You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Appendix 2<br />
G rotlingebo udde reste vi utåt, sökte förgäves<br />
komma på några små holmar,<br />
som lågo därutanföre, ty nordost blåste alltför<br />
starkt. Ifrån denna ude räknade vi åtskillige<br />
kyrkor, mest åt söder, ty där denna socken<br />
slutas tager en slätt emot, som varar allt<br />
intill södersta Hoburgen.<br />
Fåren gingo här i bet både vinter och sommar<br />
utan någonsin gå under tak, äro dock<br />
de störste. Gumsarna hava merendels två<br />
horn, dock gåves de som hade fyra och sällan<br />
sex, av vilka sideshornen voro nedböjde<br />
men mellanhornen raka, ty man bör föreställa<br />
sig, att fibrerna i själva hornen draga var<br />
på sin sida, alltså bliva de fördelta hornen<br />
krumma åt den sida som tjockare är, då den<br />
inre sidan givet efter.<br />
Ur Carl Linnæeus (1707-1778) ”Öländska och Gotländska<br />
Resa” under färden 7 juli 1741 till Grötlingbo.<br />
Teckning: Gunnar Brusewitz<br />
De ursprungligt vilda arterna och<br />
raserna av får är behornade, både<br />
tackor och baggar. Sedan fåren<br />
domesticerades har kulliga djur<br />
haft större möjlighet att klara sig,<br />
och inom många områden har kulliga<br />
djur favoriserats över behornade.<br />
Bland lantrasfåren på Gotland<br />
var det vanligt med behornade<br />
baggar, medan tackorna kunde<br />
vara antingen behornade eller kulliga.<br />
Detta förhållande gällde av<br />
allt att döma även de andra lokala<br />
populationerna av får i Sverige. I<br />
grottan Stora Förvar på Stora Karlsö<br />
har man bl.a. hittat riktigt gamla<br />
skallar från behornade baggar och<br />
kulliga tackor.<br />
I början av 1900-talet, när avelsarbetet<br />
påbörjades för att skapa det<br />
som senare skulle bli det svenska<br />
pälsfåret eller gotlandsfåret som<br />
<strong>FÅRGENETIK</strong> 2<br />
Behorningen hos får<br />
av<br />
Per Abrahamsson<br />
det numera kallas, strävade man<br />
efter att få fram en enhetlig ras<br />
med mellangrå färg på helt kulliga<br />
djur.<br />
De behornade räddades<br />
Bland dessa lantrasfår samlade<br />
Edward Graelert ihop den första<br />
gruppen behornade får, som sedan<br />
skulle bilda grunden till våra dagars<br />
gutefår. Under de första decennierna<br />
föddes det ganska ofta<br />
kulliga djur i besättningarna med<br />
behornade får, men eftersom dessa<br />
inte användes till avel så har andelen<br />
djur med anlag för kullighet<br />
minskat för varje generation och är<br />
nu ganska ovanliga bland gutefår.<br />
Det mesta arbetet med att utreda<br />
hur hornanlagen nedärvs har gjorts<br />
av Dolling i Australien. Han utförde<br />
sina försök med australiska får-<br />
<strong>Föreningen</strong> <strong>Gutefåret</strong>: Gutefårägarens handbok 2006<br />
raser, främst merino, men mycket<br />
tyder på att det är samma anlag<br />
som styr behorningen även hos de<br />
nordiska fårraserna.<br />
Anlaget för horn<br />
Det ursprungliga vildfårsanlaget<br />
betecknas Ho + , där Ho står för<br />
”horn” och ” + ” står för att det är<br />
det ursprungliga vildfårsanlaget.<br />
När fåren får ett sådant anlag från<br />
vardera föräldern och därmed har<br />
detta anlag i dubbel uppsättning<br />
(Ho + Ho + ) så blir de behornade.<br />
Det är detta anlag som gynnats<br />
