong> användargenererat<br />
innehåll försämrar samtidigt det ekonomiska förutsättningar för traditionella media.<br />
Reklampengar styrs över från tidnings- och tevereklam till Internet. Ett exempel är Encyclopedia<br />
Britannica som tvingats halvera sin personal till 150 personer som en följd av Wikipedias<br />
växande inflytande. Samma utveckling kan ses inom tidnings-, film- och tevebranscherna.<br />
Något filter som skiljer sanning från lögn, verklighet från fantasi, genuint innehåll från reklam<br />
finns inte längre.<br />
Nät och bildning, nummer 8 2008<br />
www.cfl.se/natochbildning<br />
”En sorts ”online gated communities”<br />
skapas där alla har<br />
samma uppfattningar och<br />
samtalet begränsas”
Konsekvensen är, enligt Keen, mindre kultur, mindre <strong>på</strong>litliga nyheter och ett kaos av oanvändbar<br />
information. Detta gör det svårare att skilja kvalitet från skräp, uppmuntrar plagiat, trivialisering,<br />
stöld av intellektuell egendom och kväver kreativiteten. När sanningen undergrävs av tvivelaktigt<br />
innehåll från anonyma källor hotas kvaliteten i det offentliga samtalet och därmed demokratin. Den<br />
professionelle ersätts av amatören. Keen citerar Jürgen Habermas som i en diskussion om Web 2.0<br />
hävdade att det pris vi får betala för den ökade jämlikhet som Internet möjliggör är en decentraliserad<br />
tillgång till ofullkomliga berättelser. De intellektuellas och upplystas förmåga och bidrag att<br />
skapa fokus och skilja stort från smått, nonsens från väsentligheter, förlorar i betydelse.<br />
YouTubifieringen av politiken är ett hot mot medborgarkulturen.<br />
Det infantiliserar den politiska<br />
processen, tystar det offentliga samtalet och låter<br />
den framtida politiska makten formas av trettiosekunders<br />
videoklipp av diverse amatörer med<br />
egna politiska agendas.<br />
Amatörkulten innebär att den som vet mest kan<br />
bli anklagad av den som vet minst. Och genom<br />
att hylla amatörismen undergrävs auktoriteten<br />
hos experter som skapar traditionella kunskapsresurser<br />
som exempelvis Encyclopedia Britannica<br />
och hotar själva kärnan hos våra kulturella institutioner.<br />
Ord får stå mot ord och vem kan man då<br />
lita <strong>på</strong>?<br />
Problemet förstärks av att ett Internet utan kulturella grindvakter och där identiteten ofta är dold<br />
eller falsk får lämnar fältet fritt för starka kapitalintressen. I teorin ger Web 2.0 en röst åt amatören,<br />
men i praktiken är det ofta de med det mest högljudda och övertygande budskapet och med mest<br />
pengar att sprida det som blir hörda.<br />
Före Web 2.0 skapades vår gemensamma intellektuella historia av en varsam process av gradvis<br />
uppbyggd sanning och kunskap genom litteratur, press och teve av professionella. Men när all<br />
denna information digitaliseras, demokratiseras och blir tillgänglig för alla genom Internet kommer<br />
även den felaktiga informationen att bli ständigt tillgänglig. Vår bank av kollektiv information blir<br />
infekterad av felaktigheter och lögner.<br />
Med den användargenererade webben dit också reklamkapitalet styrs försvinner de ekonomiska<br />
förutsättningarna för traditionella media och den bildade eliten eller kulturella grindvakter.<br />
Keens analys och slutsats är dyster och pessimistisk men han ser ändå vissa möjligheter att<br />
motverka denna utveckling. Utmaningen består i att skydda och försvara traditionella media från<br />
denna amatörkult genom att skydda upphovsrätten men samtidigt ta tillvara nätets möjligheter.<br />
Det gäller att hitta en balans mellan det bästa av den digitala revolutionen utan att förstöra de traditionella<br />
institutionerna. Målet måste vara att bevara vår kultur och våra värderingar men samtidigt<br />
ta tillvara fördelarna med dagens Internet.<br />
I denna utveckling ligger en ironi, menar Keen. Experten har förmågan att kritiskt kunna granska<br />
information, men knappast den genomsnittlige Internetanvändaren. De flesta av oss utgår från att<br />
den information vi får via Internet är <strong>på</strong>litlig. Men när informationen skapas av amatörer kan den<br />
knappast vara <strong>på</strong>litlig. Ironiskt nog tvingar oss därför denna demokratisering av media oss alla<br />
att bli kritiker och redaktörer. Med allt mer oredigerad och okontrollerad information har vi ingen<br />
annan möjlighet än att läsa allt med ett skeptiskt och kritiskt öga. Men Keen är själv skeptisk till<br />
realismen i detta. Hur ska vanliga amatörer och medborgare <strong>på</strong> sin fritid kunna göra det som utbildade,<br />
tränade och erfarna journalister, redaktörer och experter ägnar sig åt professionellt?<br />
Nät och bildning, nummer 8 2008<br />
www.cfl.se/natochbildning<br />
”Hur ska vanliga amatörer och<br />
medborgare <strong>på</strong> sin fritid kunna<br />
göra det som utbildade, tränade<br />
och erfarna journalister, redaktörer<br />
och experter ägnar sig åt<br />
professionellt?”
