Ladda ned skriften i PDF-format - UKV | Unga kvinnors värn
Ladda ned skriften i PDF-format - UKV | Unga kvinnors värn
Ladda ned skriften i PDF-format - UKV | Unga kvinnors värn
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Skyddat boende<br />
– och sen?<br />
Erfarenheter i mötet med unga kvinnor utsatta för sexuell människohandel<br />
B
Denna dokumentation finansieras av projektmedel från Länsstyrelsen i Stockholms län.<br />
Produktion Stiftelsen <strong>Unga</strong> Kvinnors Värn och Kommunikaform (www.kommunikaform.se)<br />
Foto Fredrik Welander – sidan 1, 4, 10, 14, 17, 21, 22, 25, 26-27, 29, 35 och 39.<br />
Kari Kohvakka – sidan 43 och 44.<br />
Tryck Alloffset, Stockholm september 2010<br />
A
Innehåll<br />
Inledning<br />
“Allt är kaos. Vad ska hända nu?”<br />
Så säger lagen<br />
Samlade kunskaper om människohandel<br />
Möten med kvinnor utsatta för sexuell människohandel<br />
Mirakeldagen<br />
Nedslag i en ung kvinnas verklighet<br />
Samarbetspartner: Polisen<br />
Intervju med poliserna Cajsa Ojakangas och Karin Svedlund<br />
Samarbetspartner: Prostitutionsenheten<br />
Intervju med socialsekreterare Jonas Flinck<br />
Samarbetspartner: Socialtjänsten<br />
Intervju med socialsekreterare Katja Eriksson<br />
Intervju med socialsekreterarna Linda Östman och Ewa Nillgård<br />
Att återvända hem<br />
Till sist<br />
Om Stiftelsen <strong>Unga</strong> Kvinnors Värn, <strong>UKV</strong><br />
5<br />
6<br />
10<br />
12<br />
14<br />
26<br />
28<br />
30<br />
33<br />
34<br />
38<br />
43<br />
46
Stiftelsen <strong>Unga</strong> Kvinnors Värn, <strong>UKV</strong>, har sedan början av 2000-talet tagit<br />
emot ett femtiotal kvinnor utsatta för sexuell människohandel. Kvinnorna<br />
har kommit till stiftelsens skyddade boende i det akuta läget då polisen<br />
sprängt en miss tänkt bordellverksamhet, hittat kvinnorna och bedömt dem vara i<br />
behov av skydd. De har varit i åldrarna 17 till 32 år.<br />
Att ge en fullständig bild av mötet med kvinnorna skulle kräva femtio personliga<br />
berättelser. Varje kvinna har sin egen historia. Vi vill beskriva hur <strong>UKV</strong> upplevt<br />
dessa möten och vad arbetet med att möta människor utsatta för sexuell människohandel<br />
inne burit. Vi vill också ge en bild av samarbetet med andra aktörer i det<br />
här arbetet.<br />
<strong>UKV</strong> har i detta material inte ambitionen att presentera någon metod för att arbeta<br />
med dessa kvinnor. Vi vill istället lyfta fram det komplexa, det svåra och det vi lärt<br />
oss. Syftet med beskrivningen är helt enkelt att dela med oss av våra erfarenheter.<br />
Det är många i samhället som på olika sätt kommer i kontakt med unga kvinnor<br />
utsatta för människohandel: socialtjänsten, polisen, Migrationsverket, frivilligorganisationer<br />
med flera. Genom att dra lärdom av varandras kunskaper och<br />
erfarenheter kan vi tillsammans bli bättre på att möta de här kvinnorna och stötta<br />
dem i allt från placering på skyddat boende till återvändande till hemlandet.<br />
5
A<br />
“Allt är kaos.<br />
Vad ska hända nu?!”<br />
Klockan är en bit efter ett på natten när Nadja plötsligt hör oväsen utanför sitt lilla<br />
kala och opersonliga rum i lägenheten i förorten söder om Stockholm. Nadja har<br />
precis släppt iväg en kund, den femte sedan förmiddagen. Ytterligare en kund återstår,<br />
men Nadja har några minuter på sig att samla kraft innan han ska dyka upp. Hon<br />
känner sig sliten och trött och längtar efter att få använda den smala, hårda sängen i<br />
rummet till annat än jobb.<br />
Men vad är det som låter därute? Upprörda röster på svenska. Språket som hon<br />
fortfarande inte förstår många ord av trots att hon varit här i drygt ett år nu. Nadja<br />
känner hur rädslan griper tag i henne när hon försiktigt öppnar sin dörr och kikar ut<br />
i den mörka, smala hallen utanför. Flera poliser tränger sig in lägenheten och två av<br />
dem håller på att sätta handfängsel på en skrikande och svärande Vladi.<br />
Vladimir som på samma gång representerar fara och trygghet – slavdrivare och<br />
beskyddare. Det var Vladi som tog henne hit. De har växt upp i samma kvarter i<br />
slummen utanför huvudstaden i hemlandet. Han hamnade tidigt i kriminella kretsar<br />
och det dröjde några år då hon inte såg honom alls, förrän han plötsligt kom tillbaka.<br />
Han visade upp en fin bil, en tjusig klocka och löften om guld och gröna skogar bara<br />
hon följde med honom och jobbade i hans ”firma” i landet norröver som hon aldrig<br />
hade hört talas om. Nadja var desperat. Hon kunde inte försörja sina två små flickor.<br />
Deras pappa hade dött i en överdos och hennes egen familj hade aldrig tagit sig ur den<br />
slum där hon växt upp bland droger, övergrepp, fattigdom och, trots allt, också en viss<br />
sammanhållning.<br />
Så hon valde att tro på Vladi, även om han inte kunde precisera vad hennes arbete<br />
skulle gå ut på. Vad hade hon annars för val? Hur skulle hon kunna ge sina älskade<br />
små tjejer en framtid? Det slet hjärtat ur kroppen på henne att lämna dem hos mormodern,<br />
men hon gjorde det för deras skull. Deras framtid.<br />
***<br />
Det tog inte lång tid i Sverige förrän hon insåg att Vladi fört henne bakom ljuset. Hon<br />
hade varit oerhört naiv, insåg hon. Redan efter någon dag i den sjabbiga lägenheten<br />
– som hon inte bara delade med Vladi utan också med en eller ibland ett par andra
unga tjejer – beordrades hon att ha sex med sin första kund. Vladi var som förbytt<br />
och hotade med att överlämna henne till polisen om hon inte gjorde som hon blev<br />
tillsagd. ”I Sverige är det förbjudet att sälja sex”, förklarade Vladi ”och de svenska<br />
poliserna är om möjligt ännu värre än de där hemma”.<br />
Nadjas erfarenhet av poliser är allt annat än god. Som tonåring våldtogs hon brutalt<br />
av en av lagens väktare när han kom för att leta efter hennes efterlyste bror och fann<br />
henne ensam i kyffet som de bodde i. När hon senare, chockad och skamsen, såg sin<br />
bror misshandlas av samme polis i gränden utanför hade hon redan förlorat tron på<br />
statsmakten.<br />
Nästan allt Nadja vet om Sverige har hon fått veta av Vladi. Lite har hon också lyckats<br />
snappa upp genom sina kunder och när hon går för att handla mat i livsmedelsaffären<br />
i närheten. Några av hennes medsystrar i lägenheten har också berättat ett och<br />
annat, men bilden av Sverige är fortfarande väldigt vag.<br />
Visst har det funnits dagar då Nadja funderat på att bara gå därifrån. Att försöka ta<br />
sig hem till sina barn. Men hon är rädd och maktlös. Hur gör man när man inte vet<br />
var man är? Inte vet vem man kan be om hjälp eller vem man kan lita på? När man<br />
inte kan göra sig förstådd på något språk och absolut inte vågar gå till polisen. När<br />
man inte har några pengar eller något pass? När man är livrädd för att de där hemma<br />
ska få reda på varifrån man fått de få slantar man lyckats skicka över.<br />
En gång har en av tjejerna faktiskt stuckit, men Vladis vänner letade snabbt upp<br />
henne och gav henne så mycket stryk att hon blev sängliggande i en hel vecka. Och<br />
inte slapp hon kunderna för det. Vladi fortsatte att skicka in dem till henne, trots att<br />
hon var blå slagen och hade ont överallt.<br />
Nadja känner sig slut. Utpumpad. I sin vildaste fantasi hade hon aldrig trott att det<br />
skulle bli så här. Att ta emot mellan tre och sju kunder om dagen, sju dagar i veckan<br />
sliter på både kropp och själ. Och längtan efter barnen är nästan outhärdlig.<br />
***<br />
Poliserna har börjat leta runt i lägenheten nu och öppnat dörren till Lenas rum.<br />
Hennes kund är fortfarande kvar och har skyndat sig att få på sig sina kläder när han<br />
hört oväsendet i hallen. Mannen ser skräckslagen ut. Som om han hellre vill dö än bli<br />
upptäckt här.<br />
Nadja ser att Lena får ett utbrott, skriker hysteriskt och slår mot en polis som<br />
försöker lugna henne och faktiskt talar till henne med vänlig ton. Själv reagerar Nadja<br />
istället med tyst och förtvivlad gråt. Vladi skriker fortfarande åt poliserna medan de<br />
för ut honom ur lägenheten. Allt är kaos. Vad ska hända nu?<br />
B
A<br />
Nu säger en kvinnlig polis något till Nadja. Hon förstår inte. Önskar att hon hade fått<br />
lära sig mer än ja, nej, hej, tack och en rad ord om sex eller pengar. Nadja förstår bara<br />
att poliserna har bråttom att få dem med därifrån och när hon vänder sig om för att<br />