inom guterasen.<br />
Anlaget för kullighet<br />
Någon gång i historien har anlaget<br />
för horn muterat och givit anlaget<br />
för kullighet. Detta skedde troligen<br />
redan innan fåren tämjdes, men<br />
79
Anlagen för ullfärg påverkar färgen på hornen. Lammet i mitten har bred<br />
bläs som delvis innefattar hornbasen. Detta gör att den delen som växer i<br />
bläsen blir pigmentfri medan den delen som växer utanför bläsen blir svart.<br />
En annan effekt syns tydligt på baggen nedan till höger. Hans ull är grå, och<br />
den ull som växer ut under sommaren är mörk, medan den innersta ullen<br />
som växer under vintern är betydligt ljusare. Detsamma gäller hornen, vilket<br />
resulterar i en ljus ring för varje vinter baggen levat.<br />
eftersom det inte var särskilt gynnsamt<br />
att sakna horn i det vilda blev<br />
sådan får inte särskilt vanliga. Det<br />
var först när människan började<br />
Baggarna på bilderna ovan har alla anlag för horn (Ho + Ho +). Hornformen skiljer sig dock åt. Baggen till vänster har<br />
horn som vrider sig i en snäv spiral och han har redan vid drygt ett års ålder horn som vridit sig ett helt varv. Baggar<br />
med denna hornform kan lätt få horn som vridit sig ett och ett halvt varv när de blivit gamla.<br />
Baggen i mitten är 4 år gammal, så hans horn har vuxit längre, men eftersom vridningen inte är lika snäv har hornen<br />
bara vridit sig drygt ett varv.<br />
Baggen till höger är fem år gammal. Hans horn är betydligt rakare och trots att de är längre har de bara vridit sig 3/4<br />
varv. Eftersom hornen växer saktare ju äldre baggen blir kommer hans horn aldrig att ens hinna ett helt varv.<br />
80 <strong>Föreningen</strong> <strong>Gutefåret</strong>: Gutefårägarens handbok 2006<br />
med fåravel som anlaget kunde bli<br />
vanligt.<br />
Anlaget betecknas Ho P och är<br />
dominant över anlaget för behorning.<br />
Detta gör att ett får med anlagsuppsättningen<br />
Ho P Ho + borde<br />
bli kulligt. Anlaget är dock inte<br />
fullständigt dominant, vilket gör<br />
att det är relativt vanligt att baggar<br />
med denna kombination faktiskt<br />
kan få ganska stora horn. Tackorna<br />
däremot får mer sällan horn, utan<br />
är i allmänhet helt kulliga. Dock<br />
förekommer tackor med horn trots<br />
att de bevisligen bär anlaget för<br />
kullighet i enkel uppsättning, men<br />
deras horn är då oftast något kortare<br />
eller smalare än vanliga horn.<br />
Vanliga horn kan dock variera<br />
högst betydligt i form och längd,<br />
vilket gör att det ibland kan vara<br />
omöjligt att bara av utseendet på<br />
hornen avgöra om fåret har ett anlag<br />
för kullighet eller ej.<br />
Anlaget för hornlösa tackor<br />
Ett annat anlag som troligen varit<br />
ganska vanligt, inte bara på Gotland,<br />
utan bland flertalet nordiska<br />
lantraser är anlaget som ger behornade<br />
baggar men kulliga tackor<br />
(eller i enstaka fall tackor med
Fårens utseende vid olika uppsättningar av arvsanlag<br />
Arvsanlag Baggens utseende Tackans utseende Ras där anlaget är vanligt<br />
Ho P Ho P Kullig Kullig Gotlandsfår, finullsfår<br />
Ho + Ho + Behornad Behornad Gutefår<br />
Ho hl Ho hl Behornad Kullig eller med hornknappar Skogsfår, raggaröfår<br />
Ho P Ho + Kullig eller med små horn Kullig, ev hornknappar el små horn<br />