Vet massan bättre än eliten?<br />
Medan Keen under dessa septemberdagar efterhand blev allt tystare och allt mer kritiskt<br />
betraktade sina forna kollegors samtal var de desto mer entusiastiska och optimistiska inför<br />
Web 2.0 och dess möjligheter.<br />
En grundläggande fråga ställs av ekonomijournalisten James Surowiecki i boken The Wisdom<br />
of Crowds (2004), <strong>på</strong> svenska Massans vishet (2007): Vad säger att den bildade eliten, den professionelle<br />
och experten har mer rätt än folk i allmänhet? Den allmänna uppfattningen är att<br />
grupper tenderar att göra människor dummare, en uppfattning som går långt tillbaka i tiden<br />
och som uttryckts av många framträdande intellektuella. Nietzsche skrev att ”Galenskap är<br />
undantaget bland individer men regeln för gruppen”. Den brittiske historikern Thomas Carlyle<br />
var ännu tydligare när han skrev att ”Jag tror inte <strong>på</strong> en kollektiv vishet baserad <strong>på</strong> individuell<br />
okunnighet”. Föreställningen om gruppens eller kollektivets dumhet eller oförmåga till förnuftigt<br />
beslutsfattande var också tidigt ett argument mot demokratin.<br />
Ingenting av detta stämmer, säger Surowiecki,<br />
tvärtom talar det mesta för att gruppen<br />
och kollektivet ofta är klokare. Surowiecki<br />
redovisar en lång rad exempel och studier<br />
som stöd för sin tes. Exemplen är tagna från<br />
olika områden och handlar om val, förutsägelser,<br />
beslutsfattande och vetenskap.<br />
Men för att gruppen ska vara klokare än<br />
individen behöver vissa förutsättningar vara<br />
uppfyllda. Gruppen behöver regler för att<br />
ordning och sammanhållning ska upprätthållas.<br />
Den behöver också mångfald, oberoende<br />
medlemmar, öppenhet och tillgång till information.<br />
Grupper är också bättre <strong>på</strong> att välja<br />
”Frågan är därför hur man <strong>på</strong><br />
bästa sätt kan tillhandahålla information,<br />
få människor att samarbeta<br />
och att aggregera deltagarnas<br />
uppfattningar, vilja och beslut.<br />
Internet erbjuder sådana hittills<br />
oöverträffade möjligheter”<br />
mellan lösningar än att hitta lösningen. Frågan är därför hur man <strong>på</strong> bästa sätt kan tillhandahålla<br />
information, få människor att samarbeta och att aggregera deltagarnas uppfattningar,<br />
vilja och beslut. Internet erbjuder sådana hittills oöverträffade möjligheter.<br />
Detta gäller inte minst inom forskning och vetenskap där man i ökad utsträckning samarbetar<br />
och gör kunskapen kollektiv och att sådant samarbete faktiskt ger bättre resultat. Arbetet med<br />
att identifiera SARS-viruset är ett av de exempel Surowiecki redovisar.<br />
I likhet med Surowiecki argumenterar Dan Tapscott och Anthony D. Williams i boken Wikinomics<br />
(2006) för betydelsen av den öppenhet och de möjligheter till samarbete nätet erbjuder.<br />
Bokens undertitel ”How Mass Collaboration Changes Everything” sammanfattar författarnas<br />
budskap. Tapscott och Williams är chef respektive forskningschef vid tankesmedjan New Paradigm.<br />
Grundtesen i Tapscotts och Williams analys är att Web 2.0 erbjuder helt nya möjligheter för<br />
företag, organisationer och vetenskap att öppna sina slutna rum och interna digitala system och<br />
ta hjälp av miljontals uppkopplade människor utanför de egna rummen för utveckling av kunskap,<br />
kultur och produkter. Miljontals uppkopplade individer kan nu aktivt delta i innovation,<br />
välståndsskapande och social utveckling <strong>på</strong> ett sätt som vi tidigare bara kunde drömma om.<br />
Och när alla dessa massor av människor samarbetar kan de kollektivt utveckla konst, kultur,<br />
vetenskap, utbildning, demokrati och ekonomin <strong>på</strong> ett förvånansvärt effektivt och lönsamt sätt.<br />
Nät och bildning, nummer 8 2008<br />
www.cfl.se/natochbildning
Detta är mer än bara open source, socialt nätverkande, massans visdom och andra liknande idéer.<br />