hämta sina viktigaste ägodelar i rummet – fotot på barnen, mobiltelefonen, de få slantarna<br />
som hon lyckats spara – hindras hon av poliserna som snabbt för henne och Lena<br />
med sig ut ut lägenheten.<br />
I några av fönstren i lägenheterna runt omkring tittar grannarna nyfiket ut. De<br />
måste ha väckts av oväsendet i trapphuset. Nadja försöker gömma sig och går snabbt<br />
in i den polisbil hon blir visad till för att slippa blickarna. Lena däremot gör ett desperat<br />
försök att fly. Snabbt vrider hon sig ur polis mannens grepp och hinner springa<br />
några meter innan hon övermannas och förs in i bilens baksäte bredvid Nadja.<br />
***<br />
I tjugo minuter kör poliserna genom Stockholmsnatten. Det är sommar och ganska<br />
ljust ute. Mitt i chocken över nattens händelser konstaterar Nadja att hon får se mer<br />
av Stockholm än hon gjort sedan hon kom hit, full av förhoppningar, förra våren.<br />
Bredvid Nadja och Lena i baksätet, sitter ytterligare en kvinna som Nadja också såg i<br />
lägenheten tillsammans med poliserna. Hon har ingen uniform på sig, men ser ut att<br />
jobba tillsammans med poliserna. Nadja har ingen aning om vem hon är, men hon<br />
pratar hela tiden engagerat med poliserna. Nadja förstår inte någonting av vad de<br />
säger. Hon sitter i egna oroliga tankar. Vart för de dem? Ska de bli utsatta för misshandel?<br />
Vad händer i Sverige med sådana som hon? Fängelse? Hon tänker på barnen<br />
och på sin gamla mamma därhemma. Hur ska det gå för dem nu om de inte får<br />
hennes få men viktiga slantar? Hon tänker på sakerna som är kvar i rummet. Och<br />
hon tänker på sitt pass som Vladi lagt beslag på sedan länge.<br />
Mitt i alltihop tänker hon också på kunden som skulle komma om en liten stund.<br />
En stammis är han. Kommer någon gång i veckan. Alltid sent på natten. På senare<br />
tid har han blivit allt mer dominerande och våldsam. Hon har pratat med Vladi om<br />
det, men han har sagt att de inte kan avvara en sådan regelbunden kund. Hon får stå<br />
ut. Och det har hon gjort, men med allt större obehag och rädsla. Trots allt är det en<br />
lättnad att hon slapp honom i natt.<br />
Bilen stannar framför en oansenlig port i en fastighet som ser ut att vara ett vanligt<br />
bostadshus. Det verkar inte vara ett polishus, noterar Nadja. Hon kan inte bestämma<br />
sig för om det är ett gott tecken eller inte. Känner sig bara mer förvirrad.<br />
Den ena polisen och kvinnan som Najda inte vet vem det är tecknar till dem att<br />
följa med. Paniken stiger plötsligt inom Nadja och hon vill bara springa därifrån, men
följer ändå med in i porten och uppför en trappa. Där knackar polisen försiktigt på<br />
en dörr som genast öppnas av en kvinna i fyrtioårsåldern. Hon är klädd i jeans och<br />
tshirt, verkar vara beredd på att de ska komma och ler vänligt mot Nadja och de<br />
andra. Hon sträcker fram handen, ser dem i ögonen och säger ”välkommen”, ett ord<br />
som Nadja faktiskt förstår. Kvinnan tecknar åt gruppen att följa med längre in i det<br />
som ser ut att vara en ganska rymlig, men vanlig lägenhet. De passerar några stängda<br />
dörrar. Kvinnan pekar på dem och lägger ihop sina båda händer mot kinden som ett<br />
sov tecken. Det ligger alltså folk och sover därinne. Vad är det här för ett ställe? Ett<br />
väldigt konstigt fängelse? Eller en ny bordell?<br />
När de kommit in i ett större rum, liknande ett kontor, får alla sätta sig ner i en soffgrupp.<br />
Ytterligare en person finns i rummet. Hon presenterar sig, på Nadjas eget språk,<br />
som tolk. Kvinnan som tagit emot i lägenheten försöker förklara vart de kommit, men<br />
Nadja förstår inte mycket av det, trots tolkningen. Efter en stund lämnas Nadja och<br />
Lena, en i taget, ensamma med poliserna och tolken. Nadja försöker, trots att hon är<br />
livrädd, att svara på polisernas frågor om vem hon är och var hon kommer ifrån. De<br />
frågar om Vladi också, men då vågar hon inte säga ett ord. Hon har sett vad han är<br />
kapabel att göra mot dem som sviker honom.<br />
Nadja känner sig utpumpad när lägenhetskvinnan äntligen kommer tillbaka. Hon<br />
vill bara sova. Orkar inte ens vara rädd längre. Hon vet inte ännu att hon och Lena<br />
kommit till ett skyddat boende för kvinnor som dem, för brottsoffer av olika slag.<br />
Kvinnan visar dem till ett fint badrum som luktar rent och till varsitt sovrum med<br />
en nybäddad säng i. ”Sleep now, you are safe here”, försöker kvinnan på engelska.<br />
”Talk tomorrow”.<br />
Berättelsen om Nadja är påhittad. Samtidigt är den helt sann. Varje del i berättelsen har<br />
upp l evts av någon av de unga kvinnor som <strong>UKV</strong> mött. Ungefär så här kan det gå till när<br />
kvinnorna kommer till oss, ledsagade av polisen och Prostitutionsenheten. De kommer direkt<br />
från en traumatisk upplevelse och ett kaos som de inte förstår mycket av. Och med en felaktig<br />
uppfattning av hur det går till i Sverige och vad som ska hända dem nu.<br />
Det är då <strong>UKV</strong> kommer in i bilden. Vår uppgift och vårt mål är att finnas där just i den svåra<br />
situationen och ge konkret skydd, förmedla trygghet och omtanke. Vi vill vara med och bidra<br />
till att det kaos som kvinnorna kommer direkt ur också kan bli en vändpunkt och första steget<br />
på en resa tillbaka. Ibland tillbaka rent fysiskt till det egna landet – ibland tillbaka till frihet<br />
och insikt om rättigheter och möjlighet till egna val.<br />
B
Så säger lagen<br />
§<br />
§<br />
SEXKÖP<br />
Den som skaffar sig en tillfällig sexuell förbindelse<br />
mot ersättning, döms för köp av sexuell tjänst till<br />
böter eller fängelse i högst sex månader.<br />
Brottsbalken 6:11<br />
Lagen har nyligen utvärderats på uppdrag av regeringen.<br />
Utredningens slutsats är att förbudet mot köp av sexuell<br />
tjänst har haft avsedd effekt och utgör ett viktigt instrument<br />
för att förebygga och bekämpa prostitution och<br />
människo handel för sexuella ändamål.<br />
Läs mer Förbud mot köp av sexuell tjänst. En utvärdering<br />
1999–2008 (SOU 2010:49), www.regeringen.se<br />
§<br />
KOPPLERI<br />
Den som främjar eller på ett otillbörligt sätt ekonomiskt<br />
utnyttjar att en person har tillfälliga sexuella<br />
förbindelser mot ersättning, döms för koppleri till<br />
fängelse i högst fyra år.<br />
Brottsbalken 6:12<br />
Erfarenheter visar att om en gärning åtalas som koppleri<br />
eller grovt koppleri istället för människohandel har det i<br />
en del fall lett till att de brottstutsatta hanterats som vittnen<br />
istället för målsägande, vilket bl.a. medfört att de inte<br />
kan yrka ersättning inom ramen för brottmåls processen<br />
eller få biträdas av målsägandebiträde.<br />
Läs mer Människohandel och prostitution ur ett svenskt<br />
perspektiv (Länsstyrelsen i Stockholms län 2009),<br />
www.ab.lst.se<br />
§<br />
MÄNNISKOHANDEL<br />
Den som genom olaga tvång, vilseledande, utnyttjande<br />
av någons utsatta belägenhet eller med annat<br />
sådant otillbörligt medel rekryterar, transporterar,<br />
överför, inhyser eller tar emot en person i syfte att<br />
han eller hon ska exploateras för sexuella ändamål,<br />
avlägsnande av organ, krigstjänst, tvångs arbete eller<br />
annan verksamhet i en situation som innebär nödläge<br />
för den utsatte, döms för människohandel till fängelse<br />
i lägst två och högst tio år.<br />
Brottsbalken 4:1a.<br />
Definitionen av människohandelsbrottet är ny sedan den<br />
1 juli 2010. Den tidigare bestämmelsen var otydlig och svår<br />
att tillämpa. Ändringarna innebär bl.a. att kravet på att<br />
gärnings mannen ska ta kontroll över offret har tagits bort.<br />
Läs mer Förstärkt straffrättsligt skydd mot människohandel<br />
(Prop. 2009/10:52), www.regeringen.se<br />
§<br />
UPPEHÅLLSTILLSTÅND<br />
Tidsbegränsade uppehållstillstånd kan beviljas för en<br />
utlänning som medverkar vid förundersökning eller<br />
huvudförhandling i brottmål.<br />
Utlänningslagen (2005:716)<br />
Den 1 juli 2007 infördes även en möjlighet för bevispersoner<br />
(vittnen i en brottsutredning) att få betänketid<br />
för att ta ställning till om han eller hon vill samarbeta med<br />
de brottsutredande myndigheterna. Vill bevispersonen ha<br />
betänketid ska, på ansökan av förundersökningsledaren, ett<br />
särskilt tidsbegränsat uppehållstillstånd om 30 dagar meddelas.<br />
Det tillfälliga uppehållstillståndet ger bevispersonen<br />
möjlighet att få bistånd från de sociala myndigheterna.<br />
11