Ho P Ho hl Kullig eller med små horn Kullig<br />
Ho + Ho hl Behornad Behornad<br />
hornknappar). Anlaget är vanligt<br />
hos de nyupptäckta allmogeraserna,<br />
bl.a. hos det uppländska raggaröfåret.<br />
Detta anlag är recessivt i<br />
förhållande till både det ursprungliga<br />
anlaget för behorning och för<br />
kullighet, dvs det kan döljas om<br />
fåret också bär något av de andra<br />
två anlagen (se tabell).<br />
Detta anlag betecknas Ho hl , där<br />
Fyrhorninghet<br />
Utöver de tidigare nämnda anlagen<br />
finns inom vissa fårraser anlag<br />
som gör att hornen delar sig då de<br />
växer ut. Ett sådant anlag ger i<br />
allmänhet fyra horn, men även<br />
exempel på sex och åtta horn<br />
finns. Detta anlag nedärvs dock<br />
helt oberoende av de tidigare<br />
nämnda anlagen. Det normala hos<br />
får är att de inte kan få mer än två<br />
horn. Får med anlag för flera horn<br />
hl står för ”hornlös tacka”. Beteckningen<br />
är dock något missvisande<br />
eftersom tackor med detta<br />
anlag kan ha hornknappar och i<br />
vissa fall ganska kraftiga hornutväxter,<br />
dock aldrig riktiga symmetriska<br />
horn.<br />
Detta anlag har dock missgynnats<br />
bland de gotländska fåren.<br />
Inom gotlandsfåren (pälsfåren)<br />
kan ha kluvet ögonlock. Detta kan<br />
ge irritation i ögat och ögoninflammation,<br />
så i raser där anlaget<br />
är vanligt avlar man för att minska<br />
utbredningen av det kluvna ögonlocket.<br />
På Gotland har fyrhorniga<br />
lantrasfår funnits åtminstone fram<br />
till början av 1900-talet. Från<br />
1960-talet och framåt har det i<br />
Sverige förekommit fyrhorniga<br />
korsningsfår som är ättlingar till<br />
Gutefår och fyrhorniga får i Nolhaga djurpark, Alingsås, på 1980-talet. Fyrhornsanlaget<br />
är i detta fall ett korsningsresultat av Jacobfår x gutefår.<br />
Foto: Ragnar Edberg<br />
<strong>Föreningen</strong> <strong>Gutefåret</strong>: Gutefårägarens handbok 2006<br />
har det motarbetats eftersom det<br />
kan ge behornade baggar och<br />
bland gutefåren har det motarbetats<br />
eftersom det kan ge kulliga<br />
tackor. Eftersom det är recessivt<br />
och kan döljas bakom de andra<br />
anlagen kan det dock säkert finnas<br />
kvar inom båda raserna, om än<br />
ganska ovanligt.<br />
engelska Jacobfår. Jacobfåret är en<br />
långsvansad ras som inte är nära<br />
släkt med de nordiska lantraserna.<br />
Nedärvningen av fyrhornigheten<br />
är av allt att döma komplicerad.<br />
Vissa källor menar att anlaget<br />
är dominant, medan andra menar<br />
att det är recessivt. Om det är dominant<br />
betyder det att ett fyrhornigt<br />
lamm inte kan födas i en besättning<br />
där både tackor och baggar<br />
har två horn. Om det istället är<br />
recessivt betyder det att det kan<br />
finnas dolt bland gutefåren och i<br />
så fall dyka upp om en bagge och<br />
en tacka som båda bär på anlaget<br />
paras med varandra. Framtiden får<br />
utvisa vilket som är fallet.<br />
En sak verkar dock vara säker<br />
och det är att för att ett får skall få<br />
fyra horn så måste det först ha anlag<br />
för att ha horn, dvs något av<br />
anlagen Ho + eller Ho hl . Mycket<br />
talar för att det ursprungliga anlaget<br />
för fyra horn, som fanns fram<br />
till början av 1900-talet, faktiskt<br />