Snarare handlar det om djupgående förändringar i ekonomin och i företags och organisationers<br />
struktur och sätt att fungera baserat <strong>på</strong> nya principer som öppenhet, samarbete, generöst delande<br />
och globalt agerande.<br />
Tapscott och Williams ger en mängd exempel <strong>på</strong> nya företag som arbetar utifrån dessa principer<br />
av vilka Linux och Wikipedia är klassiska exempel. Men det finns även traditionella företag och<br />
organisationer och även forskning och vetenskap där man rivit sina digitala murar och inbjudit<br />
andra, amatörer och professionella, utanför att delta i företagets, organisationens eller forskningens<br />
utveckling. Storföretagen Procter and Gambler, IBM och BMW är kanske de för närvarande främsta<br />
exemplen där t.ex. IBM för ett antal år sedan övergick till att arbeta med Linux som bas för företagets<br />
verksamhet.<br />
Våra barn och ungdomar som växer upp med det nya Internet, Lunargenerationen eller the Net<br />
Geens, tar dessa principer för självklara och har lärt sig att agera utifrån dem. De är vana att samarbeta<br />
över alla gränser, dela med sig generöst, agera självständigt och ifrågasätta hierarkier. De<br />
kommer inte att acceptera traditionella strukturer och mönster inom utbildning, organisationer och<br />
företag.<br />
En delvis annan infallsvinkel <strong>på</strong> Web 2.0 har Chris Anderson i boken Long Tail (2006). Anderson är<br />
chefredaktör <strong>på</strong> tidskriften Wired. Bokens huvudtes är att Web 2.0 i grunden förändrar ekonomin<br />
genom att ge tillgång till i princip obegränsat digitalt lagerutrymme och därmed möjlighet för den<br />
enskilde att marknadsföra och sälja nischprodukter med förtjänst även i små upplagor. En normalstor<br />
bokhandel kanske har utrymme för 10 000 titlar, nätbokhandeln kan erbjuda 1,5 miljoner.<br />
Detta skapar nya möjligheter också för amatören och för den professionelle att producera för smala<br />
nischer, det Anderson kallar ”den långa svansen”. Med Web 2.0 och enkla verktyg blir konsumenten<br />
också producent, eller ”prosumer” som Tapscott och Williams väljer att kalla det.<br />
Den fysiska och lokala bokhandeln eller skivbutiken eller för den delen tevekanalen och tidningen<br />
har begränsat utrymme och tvingas välja det som säljer bäst <strong>på</strong> kortast tid. Detta innebär en stark<br />
begränsning av utbudet som styrs uppifrån från företagsledningar och redaktioner. Web 2.0 vänder<br />
uppochner <strong>på</strong> detta förhållande, gör tillgängligheten obegränsad och lägger makten i händerna <strong>på</strong><br />
konsumenten vilket innebär att topplistor och programtablåer förlorar i betydelse och enskilda kan<br />
dyka upp från ingenstans och få stort genomslag. Marknadsföring och spridning via Internet sker<br />
med mun-till-mun-metoden, genom enskildas kommentarer, bloggar och rekommendationer.<br />
Men för att kunden, konsumenten eller användaren ska kunna hitta rätt till sin nisch i nätets<br />
oändliga informationsflöde behövs filter av olikas slag. Tidigare har filtren bestått av den bildade<br />
och kommersiella eliten som valt åt massan vad som ska tryckas, få plats <strong>på</strong> det begränsade hyllutrymme<br />
och finnas <strong>på</strong> topplistorna. Eliten har gjort rekommendationerna. I Web 2.0-världen gör<br />
tekniken det möjligt att aggregera konsumenternas, kundernas och användarnas preferenser och<br />
rekommendationer som därmed blir själva filtret. Google är ett exempel <strong>på</strong> detta.<br />
Folkbildningen mellan elit och massa<br />
I dessa författares värld finns inte begreppet folkbildning, men det är inte svårt att se att diskussionen<br />
i hög grad är giltig även för folkbildningen. Den motsättning som dessa författare beskriver<br />
illustrerar också det dilemma och den spänning inom folkbildningen som alltid funnits och senast<br />
belyst av Per Sundgren i avhandlingen Kulturen och arbetarrörelsen (2007). Folkbildningens idé<br />