12<br />
Samlade kunskaper om<br />
människohandel<br />
Mellan 600 000 och 800 000 människor faller årligen offer för<br />
människohandel 1 . Av denna handel utgörs cirka 79 procent<br />
av människohandel för sexuella ändamål och cirka 18 procent<br />
av människohandel gällande tvångsarbete. Människohandeln<br />
är en miljardindustri som involverar människor i de<br />
flesta av världens länder och den utgör ofta en del av finansieringen<br />
av organiserad brottslighet. Det har beräknats att<br />
människohandel är den mest lönsamma i världen efter illegal<br />
drog och vapenhandel 2 . Av de personer som är i tvångsarbete<br />
i sexindustrin är 98 procent flickor och kvinnor 3 .<br />
Det saknas säkra uppgifter om hur många kvinnor och<br />
barn som faller offer för människohandel för sexuella<br />
ändamål i Sverige, men en siffra som nämns är att det kan<br />
handla om cirka 400600 personer varje år. Antalet personer<br />
som identifieras i Sverige som utsatts för människohandel är,<br />
enligt Rikskriminalpolisen, till stor del avhängigt de resurser<br />
som de olika polismyndigheterna lägger ner på att upptäcka<br />
denna brottslighet.<br />
I Europa är det främst centrala och sydöstra Europa som<br />
rapporteras vara ursprungsländer för människohandel. Offer<br />
från denna region rapporteras ofta hamna i Västeuropa, men<br />
även inom den egna regionen. Centrala och sydöstra Europa<br />
uppges också vara en huvudsaklig transitregion. Till Västeuropa<br />
kommer också människohandelsoffer från Vitryssland,<br />
Moldavien, Ryssland och Ukraina 4 .<br />
1 U.S. Department of State<br />
2 Förenta Nationernas organ för kampen mot droger och brott,<br />
UNODC:s globala rapport om människohandel från 2008<br />
3 International Labour Organization (ILO), 2005<br />
4 Människohandel för sexuella ändamål, Polisens Lägesrapport<br />
2008 och 2009.<br />
Sverige utgör såväl destinationsland som transitland för människohandel.<br />
De brottsutsatta har haft sin hemvist i Albanien,<br />
Estland, Polen, Bulgarien, Ryssland, Rumänien, Serbien, Slovakien,<br />
Kosovo och Montenegro 5 . Andra länder som nämns<br />
är Nigeria, Thailand, Lettland, Tjeckien och Ukraina 6 .<br />
Flickornas och kvinnornas åldrar har varit mellan 13 och<br />
36 år. Flertalet tillhör minoritetsgrupper i sina hemländer<br />
eller kommer från en hemmiljö där det förekommit missförhållanden<br />
såsom misshandel, sexuella övergrepp och<br />
social utslagning. Polisen beskriver i sin lägesrapport 7 att<br />
av domar framgår att flera av dessa kvinnor aldrig tidigare<br />
har rest utanför sina hemländer innan de utsatts för människohandel<br />
för sexuella ändamål. De har därför helt saknat<br />
kunskap om hur det svenska samhället fungerar och om<br />
möjligheterna till att söka hjälp och skydd från polis, sociala<br />
myndigheter och frivilligorganisationer. Endast ett fåtal av<br />
kvinnorna och flickorna har förstått eller talat svenska och<br />
bara ett fåtal har behärskat det engelska språket.<br />
Andra möjliga stressmoment för de brottsutsatta kan vara<br />
det faktum att de vistas i landet illegalt. I vissa fall tror de<br />
brottsutsatta dessutom att det är olagligt att sälja sexuella<br />
tjänster. Därutöver kan de vara rädda för att släkt och grannar<br />
i hemlandet ska få reda på att de har varit i prostitution.<br />
Det kan hända att den brottsutsatte inte uppfattar sig själv<br />
som brottsutsatt och inte har någon kunskap om människo<br />
5 Människohandel och prostitution ur ett svenskt perspektiv,<br />
Länsstyrelsen i Stockholms län 2009<br />
6 Människohandel för sexuella ändamål, Polisens Lägesrapport<br />
2008 och 2009.<br />
7 Människohandel för sexuella ändamål, Polisens Lägesrapport<br />
2008 och 2009.
handel utan kanske till och med uppfattar sin situation som<br />
en konsekvens av egna dåliga beslut och känner sig tvungen<br />
att fullfölja det avtal som han/hon ingått 8 .<br />
De nätverk som finns inom människohandeln består av<br />
både män och kvinnor med olika etniska ursprung. De män<br />
och de fåtal kvinnor som har legat bakom den verksamhet<br />
som upptäcktes under 2006 i Sverige har varit från Estland,<br />
Ryssland, BosnienHercegovina, Serbien och Montenegro,<br />
forna Jugoslavien, Syrien, Rumänien, Slovakien, Makedonien<br />
och Sverige. Flertalet av de kvinnor som är involverade har<br />
tidigare varit i prostitution eller varit utsatta för människohandel.<br />
Kvinnorna används som rekryterare och ”platschefer”<br />
då de antas ha lättare att få andra <strong>kvinnors</strong> förtroende 9 .<br />
Nästan samtliga som åtalats eller dömts för människohandel<br />
för sexuella ändamål, eller människohandelsliknande<br />
brott som koppleri och grovt koppleri, har haft en stark<br />
anknytning till det land som brottsoffren kommit ifrån eller<br />
där de varit bosatta. Detta innebär att gärningspersonerna<br />
bör ha haft goda kunskaper om brottsoffrens levnadsförhållanden<br />
och deras ekonomiska och sociala förutsättningar i<br />
ursprungslandet, och denna kunskap har utnyttjats för att rekrytera<br />
och kontrollera kvinnorna. Majoriteten av gärningspersonerna<br />
har vistats under längre tid i Sverige, eller haft sin<br />
hemvist här. De behärskar svenska, och ibland även engelska,<br />
samt besitter kunskaper om det svenska samhället 10 .<br />
8 Rapport från Länsstyrelsen i Stockholms län, 2009<br />
9 Rapport från Länsstyrelsen i Stockholms län, 2009<br />
10 Människohandel för sexuella ändamål, Polisens Lägesrapport<br />
2008 och 2009.<br />
Offer riskerar att bli bestulna<br />
på sin brottsskadeersättning<br />
Brottsoffermyndigheten, BRÅ, har på upp drag<br />
av regeringen genomfört en studie av rutiner för<br />
utbetalning av brottsskadeersättning till personer<br />
i andra länder utsatta för människo handel<br />
i Sverige. BRÅ konstaterar att brottsskadeersättning<br />
som utbetalats till personer i utlandet<br />
som utsatts för människo handel för sexuella<br />
ändamål i Sverige med något undantag kommit<br />
offren tillhanda. De utesluter dock inte att<br />
offer som återvänder till sina hemländer riskerar<br />
att utsättas för ny kriminalitet i samband med<br />
utbetalningen av brottsskade ersättning. Myndigheten<br />
anser därför att det i viss utsträckning<br />
finns skäl att ändra rutinerna när det gäller<br />
dessa utbetalningar. BRÅ anser även att offer för<br />
människohandel bör kunna få målsäganderätt<br />
och rätt till kränkningsersättning oavsett vilken<br />
brottsrubricering rätten väljer och att det är<br />
omständigheterna i det enskilda fallet som ska<br />
fälla avgörandet 1 .<br />
1 Utbetalning av brottsskadeersättning till offer för<br />
människo handel, Brottsoffermyndigheten 2010<br />
13
Möten med kvinnor<br />
utsatta för sexuell<br />
människohandel<br />
På <strong>Unga</strong> Kvinnors Värn, <strong>UKV</strong>, arbetar tio kvinnor. Tillsammans har vi och våra<br />
tidigare kollegor genom åren tagit emot tusentals unga kvinnor som varit i akut<br />
behov av skydd och stöd. För cirka tio år sedan fick vi vårt första möte med en<br />
kvinna som varit utsatt för människohandel. Ett möte som följts av många fler.<br />
Femtio kvinnor är en väldigt liten del av alla de kvinnor som<br />
fallit offer för människohandel i Sverige. Men vi har lärt oss<br />
mycket av dem och vi har skaffat oss kunskaper som vi vill<br />
dela med oss av till andra.<br />
Det är många enskilda tjänstemän på myndigheter och<br />
organisationer som bara möter någon eller några få kvinnor<br />
utsatta för människohandel i sitt yrkesliv. Tjänstemannen kastas,<br />
ofta utan förvarning, rakt in i ett akut skede som kräver<br />
snabba beslut. Kunskaper om andras tidigare erfarenheter<br />
skulle underlätta besluten och förbättra förutsättningarna för<br />
den utsatta kvinnan att få den hjälp hon behöver. Hjälpen och<br />
stödet för de unga kvinnorna kan förbättras. Vi tycker att alla<br />
vi som möter dem är skyldiga att göra vårt bästa för att lära<br />
av varandra och dela med oss av våra kunskaper.<br />
<strong>UKV</strong> har tagit emot de flesta av de här femtio kvinnorna i<br />
direkt anslutning till att polisen sprängt en misstänkt bordell.<br />
Några har också kommit mer planerat för att de ska vittna i en<br />
rättegång och därför är i behov av skyddat boende. Kvinnornas<br />
åldrar har varierat mellan 17 och 32 år och deras ur<br />
All röd text i artikeln<br />