fortfarande finns kvar. Om det är<br />
recessivt kan det finnas bland gutefåren.<br />
Om det inte finns bland<br />
gutarna, är det sannolikt att det<br />
finns kvar bland gotlandsfåren.<br />
Dessa är ju helt kulliga och kan<br />
därmed ha anlaget spritt i populationen<br />
utan att det syns. Skall anlaget<br />
synas måste det kombineras<br />
med anlag som gör att fåren får<br />
horn.<br />
81
Hornform<br />
Formen på hornen kan variera<br />
kraftigt mellan olika individer. På<br />
äldre tackor bildar hornen ofta en<br />
halvcirkel, som kan vara utåtriktade<br />
med långt avstånd mellan spetsarna,<br />
eller insvängda så att spetsarna<br />
närmar sig varandra bakom<br />
nacken på djuret. En mycket stor<br />
variation i grovlek och längd finns<br />
mellan olika individer.<br />
Baggarnas horn, som är större än<br />
tackornas, varierar ännu mer. De<br />
kan vara allt ifrån korkskruvskringlor<br />
som vrider sig ett<br />
och ett halvt varv ganska nära kinderna<br />
till betydligt rakare horn<br />
som bara böjer sig ¾ varv långt ut<br />
åt sidorna.<br />
I gamla tider användes oftast bagglamm till avel som<br />
sedan slaktades vid jultid. Därför var det inte så noga<br />
med hur hornen växte. Numera behålls ofta baggarna tills<br />
de blir flera år gamla och då är det viktigt att hornen inte<br />
växer för nära underkäken så att de hindrar idissling och<br />
normalt foderintag. Baggar som blir så horntrånga att<br />
underkäken skaver mot hornen skall slaktas av djurskyddsskäl.<br />
Att hornen växer nära käkarna är dock inget<br />
problem så länge inte käkarna stöter mot då baggen äter.<br />
Båda tackorna på den övre bilden har två välutvecklade<br />
horn, typiska för gutefår. Det är dock bara den vita i bakgrunden<br />
som har två anlag för behorning (Ho + Ho +). Tackan<br />
i förgrunden har istället ett anlag för kullighet och ett<br />
anlag för horn (Ho PHo +). Samma anlagsuppsättning har<br />
tackan på den nedre bilden, dvs ett anlag för kullighet och<br />
ett anlag för horn (Ho PHo +), men hon har inga horn utan<br />
bara små hornknappar. Detta är ett exempel på att djur<br />
som har lika arvsanlag för behorning likväl kan se olika ut<br />
beroende på att andra anlag påverkar hur hornanlagen skall<br />
uttryckas.<br />
Fotografier till detta apendix, där ej annat är angivet, har<br />
tagits av Per Abrahamsson.<br />
Litteratur:<br />
• Adalsteinsson, S. 1970. Colour inheritance in Icelandic sheep and relation between colour, fertility and fertilization.<br />
J.Agric.Res. Icel. 2 (1) 3-135.<br />
• Adalsteinsson, S. och J.J.Lauvergne, J.G.Boyazogly, M.L.Ryder. 1978. A possible genetic interpretation of<br />
the colour variants in the fleece of the Gotland and Goth sheep. Ann.Génét.Sél.Anim. 10 (3) 329-342.<br />
• Dolling, C. H. S. 1961. Horned and polledness in sheep IV. Triple alleles affecting horn growth. Australian<br />
J. Agric. Res. 12. 353-361.<br />
• The Commonwelth Bureau of Animal Breeding and Genetics. Annoted bibliography no 256: Inheritance of<br />
horns in sheep. Prepared from animal breeding abstracts 1933-1973. Förteckning över 23 olika artiklar.<br />
• Kinsman, D. 2001. Black Sheep of Windermere. Windy Hall Publications, Windermere, England.<br />
82 <strong>Föreningen</strong> <strong>Gutefåret</strong>: Gutefårägarens handbok 2006