bygger <strong>på</strong> just det folkliga, <strong>på</strong> amatörkulturen, <strong>på</strong> idén om ”massans vishet”. Honnörsordet är deltagarstyrning.<br />
Samtidigt innebär dess praktik att kulturen förmedlas och organiseras av ett filter, en<br />
bildad elit av organisatörer och pedagoger, som väljer vad som ska produceras, lagerhållas och stå<br />
i hyllorna. Och detta filter har hittills betalats med skattemedel av staten. Web 2.0 gör denna spänning<br />
inom folkbildningen tydligare än kanske någon gång tidigare.<br />
Nät och bildning, nummer 8 2008<br />
www.cfl.se/natochbildning
Med Web 2.0 skapas förutsättningar för deltagarstyrning <strong>på</strong> <strong>riktigt</strong>. Redan nu växer en omfattande<br />
självbildningsverksamhet fram <strong>på</strong> nätet utanför folkbildningen, men som bär folkbildningens alla<br />
kännetecken och som med Andersons modell kan ses som ”bildningsmarknadens” långa svans.<br />
Därmed utmanas i enlighet med Keens analys det filter som folkbildningens organisationer utgör.<br />
Frågan är om filtret behövs eller i vart fall om användarna tycker att det behövs. Hur ska i så fall<br />
folkbildingens legitimitet och efterfrågan <strong>på</strong> dess tjänster upprätthållas? Och framför allt, vem vill i<br />
framtiden betala den kostnad ett filter innebär i en tid när allt ska vara gratis?<br />
Ska folkbildningen gå Andrew Keens väg, skydda rättigheter<br />
och revir och upprätthålla de slutna rummen<br />
eller Surowiekis, Tapscotts, Williams och Andersons väg<br />
och ge sig ut i ett oförutsägbart äventyr i ett nytt öppet<br />
lärande landskap? Kan användaren, deltagaren och<br />
konsumenten samtidigt bli den kritiska granskaren och<br />
redaktören? Är folkbildningen redo för deltagarstyrning<br />
<strong>på</strong> <strong>riktigt</strong>?<br />
Och hur ska folkbildningens läranderum och pedagogik<br />
se ut för att möta ”the Net Geens”, Lunargenerationens<br />
behov och krav <strong>på</strong> öppet, kollaborativt och deltagarstyrt<br />
lärande men också bloggkulturens narcissistiska kakafoni?<br />
Inom folkbildningen har sedan Internets genombrott vid mitten av 1990-talet ett omfattande och<br />
ska sägas framgångsrikt experimenterande och utvecklingsarbete <strong>på</strong>gått för att utveckla nätbaserade<br />
mötesformer och lärande som bygger <strong>på</strong> folkbildningens pedagogik. Utgångspunkten har<br />
varit det grupporienterade och kollaborativa lärandet. Men detta har skett i folkbildningens egna<br />
- visserligen stora - nät, men ändå i slutna virtuella rum. Med Web 2.0 ställs folkbildningen inför<br />
utmaningen att också kunna operera i betydligt större, öppnare och användargenererade virtuella<br />
landskap och där erbjuda ett alternativ till den narcissistiska kakafonin och bidra till meningsskapande<br />
demokratiska processer.<br />
Försök att arbeta med större lärgemenskaper och i öppnare virtuella miljöer <strong>på</strong>går inom folkbildningen<br />
och erfarenheterna från dessa försök kommer att vara av stor betydelse för folkbildningens<br />
möjligheter att ta nästa steg i utvecklingen av det nätbaserade lärandet.<br />
Litteraturlista:<br />
Andrew Keen, The cult of the amateur, Doubleday/Currency (2007)<br />
ISBN 978-0-385-52080-5<br />
James Surowiecki, The Wisdom of Crowds, Doubleday (2004)<br />
ISBN 0-385-50386-5,<br />
finns <strong>på</strong> svenska Massans vishet, Santérus förlag (2007)<br />
ISBN 978-91-89449-87-9<br />
Dan Tapscott och Anthony D. Williams, Wikinomics, Penguin Books (2006)<br />
ISBN 978-1-59184-138-8<br />
Chris Anderson, Long Tail, Hyperion books (2006)<br />
ISBN 1-4013-0237-8<br />
Per Sundgren, Kulturen och arbetarrörelsen, Carlsson förlag (2007)<br />
ISBN 978-91-7331-056-7<br />
Nät och bildning, nummer 8 2008<br />
www.cfl.se/natochbildning<br />
”Med Web 2.0 skapas förutsättningar<br />
för deltagarstyrning<br />
<strong>på</strong> <strong>riktigt</strong>. Redan<br />
nu växer en omfattande<br />
självbildningsverksamhet<br />
fram <strong>på</strong> nätet utanför folkbildningen”