är direkta citat från<br />
personalen på <strong>UKV</strong>.<br />
sprungsländer har varit Ungern, Polen, Ryssland, Vitryssland,<br />
Estland, Litauen, Rumänien, Venezuela, Angola och Nigeria.<br />
Kvinnorna som vi mött är ingen homogen grupp, men<br />
vi kan se vissa gemensamma nämnare, som vi vill försöka<br />
beskriva. Gemensamt för många är deras förhoppning att<br />
kunna förbättra sin levnadsstandard, en önskan om att<br />
kunna leva ett bättre liv. Fattigdom och ansvar för försörjning<br />
är ofta anledningar till att dessa kvinnor inte ser något annat<br />
val än att göra det de gör.<br />
<strong>UKV</strong>:s hållning är att se på alla kvinnor som utsatts<br />
för människohandel som brottsoffer oavsett vilka deras<br />
omständigheter är och hur rekryteringen har gått till.<br />
Det förhållningssättet är nödvändigt för att vi ska kunna<br />
bemöta och arbeta med dem på ett professionellt sätt.<br />
Samtidigt är individperspektivet viktigt att ha med i mötet<br />
med varje kvinna. Oftast upplever de sig inte själva som en<br />
grupp brottsoffer, utsatta för människohandel.<br />
Hur kvinnorna har kommit i kontakt med hallickarna har<br />
sett olika ut, liksom synen på vad de varit med om. Många<br />
15
16<br />
kvinnor har lurats till Sverige i tron att de skulle arbeta som<br />
exempelvis servitriser, dansare eller i privata hushåll. När det<br />
väl har uppdagats vad det egentliga syftet är, så har kvinnorna<br />
inte haft någon möjlighet att fly. Ytterligare andra har<br />
tvingats in i prostitution genom att ha blivit kidnappade, inlåsta<br />
och våldtagna innan de ansetts ”redo” att prostituera sig.<br />
<strong>UKV</strong> har också mött kvinnor som själva ”valt” att komma<br />
till Sverige för att sälja sexuella tjänster. ”Valt” står inom citationstecken<br />
då kvinnornas berättelser visar att de inte anser<br />
sig haft något annat val. De kommer ofta från mycket fattiga<br />
förhållanden utan någon känsla av att de har någon framtid i<br />
sitt hemland och med ett stort försörjningsansvar.<br />
”Jag blev provocerad av att hon skulle sälja sex för<br />
att hon skulle finansiera sina studier. Det var svårt<br />
att hantera. Hur hjälper man?”<br />
Svåra uppväxtförhållanden<br />
Många av kvinnorna som vi mött berättar om svåra uppväxtförhållanden<br />
i familjer med stora problem. Det kan handla<br />
om fattigdom, alkoholism och andra former av missbruk.<br />
Det är inte ovanligt att kvinnorna berättar om någon farmor<br />
eller mormor som de bott mycket hos och som har varit<br />
extra viktig för dem. I för övrigt trasiga uppväxtförhållanden<br />
fanns där en mormor eller en storasyster som kvinnan kunde<br />
prata om och hålla fast vid.<br />
”De kvinnor som tycktes kunna se ljust på framtiden<br />
hade någon person i hemlandet som funnits<br />
där som en trygghet under uppväxten.”<br />
Det är vanligt att kvinnornas familjer inte vet vad de gör i<br />
Sverige. Kontakterna med familj och släkt i hemlandet har<br />
oftast verkat vara distanserad.<br />
”De känner skamkänslor och vill nog skydda både<br />
sig själva och sin familj genom att inte berätta. De<br />
har inte sagt hur illa det är”.<br />
En del av kvinnorna som kommer till boendet har barn som<br />
finns kvar i hemlandet hos familj eller nära släkt. En 20årig<br />
kvinna berättade att hon dragits in i människohandel på<br />
grund av att hon måste tjäna pengar för att kunna ”köpa”<br />
tillbaka vårdnaden om sitt tvååriga barn. Fadern till barnet,<br />
som kvinnan ansåg olämplig som förälder på grund av<br />
alkohol missbruk, hade fått vårdnaden om barnet genom att<br />
muta en advokat. Kvinnan fick inte överhuvudtaget träffa sitt<br />
barn, bara tala med henne i telefon, via farmor.<br />
”Det var en sådan tung och sorglig historia. Det<br />
var ju dottern som var orsaken till att hon kom till<br />
Sverige och hon talade mycket om henne. Hon var<br />
så uppfylld av sitt barn, det var svårt för henne att<br />
tala om något annat”.<br />
Liten kunskap om Sverige<br />
De flesta av kvinnorna har varit en kort tid i Sverige och talar<br />
inte svenska. Under den tid de vistats i Sverige har de levt<br />
relativt isolerade och har ingen eller väldigt liten kunskap<br />
om det svenska samhället. Det enda lilla nätverk de har i<br />
Sverige är deras hallickar, kunder och de andra kvinnorna.<br />
Två systrar som bodde på <strong>UKV</strong> beskrev hur utbredd korruptionen<br />
är i deras hemland och att de inte litar på polisen<br />
där. Vi fick en känsla av att kvinnorna inte vågade berätta vad<br />
de utsatts för, dels på grund av skamkänslor, men också på<br />
grund av brist på förtroende, både för oss på <strong>UKV</strong> och för<br />
polisen. Systrarna verkade vilja tona <strong>ned</strong> vad som hänt dem.<br />
Den krock som uppstår mellan olika länders syn på brott och<br />
lagstiftning blev väldigt tydlig.<br />
Ett annat exempel är en 20årig kvinna som fick in<strong>format</strong>ion<br />
om sina rättigheter till skadestånd för det brott hon varit<br />
utsatt för. Först då berättade hon att hon blivit misshandlad<br />
av hallickarna och inte kunnat neka till att ta emot kunder.<br />
Skydd, mat och sömn<br />
Det basbehov som dessa kvinnor har när de kommer till<br />
oss är skydd. <strong>UKV</strong> har ett bra skydd med tydliga säkerhets
– Hon var så uppfylld av sitt barn. Det var<br />
svårt för henne att tala om något annat.<br />
17
18<br />
rutiner och handlingsplaner. I det första skedet när kvinnorna<br />
kommer, de flesta i något slags kristillstånd, är det mycket<br />
viktigt att ta hand om deras grundläggande behov – mat,<br />
sömn, trygghet, möjlighet att få samtala, få svar på frågor osv.<br />
”Hon satt vid köksbordet första gången jag träffade<br />
henne. Hon visade inga känslor alls, ingen mimik”<br />
Många av kvinnorna vet inte vart de har kommit och vad<br />
som väntar dem. Polisens tillslag har oftast varit en chockartad<br />
upplevelse för dem. De har blivit fråntagna sina<br />
mobiltelefoner och ibland en del av sina kläder. Tillslaget<br />
har naturligtvis skett helt oförberett. Deras ägodelar och den<br />
bostad som de vistats i står givetvis för en slags trygghet i ett<br />
främmande land. Fokus vid ankomsten blir därför mycket på<br />
polistillslaget och frågor kring vad som hände och vad som<br />
ska hända, praktiska frågor om deras tillhörigheter osv.<br />
”Jag minns särskilt en kvinna som var mycket upprörd<br />
över att polisen tagit hennes pengar. Hon ville<br />
ha nya kläder och kunde inte tänka sig att tvätta.”<br />
Vår erfarenhet är att det är otroligt viktigt med tydlig in<strong>format</strong>ion<br />
i det akuta läget, vilket försvåras av att kvinnorna<br />
befinner sig i chock och även av språksvårigheterna. Det är<br />
mycket sällan som vi har möjlighet att få fram en tolk till<br />
kvinnorna i det akuta skedet.<br />
”En 25årig kvinna berättade för oss att hon upplever<br />
att hon behandlas av polisen som om hon<br />
begått ett brott i Sverige. Hon tror att hon inte får<br />
lämna boendet utan personal, hennes bild är att<br />
hon kommit till något slags fängelse. Vi hade trott<br />
att hon inte vågade gå ut utan personal.”<br />
Den in<strong>format</strong>ion som personalen på <strong>UKV</strong> kan ge i det akuta<br />
läget räcker oftast inte till för att svara på deras outtalade<br />
frågor. I ljuset av denna bakgrund är det inte möjligt för<br />
kvinnorna att berätta om vad de varit med om. Tilliten,<br />
förtroendet och kunskapen är något man bygger upp över tid<br />
och dessa placeringar är oftast relativt korta.<br />
Tydlig struktur<br />
På <strong>UKV</strong> finns en miljö med tydliga ramar och ett strukturerat<br />
innehåll i vardagen. Vi väcker på morgonen, vi har gemensamma<br />
måltider, det finns program med gemensamma<br />
aktiviteter som t ex motion, skapande verksamhet m.m. Vår<br />
erfarenhet är att rutinerna är till hjälp i en kris.<br />
Alla kvinnor som kommer till <strong>UKV</strong> får två kontaktpersoner<br />
ur personalen som fungerar som extra stöd, även<br />
om kvinnan kan ta hjälp av hela personalgruppen.<br />
Kvinnan, kontaktpersonerna och placerande socialsekreterare<br />
arbetar tillsammans fram en genomförandeplan<br />
med kort och långsiktiga mål utifrån kvinnans resurser,<br />
behov och förutsättningar. <strong>UKV</strong> har utarbetat tio olika<br />
behovs områden som det fokuseras på. Kvinnan förväntas så<br />
långt som möjligt själv ta ansvar för att nå de uppsatta målen.<br />
Hur omfattande och detaljerad genomförandeplanen är<br />
beror naturligtvis på boendetidens längd.<br />
<strong>UKV</strong> ger mycket praktisk hjälp. Vi följer t ex med som ledsagare<br />
och stöd i kontakten med myndigheter såsom socialtjänst,<br />
polis och hälso/sjukvård. Vi finns med i rättsprocesser<br />
och hjälper till med intyg. Det är också viktigt att finnas med<br />
som stöd när det gäller att hitta en fungerande sysselsättning<br />
och ett eget boende för kvinnorna.<br />
Den boende och kontakt personerna har regelbundna<br />
samtal där kvinnan stärks att formulera sin egen vilja och<br />
arbeta mot en fungerande vardag och framtid.<br />
Alla kvinnor som kommer till <strong>UKV</strong> erbjuds samtalsstöd.<br />
<strong>UKV</strong> kan också hjälpa till att etablera externa samtalskontakter.<br />
Vår erfarenhet är att dessa kvinnor generellt<br />
kommer från så tuffa förhållanden och samhällen, att de inte<br />
är vana att samtala om svåra saker.<br />
”När det har blivit längre boendetider så har det<br />
blivit fler samtal, förtroendet har vuxit och kvinnorna<br />
har ’använt’ <strong>UKV</strong> mera”.<br />
De kvinnor som bott på <strong>UKV</strong> under en längre tid har fått<br />
mer ”med sig”. Boendetiden är väldigt avgörande för vilka<br />
slags samtal det blir. De flesta samtal handlar mest om ”här
och nu”, kvinnorna vet oftast inte hur länge de ska stanna. En<br />
konsekvens av det blir att vi anpassar frågorna som vi ställer i<br />
samtalen. Att få förtroende och skapa en relation tar lång tid.<br />
De skilda språken skapar också svårigheter, eftersom vi oftast<br />
inte har tillgång till någon tolk.<br />
”De kvinnor som stannat en kortare tid har inte<br />
hunnit landa och då har det oftast inte funnits så<br />
mycket utrymme för samtalsstöd”.<br />
”De här kvinnorna är ju ofta svikna och har så<br />
trasiga bakgrunder, man vill inte gå in för mycket –<br />
göra mer skada än nytta. Plötsligt ska de flytta och<br />
man kan inte fortsätta kontakten”.<br />
Mötet med en 28årig kvinna som bodde på <strong>UKV</strong> några<br />
dagar under 2009 medförde många känslor och frågor hos<br />
personalen. <strong>UKV</strong> hade mycket lite in<strong>format</strong>ion om hennes<br />
situation, vi visste i princip att hon ville återvända till sitt<br />
hemland.<br />
”Hon var så rädd, som ’ett djur i bur’ när hon<br />
kikade ut genom dörren till sitt rum. Det tar tid att<br />
bygga upp förtroende hos en människa. Vilka blir<br />
vi för henne?”<br />
Olika slags utsatthet<br />
<strong>UKV</strong> får ibland frågan om det finns nackdelar med att ha<br />
kvinnor med olika slags utsatthet i sin bakgrund boende<br />
tillsammans. På <strong>UKV</strong> har vi beslutat att inte ha fler än två<br />
kvinnor som blivit utsatta för människohandel boende hos<br />
oss samtidigt. Beslutet grundar sig på ett säkerhetstänkande,<br />
men även utifrån gruppdynamiken på boendet. Vi för alltid<br />
ett samtal om orsaken till behovet att bo på <strong>UKV</strong> och avväger<br />
den mot aspekten av hur den totala boendegruppen påverkas.<br />
Vår erfarenhet är att majoriteten av kvinnorna utsatta för<br />
sexuell människohandel har mycket svårt att berätta vad de<br />
varit med om. Intrycket är att dessa kvinnor befinner sig<br />
EXEMPEL PÅ PRAKTISKA BEHOV<br />
SOM <strong>UKV</strong> HJÄLPT TILL MED<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
Tolk<br />
Kontakt med anhöriga i hemlandet<br />
Sjukvård<br />
Tandvård<br />
Ekonomi, t ex fickpengar, klädbidrag<br />
Förmedla fondmedel, t ex till barnkläder<br />
Kontakt med Migrationsverket om<br />
tillfälligt uppehållstillstånd<br />
Ansökan om fyra sista siffror i<br />
person nummer<br />
Sammankalla och delta i möten med<br />
det professionella nätverket<br />
Externa samtalskontakter, t ex<br />
traumabearbetning<br />
Delta vid förhör<br />
Delta i möten med målsägarbiträden<br />
Delta vid rättegång<br />
Påtala brister i handläggningen<br />
Olika slags intyg<br />
Ansökan till skola<br />
Anordna volontärhjälp t ex språkträning<br />
Förmedla bostad via kontakt i <strong>UKV</strong>:s<br />
nätverk<br />
Förmedla kontakt med andra<br />
organisationer<br />
Ledsagning till hemlandet<br />
19
20<br />
långt <strong>ned</strong> i en hierarki. Andra kvinnor utsatta för hot och<br />
våld, som också bor på <strong>UKV</strong>, pratar ibland med de andra<br />
på boendet om vad de varit med om. Där skiljer sig den här<br />
gruppen åt. De talar inte om sina erfarenheter med varandra,<br />
åtminstone inte öppet.<br />
Vi upplever dock att de andra i boendegruppen oftast<br />
förstår anledningen till att dessa kvinnor bor på <strong>UKV</strong>, även<br />
om det inte talas öppet om det. Vissa kvinnor signalerar vad<br />
de varit utsatta för genom sitt sätt att fråga om pojkvänner,<br />
sex m.m. De kan också ha svårt med gränssättning.<br />
Vid ett tillfälle satt några boende och en av oss i personalen<br />
i soffan och som av en händelse visades ett program om<br />
människohandel på TV. Det blev en ganska ingående diskussion<br />
bland de boende där de också frågade om det verkligen<br />
är möjligt att något sådant hemskt kan hända. De hade ingen<br />
aning om att det samtidigt fanns en kvinna placerad på<br />
boendet som just var utsatt för människohandel.<br />
”Då det oftast blir så korta boendetider känns det<br />
som att de inte ingår i <strong>UKV</strong>:s ’vanliga’ boende. Det<br />
kan bli lite känslan av ett hotellboende. Vad kan vi<br />
egentligen göra för dem, har jag tänkt ibland”.<br />
Det har funnits diskussioner i personalgruppen om vad<br />
det innebär för <strong>UKV</strong> att ta emot kvinnor som utsatts för<br />
människo handel. Vissa har känt oro för att det skulle kunna<br />
påverka de andra som bor där negativt. Att de här kvinnorna<br />
skulle kunna ”dra med sig de andra.” En gång inträffade just<br />
det, att en kvinna som var på boendet påverkade två andra<br />
kvinnor som var hos oss att ”ställa upp” och sälja sex. Vår<br />
främsta erfarenhet är dock den motsatta, att många kvinnor<br />
har varit till hjälp och stöd för varandra.<br />
”Det väcker skuld att inte kunna skydda resten av<br />
boendegruppen, man vill skydda de andra”.<br />
Rättegångarna<br />
Många av de femtio kvinnorna som vi arbetat med bor hos<br />
oss i väntan på och under pågående rättegångar. De har<br />
fått tillfälligt uppehållstillstånd i Sverige eftersom polisen<br />
behöver dem som bevispersoner.<br />
För många av kvinnorna är det svårt att under rättegångsprocessen<br />
behöva återuppleva och berätta i detalj vad de<br />
utsatts för. <strong>UKV</strong> fungerar som stöd under den här tiden.<br />
Kvinnorna kan känna sig pressade och väldigt rädda för att<br />
vittna. De skäms för att vittna och undrar vad som ska hända<br />
dem när de har vittnat, samtidigt som de vill att den som<br />
utsatt dem för brott ska dömas.<br />
En del av kvinnorna ville ha med sin kontaktperson från<br />
<strong>UKV</strong> under rättegången.<br />
”Hon tyckte att det var skönt att jag var med. Jag<br />
fick en större förståelse för hennes situation och vad<br />
som hade hänt henne. Det var bra att få en mer detaljerad<br />
bild och veta var det inträffade geografiskt.<br />
Jag tror att det hände något positivt i kontakten<br />
med kvinnan efteråt, hon visste att jag visste. Hon<br />
sa vid ett tillfälle: ’du är min mamma’. Samtidigt var<br />
det jobbigt att få ett ansikte på förövaren”.<br />
En annan medarbetare beskriver hur jobbigt det var med<br />
en kvinna som inte ville ha med sin kontaktperson under<br />
rättegången. Kvinnan stod på hallickarnas sida och följde<br />
rättegången med oro för hur det skulle gå för dem.<br />
”Det väckte mycket känslor att hon valde att gå<br />
på rättegången, fast hon inte behövde, istället för<br />
att gå till kris och traumaenheten och träffa en<br />
psykolog. Men man måste dra en gräns för sin roll<br />
och funktion, polisrollen är inte min.”<br />
”Jag promenerade tillsammans med en kvinna från<br />
tingsrätten till boendet och det var ju oroligt med<br />
tanke på att det var grovt kriminella typer. Jag kan<br />
fundera på säkerheten”.<br />
På senare år är <strong>UKV</strong> dock inte längre med på förhör och<br />
rättegångar. (Läs mer om detta i intervjun med poliserna<br />
Cajsa Ojakangas och Karin Svedlund på sidan 30).
VÄRDEGRUND<br />
Vi vill erbjuda kvinnor utsatta för olika former av våld och förtryck en plats för skydd och<br />
stöd. <strong>UKV</strong> ska arbeta för att stärka <strong>kvinnors</strong> känsla av makt så att de kan erövra/återerövra<br />
arenor i sitt liv, alltifrån sin egen kropp till arbetsliv och samhällsinflytande.<br />
Människan har ett okränkbart värde oavsett kön, ålder, etnicitet, religion, sexualitet<br />
samt oavsett vad hon gör eller vad andra gör mot henne. Varje person är unik och<br />
bör mötas utifrån sina individuella förutsättningar och behov. Var och en har rätt och<br />
möjlighet till handling och förändring och bör därför uppmuntras att fatta egna beslut<br />
och ta ansvar för sina livsval. Människor är relationella och förändras i mötet med andra<br />
men var och en äger sin livsberättelse. På <strong>UKV</strong> vill vi stärka <strong>kvinnors</strong> makt över sina egna<br />
villkor och rätten till sina egna liv.<br />
21
22<br />
Riskmedvetande och ökad trygghet<br />
<strong>UKV</strong>:s skyddade boende ligger på en hemlig adress i Stockholm<br />
dit endast de boende kvinnorna och deras professionella<br />
nätverk är välkomna. Vi arbetar ständigt med att öka säkerheten<br />
för de boende på olika sätt. Alla som bor på <strong>UKV</strong> får<br />
en säkerhetsutbildning som handlar om hur man bör agera<br />
för att öka säkerheten på boendet. Samtal förs kring riskmedvetenhet<br />
och vad man kan göra för att öka sin trygghet.<br />
<strong>UKV</strong> har beredskapsplaner för olika nivåer av externt hot.<br />
Vi har även en krisledningsgrupp med representanter från<br />
personal och styrelse som sammankallas vid behov.<br />
”Jag har varit orolig för säkerheten, både när det<br />
gäller de enskilda kvinnorna och att vår hemliga<br />
adress ska röjas. Finns det en risk att hallickarna<br />
letar aktivt och hittar kvinnorna på <strong>UKV</strong>?”<br />
<strong>UKV</strong> har fått frågan om det bör finnas särskilda rutiner<br />
och regler på boendet för kvinnor utsatta för sexuell människohandel.<br />
Vi har inte olika regler för olika boende. Av<br />
sekretesskäl kan ingen särskild grupp av kvinnor skiljas ut<br />
gentemot andra. Däremot har en del generella regler på<br />
boendet diskuterats och förändrats i och med att denna<br />
grupp av kvinnor började tas emot hos oss. Vi har infört<br />
begränsningar i möjligheten att surfa på Internet. Detta på<br />
grund av att <strong>UKV</strong> inte vill medverka till att någon råkar illa<br />
ut under boendetiden genom kontakter som tagits på nätet.<br />
Några kvinnor har också sålt sex under tiden på <strong>UKV</strong> och vi<br />
vill inte möjligöra att kvinnorna ska få sådana kontakter via<br />
<strong>UKV</strong>: s internetuppkoppling. Den dator som de boende använder<br />
är placerad i ett öppet rum så att personal kan se den.<br />
<strong>UKV</strong> rekommenderar alltid kvinnor utsatta för hot, våld<br />
och trakasserier att byta telefonnummer till sin mobil.<br />
Frivilligt boende<br />
Boendet på <strong>UKV</strong> är alltid frivilligt. Vi har ingen rätt att hindra<br />
en kvinna från att gå ut om hon önskar, även om det finns<br />
en stark hotbild emot henne. Däremot finns det en del rutiner<br />
kring när en kvinna går ut. Vi ser alltid till att ha kvinnans<br />
mobilnummer i de fall det är möjligt. Samtal kring att tänka<br />
utifrån ett säkerhetsperspektiv även när kvinnan inte vistas<br />
på boendet, förs regelbundet. Då det gäller kvinnor utsatta för<br />
sexuell människohandel rådgör personalen med polisen om
huruvida det är lämpligt att kvinnan går ut ensam eller sover<br />
borta under boendetiden. Ibland avråder polisen en kvinna<br />
från att gå ut själv eller från att sova borta. Detta brukar vara<br />
särskilt angeläget under själva rättegångsperioden.<br />
”Jag kommer ihåg två tjejer som kom till oss direkt<br />
efter tillslaget vid en misstänkt bordell. När de<br />
fick klart för sig att det var ett frivilligt boende så<br />
lämnade de <strong>UKV</strong>. Den ena sa: ’Vad ska vi göra här,<br />
när vi kan bo på Grand Hotel?’ Jag tror att de gick<br />
tillbaka till lägenheten. Det var så sorgligt, och det<br />
är extra sorgligt att de visste vad de gav sig in i. De<br />
gjorde ett medvetet val att gå tillbaka. En av kvinnorna<br />
hade berättat att hon hade en mormor att<br />
försörja och ville även bekosta sin egen utbildning”.<br />
Att sätta ord på det som hänt<br />
För oss på <strong>UKV</strong> har det efterhand blivit alltmer viktigt att<br />
sätta ord på vad det handlar om, att kvinnorna vet om att vi<br />
vet att de sålt sex.<br />
SAMVERKAN<br />
”I början var det lite ’halvdant’ när det gällde att<br />
verbalisera vad dessa kvinnor gjort. Vi är alla kvinnor,<br />
vi ville kanske hålla det lite på avstånd”.<br />
Det är viktigt att ha en beredskap för vad som kan uppstå när<br />
det tydliggörs, både hos personalen och hos kvinnorna. <strong>UKV</strong><br />
har alltid välkomnat dessa kvinnor på boendet, men samtidigt<br />
har det emellanåt varit svårt att vara tydliga inför oss själva<br />
och inför dem. När kvinnorna flyttar in på <strong>UKV</strong> informeras<br />
de om att det inte är tillåtet att sälja sex under boendetiden.<br />
I början uttalades detta inte så tydligt, men senare började vi<br />
formulera oss på det sättet, vilket visade sig vara positivt.<br />
”Vi hade ibland svårt för att sätta ord på saker som<br />
för dem var vardagsmat. Det var svårt att vara rak<br />
och hitta det rätta kommunikationssättet. Jag hade<br />
velat tala mer med dem om deras verklighet, men<br />
det var svårt att veta vilket som var det bästa sättet<br />
att kommunicera på och nå fram.”<br />
I mötet med kvinnorna upplever man ibland sorg över vad<br />
de fått gå igenom, men samtidigt en känsla av kraft och<br />
<strong>UKV</strong>:s roll är till stora delar att vara samordnare mellan kvinnan och de aktörer som har olika ansvar för henne i egenskap av brottsoffer.<br />
På det lokala och regionala planet har <strong>UKV</strong> ett nära samarbete med Socialtjänsten, Polismyndigheten, Migrationsverket, Åklagarmyndigheten,<br />
sjukvården, målsägandebiträden, m fl. Läs intervjuer med Polisen, Prostitutionsenheten och Socialtjänstens på sidorna 3037 .<br />
<strong>UKV</strong> ingick under åren 2005–2007 i det nationella partnerskapet Samverkan mot Trafficking. Ett 20tal organisationer och myndigheter<br />
arbetade mot ett och samma mål; att aktivt bekämpa människohandel. Samverkan mot Trafficking är ett av de största initiativen på operativ<br />
nivå i Sverige och hade också ett europeiskt utbyte. Inom partnerskapet gjordes en resursinventering inom frivilligorganisationerna.<br />
Detta resulterade i resursteam som kan bistå dessa kvinnor med stöd och praktisk hjälp. Organisationen Insamling mot trafficking kan ge<br />
direkt stöd till utsatta i de fall där samhällets resurser inte räcker. <strong>UKV</strong> har samarbete med dessa nätverk. <strong>UKV</strong> fyller även en kunskapsinhämtande<br />
funktion på området och har deltagit i intervjuer, kartläggning, forskning m.m.<br />
<strong>UKV</strong> har internationella kontakter med länderna Lettland, Grekland, Italien, Vitryssland, Förenade Arabemiraten, Togo, Giorgien och<br />
Litauen. Samverkan med dessa länder har skett i form av studiebesök, föreläsningar och erfarenhetsutbyte.<br />
23
24<br />
förhoppningar om att någon insats ska kunna leda till någon<br />
sorts förbättring.<br />
”Trots svårigheter så ingjuts jag av känslan att det<br />
finns hopp för många utsatta. Med individuellt<br />
stöd kan mer göras och det finns möjlighet till<br />
förändring”.<br />
Färre placeringar och kortare boendetider<br />
Under drygt första halvan av 2000talet ökade antalet kvinnor<br />
utsatta för människohandel som placerades på <strong>UKV</strong> för<br />
varje år. År 2006 var antalet 13 kvinnor, men året efter var<br />
siffran betydligt lägre och den har fortsatt att sjunka. Detta<br />
har troligtvis flera orsaker.<br />
På senare tid rekryteras allt fler kvinnor bland de som sedan<br />
tidigare arbetar med prostitution. Hot och våld används<br />
därför inte i samma utsträckning och en konsekvens av det<br />
är att allt färre betraktas som bevispersoner, som kan ges det<br />
tillfälliga uppehållstillståndet, och allt färre får därför bistånd<br />
i form av skyddat boende. (Läs mer om funderingar kring<br />
varför färre placeras i skyddat boende i intervjun med Jonas<br />
Flinck från Prostitutionsenheten på sidan 33).<br />
Förutom att färre kvinnor utsatta för människohandel<br />
över huvud taget placeras på skyddat boende, har också<br />
boendetiden blivit kortare och kortare för dem som ändå<br />
kommer till <strong>UKV</strong>. I början kunde en del av kvinnorna bo<br />
några månader, ibland upp till ett år. Under de senaste åren<br />
har kvinnorna oftast bara bott några dygn eller någon vecka.<br />
Det medför bland annat att personalen inte känner till lika<br />
mycket om kvinnornas livssituationer och inte har tagit del<br />
av deras berättelser i samma utsträckning som tidigare.<br />
<strong>UKV</strong>: s roll gentemot kvinnorna har med andra ord förändrats<br />
mycket under det tiotal år som vi tagit emot dem på vårt<br />
skyddade boende.<br />
Återvändandet<br />
De allra flesta av de kvinnor <strong>UKV</strong> mött vill återvända till sina<br />
hemländer, och gör också det. I början, när kvinnorna oftare<br />
bodde hos oss under längre perioder, återvände de hem när<br />
rättegångsprocessen var över. På senare år återvänder de flesta<br />
hem efter en relativt kort tid på boendet. Vi vet sällan vad<br />
som händer med dem efter hemresan. Flera har uttryckt rädsla<br />
för vad som ska hända och de flesta väljer att inte berätta<br />
vad de varit med om när de kommer hem. Känslor av skam<br />
och skuld gör att de inte talar om vad som hänt i Sverige.<br />
Många gånger är det mycket farligt för kvinnorna att återvända<br />
till sina hemländer. Att ställa upp som vittne är ofta<br />
förenat med stor risk för den egna säkerheten. Hallickarna<br />
kommer ofta från kvinnornas ursprungsländer och inte sällan<br />
finns en risk att kvinnorna fångas upp av de kriminella<br />
nätverken när de kommer hem.<br />
”Jag tycker att dessa kvinnor är utsatta på flera sätt<br />
och de återvänder oftast till fortsatt utsatthet.”<br />
En sak som skiljer sig i arbetet med de här kvinnorna jämfört<br />
med andra kvinnor på boendet är kontakterna med organisationer<br />
och boenden i andra länder. <strong>UKV</strong> var med och<br />
förberedde ett återvändande för en kvinna genom att söka<br />
efter ett skyddat boende i hennes hemland. <strong>UKV</strong> var också<br />
delaktiga i planeringen av hur hennes skadestånd skulle kunna<br />
betalas ut på ett säkert sätt till hennes konto i hemlandet.<br />
(Läs mer om detta i artikeln Att återvända hem på sidan 38.)<br />
Efter att en 23årig kvinna från Ryssland bott på <strong>UKV</strong> under<br />
drygt en månad väcktes frågan om hon ville ha kontakt<br />
med en kvinnojour i hemlandet, vilket hon kunde tänka sig.<br />
Hon ville dock inte bo för nära sina föräldrar, men ändå i<br />
närheten. Kvinnan berättade att hon trodde att mamman visste<br />
”hur läget var”, men de hade inte talat om det. Hon hade<br />
ringt till mamman vid ett tillfälle sedan hon flyttat till oss på<br />
<strong>UKV</strong>, men de hade aldrig talat om vad hon gjorde i Sverige.<br />
<strong>UKV</strong> har förstås även mött kvinnor som velat stanna kvar i<br />
Sverige. En del har haft möjlighet att göra det, andra har tvingats<br />
åka hem. Det är också vår erfarenhet att de kvinnor som<br />
varit i Sverige under en längre tid, i högre grad har funderat<br />
på att stanna här. Några av dem har också kunnat göra det<br />
tack vare att de varit medborgare i ett EUland.
”Uppfattningen att kvinnorna vill åka<br />
hem, kan lätt bli en ’sanning’ som inte<br />
visar hela bilden”<br />
Vi lär oss<br />
Vårt perspektiv i mötet med dessa unga kvinnor<br />
är främst individperspektivet. Det är utifrån det vi<br />
lär oss. Vi betraktar dem alla som brottsoffer med<br />
rättigheter och egna styrkor och resurser. Vi ser<br />
också behovet av ökat samarbete och erfarenhetsutbyte<br />
över landsgränser. Vi har tydligt upplevt att<br />
det svåraste för oss att arbeta med, men framför<br />
allt för kvinnan, är den skam hon upplever.<br />
Återigen är in<strong>format</strong>ion ytterst viktigt för dessa<br />
kvinnor och ett gott samarbete mellan de olika<br />
aktörerna är avgörande.<br />
25
A<br />
Mirakel<br />
“<br />
Hur ser din mirakeldag ut?<br />
Suraya och Wera är två unga kvinnor som fått skyddat boende på <strong>UKV</strong>.<br />
Där fick de frågan om hur deras önskedag skulle se ut.<br />
Solen skiner. Jag öppnar ögonen och det känns att det hänt<br />
något, det känns bra i kroppen. Min bästa vän skulle se att det<br />
‘lyser i ögonen’.<br />
Jag bor i en lägenhet med stora fönster och utsikt mot havet. Det finns persienner<br />
som man kan öppna mot havet. Det är en stor lägenhet, man kan<br />
flytta på möblerna och få mycket plats. Det är ljusa färger.<br />
Förhoppningsvis bor jag med en man och har minst ett barn, gärna två –<br />
en pojke och en flicka. Jag kanske arbetar som vd, har något eget där man<br />
är mer fri att välja sina tider och inte har för många uppgifter. Det ska inte<br />
vara någon stängd verksamhet, inte nån slags byrå. Något där man får<br />
utlopp för känslolivet.<br />
Jag väljer hellre att ha lägre lön där jag får bestämma själv. Att bestämma<br />
själv kan handla om hur man själv vill städa, hur man själv vill klä sig, hur<br />
man själv vill röra sig och hur man själv vill sitta.<br />
Suraya, 24 år
dagen<br />
“<br />
En dag då allt är precis som du önskar.<br />
Mina föräldrar är här. Allt är bra. Det är som en riktig familj.<br />
Lugnt och skönt och mamma är där. Det är mörkt i mitt rum,<br />
ett rött ljus.<br />
“<br />
Jag går i skolan i min gamla klass. Glad. Jag skulle vara förändrad inuti och<br />
det skulle märkas på utsidan. Jag går ut med mina klasskompisar, vi går på ett<br />
torg vid ett slott. Det är jättevackert. Det är tjejprat med mina klasskamrater.<br />
Jag går hem och gör min hemuppgift i musik. Jag tittar på rysk tv. Pappa sitter<br />
i köket, mamma springer omkring och farmor bor bredvid. Det är vinter och<br />
jag åker skridskor. Farmor promenerade och är redan hemma. Hemma äter jag<br />
farmors piroger. Jag går och lägger mig vid klockan 22.<br />
Tänker på ingenting, somnar.<br />
Wera, 18 år<br />
B
28<br />
Nedslag i en ung<br />
kvinnas verklighet<br />
Många gånger är <strong>UKV</strong>:s möten med unga<br />
kvinnor bara ett kort <strong>ned</strong>slag i deras verklighet.<br />
Några få dagar, veckor eller månader i en<br />
tillvaro som har varit svår i många år. Maria<br />
från Polen är en av dem.<br />
När Maria är 15 år lämnar hon föräldrahemmet i Polen där<br />
hon vuxit upp upp med sin mamma, pappa och tre yngre<br />
syskon. Den första tiden hemifrån mår hon mycket dåligt<br />
och har svårt att få tag på mat. Hon har slutat skolan och tar<br />
arbete som sällskapskvinna på en bordell.<br />
Efter en kort tid börjar Maria prostituera sig under helgerna.<br />
På veckorna reser hon hem till sin familj för att dela<br />
med sig av sina inkomster och se till sina yngre syskon. Hon<br />
beskriver det som att hon aldrig haft någon mamma eller<br />
pappa ”som brytt sig”. Pappan är alkoholist och det händer<br />
att han blir mycket våldsam och misshandlar både Maria<br />
och hennes mamma. Mamman har problem med spelmissbruk,<br />
vilket har försatt familjen i mycket svåra ekonomiska<br />
situationer. Tidvis under uppväxten har Maria bott hos sin<br />
mormor. De står varandra mycket nära.<br />
Skuld att betala<br />
När Maria är 18 år fyllda kommer hon till Sverige och<br />
arbetar under en kvinnlig hallick. Maria har fått in<strong>format</strong>ion<br />
om att hon ska arbeta som sällskapskvinna i Sverige, men det<br />
visar sig att hon ska sälja sex till kunder. Hon beskriver att<br />
hon inte har något val, eftersom hon är skyldig för biljetten<br />
de har ordnat till Sverige. Hon är också skyldig att betala en<br />
skuld för sina föräldrars räkning.<br />
Redan första dagen i Stockholm börjar Maria ta emot<br />
kunder och har två till sex kunder per dag. Maria hotas och<br />
låses in i lägenheter i väntan på kunder som hallicken ordnar.<br />
Hon beskriver att det är värre att arbeta under en kvinnlig<br />
hallick. Maria blir också våldtagen av en medhjälpare till<br />
hallicken. När polisen gör ett tillslag mot den misstänkta<br />
lägenhetsbordellen påträffas Maria där och hon kommer till<br />
det skyddade boendet i mars 2005.<br />
Saknar mormor<br />
Trots alla svåra upplevelser säger Maria till personalen på<br />
<strong>UKV</strong> att hon inte har behov av att prata med någon om hur<br />
hon mår. Under en period handlar samtalen med kontaktpersonerna<br />
enbart om praktiska saker och om de regler som<br />
finns på boendet. Regler som Maria har svårt att hålla sig till.<br />
Kontaktpersonerna får lägga <strong>ned</strong> mycket tid på att ordna det<br />
som Maria har behov av rent fysiskt, eftersom det inte finns<br />
några upparbetade rutiner kring sjukvård och tandvård för<br />
en kvinna i Marias situation. Kontaktpersonerna upplever<br />
det som att de tilldelas en föräldraroll av Maria. Maria känner<br />
sig ensam och längtar efter sin mormor och sina syskon.<br />
Det är mycket viktigt för Maria att tjäna sina egna pengar,<br />
hon ordnar ett extrajobb och börjar också läsa svenska. Marias<br />
tillfälliga uppehållstillstånd ger henne samma rättigheter som<br />
en medborgare i Sverige. För Maria blir det dock ett dilemma
hur hon ska kunna få tillgång till det hon har rätt till, utan att<br />
berätta för mycket om sig själv och sin bakgrund.<br />
Polisen uppfattar det som att Maria känner sympati för sina<br />
hallickar och inte förstår vad hon blivit utsatt för. Hon får träffa<br />
en läkare som är specialist på Norrmalmstorgsfenomenet 1 ,<br />
d.v.s. att offret får en känslomässig bindning till sin förövare.<br />
Maria reflekterar då kring att hon känner sig ambivalent gentemot<br />
sina hallickar, hon börjar gråta under samtalet.<br />
En förrädare<br />
När det är dags för rättegången vill Maria ha med sig sina<br />
kontaktpersoner på <strong>UKV</strong>. Hon beskriver att hon med sitt<br />
förstånd kan förstå att hallickarna har utnyttjat henne, men<br />
att hon känner sig som en förrädare under rättegången. Hon<br />
tycker synd om de åtalade och vill inte att de ska hamna i<br />
fängelse. Hon säger till hallickarna under rättegången att hon<br />
ångrar att hon berättat för polisen. Efteråt tycker hon att det<br />
känns skönt att de hört henne säga det. Maria ses också på<br />
stan med en av de åtalade under rättegångsperioden. I slutet<br />
av rättegångsprocessen behöver inte Maria vara med längre,<br />
men väljer ändå att vara det, ”för att stödja de åtalade”.<br />
När det tillfälliga uppehållstillståndet i Sverige upphör<br />
uppstår frågan hur Maria kan få fortsatt stöd och hjälp. På<br />
grund av att hon kommer ifrån ett EUland kan hon stanna<br />
i Sverige om hon ordnar sin egen försörjning via ett arbete.<br />
Maria söker också asyl, men vet att hon i princip inte har<br />
några möjligheter att få det. Maria ordnar ett arbete<br />
och flyttar till ett rum som inneboende.<br />
1 Norrmalstorgsfenomenet, eller Stockholmssyndromet, är ett<br />
psykologiskt fenomen där en person i en hotsituation börjar<br />
sympatisera med gärnings mannen och försvarar dennes agerande.<br />
Det har fått sitt namn efter en aspekt av gisslans upplevelser under<br />
Norrmalmstorgsdramat, ett gisslandrama som ägde rum den<br />
2328 augusti 1973 på dåvarande Kreditbanken vid Norrmalmstorg<br />
i Stockholm.<br />
29
30<br />
Poliserna Cajsa Ojakangas<br />
och Karin Svedlund:<br />
– Människohandel<br />
prioriterades inte<br />
i polisarbetet<br />
De två poliserna Cajsa Ojakangas och Karin Svedlund har<br />
under de senaste tiotal åren samlat på sig mycket erfarenhet<br />
av arbete med sexuell människohandel. De har gjort tillslag<br />
mot lägenhetsbordeller efter långa perioder av spaning och<br />
mött många unga kvinnor med olika bakgrund som tagits till<br />
Sverige för att arbeta på dessa bordeller.<br />
Inom polisen har arbetet med dessa kvinnor utvecklats<br />
under åren. När de första tillslagen gjordes fanns förstås inte<br />
den erfarenhet och kunskap som finns idag.<br />
I början gick polisen in aktivt i att leta efter skyddat<br />
boende för dessa kvinnor.<br />
– Vi fick ringa runt för att hitta boenden som ville ta emot<br />
kvinnorna, men det var svårt att få plats för dem. Vid den<br />
tiden var <strong>UKV</strong> de enda som tog emot de här kvinnorna. På<br />
andra boenden menade de till exempel att det fanns en risk<br />
att dessa kvinnor skulle förleda de andra kvinnorna som<br />
bodde hos dem, till prostitution.<br />
På grund av att polisen till en början var inblandad i att<br />
ordna boende så användes det emot dem vid rättegångar.<br />
Hallickarnas försvarsadvokater anklagade dem för att ha<br />
gjort vittnena partiska. Försvaret hävdade att polisen ordnat<br />
lyxboenden och lovat uppehållstillstånd för kvinnorna i<br />
utbyte mot deras vittnesmål.<br />
Samarbetspartner:<br />
POLISEN<br />
Det är efter polisens tillslag mot<br />
en bordell eller liknande som<br />
kvinnorna placeras hos <strong>UKV</strong>.<br />
Polisen behöver också vittneshjälp<br />
från kvinnorna i den rättsprocess<br />
som följer efter tillslaget.<br />
– Ur vårt perspektiv är det bäst om vi kan hållas helt utanför<br />
boendet, säger poliserna Cajsa och Karin.<br />
Numera är det inte heller polisen som ansvarar för detta,<br />
utan socialtjänsten.<br />
Många diskussioner<br />
Samarbetet med socialtjänsten kring de här situationerna var<br />
inte helt lätt till en början. Poliserna upplevde att det fanns<br />
mycket liten kunskap hos socialtjänsten om kvinnorna och<br />
vad socialtjänsten skulle bistå med. Det ledde till många<br />
diskussioner mellan de olika parterna, bland annat kring<br />
ekonomi. ”Om vi betalar för den kvinnan så kanske vi måste<br />
prioritera så att en femåring inte får den hjälp som han eller<br />
hon behöver”, är exempel på en kommentar de fått höra.<br />
Under tiden som kvinnorna bor på <strong>UKV</strong> har de beviljats<br />
ett tillfälligt uppehållstillstånd för att de är vittnespersoner<br />
i en rättsprocess. Polisen har därför också mycket kontakt<br />
med Migrationsverket. Ofta kan det handla om att polisen<br />
behöver mer tid för att hinna förhöra kvinnorna innan de ska<br />
skickas tillbaka till sina hemländer.<br />
– Tidigare hände det att vi tryckte på för att vissa ärenden<br />
skulle hamna längst ner i högen på handläggarnas skrivbord<br />
på Migrationsverket, för att vinna tid.
Även om polisen inte längre har ansvar för att ordna ett skyddat<br />
boende för kvinnorna, så är boendet viktigt för dem.<br />
– Det är oerhört angeläget att kvinnorna har det så bra<br />
som möjligt på det skyddade boendet och att de kan känna<br />
sig trygga. Ur vårt perspektiv är det viktigt att det skapas bra<br />
förutsättningar inför förhören. Det blir lättare att hålla förhör<br />
om kvinnorna har det bra och mår okej när vi kommer för<br />
att träffa dem.<br />
I början var personal från <strong>UKV</strong> ofta med vid polisförhör.<br />
Polisen såg det som en fördel att personalen kunde följa med<br />
i processen på ett annat sätt, då de var med på förhören. När<br />
kvinnorna senare fick målsägarbiträden var det inte längre<br />
aktuellt att personal från <strong>UKV</strong> skulle närvara vid förhör.<br />
Felaktiga föreställningar<br />
Förhören med kvinnorna beskriver Karin och Cajsa som<br />
mycket svåra, svårare än många andra sorters förhör. Tidigare<br />
fanns det en föreställning inom polisen att kvinnor i<br />
prostitution alltid skulle förhöras av män, inte av kvinnliga<br />
poliser. Föreställningen handlade om att kvinnorna skulle<br />
kunna provoceras av att utredas av till synes ”lyckade” kvinnor,<br />
eftersom kvinnorna själva hade ”misslyckats”. Detta<br />
skulle alltså kunna försvåra en förhörssituation. Karin och<br />
Cajsas erfarenhet visar att det inte stämde, de uppfattade att<br />
kvinnorna upplevde det tryggare med kvinnliga poliser.<br />
– Jag klär mig medvetet på ett ”ofarligt” sätt inför de här<br />
förhören, berättar Karin. Jag väljer att till exempel sätta på<br />
mig en säckig ylletröja och inga strikta tjänstemannakläder<br />
för att underlätta mötet och tona ner de olika rollerna.<br />
Det visade sig snarare vara så att kvinnorna var duktiga på<br />
att manipulera män.<br />
– Man skulle nästan kunna säga att de var ”präglade” på att<br />
läsa av män. Kvinnorna hade varit tvungna att lära sig att läsa<br />
av de kunder de mött och hade ungefär fem sekunder på sig<br />
att skaffa sig en uppfattning om den människa de har framför<br />
sig. Är denna person farlig eller inte? Vad vill han ha?<br />
Om kvinnan upplevde mannen som farlig hade hon lärt<br />
sig att klara sig ur situationen genom manipulation. Om hon<br />
reagerade direkt och instinktivt kunde situationen bli än farligare,<br />
t ex om hon visade sig rädd, skrek eller sprang sin väg.<br />
Hon måste därför vara oerhört påhittig och uppfinningsrik i<br />
att hitta andra sätt att klara sig undan faror.<br />
– De här förhören skiljde sig från andra förhör i och med<br />
att de blev mer terapeutiska i sin karaktär, berättar Karin och<br />
Cajsa. Kvinnorna verkade bära på mycket skuld och skam, de<br />
skämdes och hade svårt att tala om vad de varit med om.<br />
Karin utvecklade en metod att rulla sin kontorsstol snett<br />
bakom kvinnan, så att deras blickar inte behövde mötas, hon<br />
märkte att det underlättade för kvinnorna att kunna berätta.<br />
Förhören blev ofta mycket detaljrika, bland annat för att<br />
åklagaren behövde ha många detaljer för att underlätta en<br />
fällande dom. Det saknades ofta teknisk bevisning och då<br />
blev kvinnornas berättelser extra viktiga. Karin beskriver att<br />
de kvinnor som verkligen hade varit utsatta för människohandel<br />
ofta gav mycket detaljrika berättelser.<br />
– Det är lätt att skilja på när någon hittar på eller talar sanning.<br />
Icke trovärdiga berättelser saknar detaljer.<br />
“Får skylla sig själva”<br />
Förhören krävde mycket av de poliser som höll i dem. I<br />
efterhand kan de se att de hade behövt avlastningssamtal<br />
efteråt, men det var aldrig aktuellt. I och med att förhören<br />
blev så detaljrika så kunde också varje förhör ta väldigt lång<br />
tid och pågå under en lång tidsperiod, vilket Karin och Cajsa<br />
inte fick någon förståelse för av sin chef. Överlag så upplevde<br />
de inte att de hade stöd av sin chef i att de prioriterade dessa<br />
ärenden. Vid den tidpunkten då Karin och Cajsa började<br />
arbeta med människohandel var denna kriminalitet relativt<br />
ny, det vill säga att den inte var uppmärksammad i samhället<br />
och inte inom polisen.<br />
– Vår teori är att det finns många hierarkiska strukturer<br />
inom polisen och att man inom dessa har svårt för att anamma<br />
ny brottslighet, säger Cajsa och Karin. En konsekvens<br />
av detta blir att det tar lång tid för organisationen att ta till<br />
sig nya fenomen och förändra sig utifrån det. Dessa kvinnor<br />
prioriterades inte i det totala polisarbetet.<br />
31
Vid ett tillfälle möttes Karin av sin chefs kommentar när<br />
hon kom ut efter ett långt förhör; ”Ska det ta så lång tid att<br />
förhöra en jävla hora?”. ”De får väl skylla sig själva” var<br />
andra omdömen som fälldes gällande kvinnor utsatta för<br />
sexuell människohandel.<br />
Karin och Cajsa kan se det etiska dilemmat med att polisen<br />
spanar på en misstänkt bordell under flera månader, medan<br />
kvinnorna fortsätter att utnyttjas mitt framför ögonen på<br />
dem. Det finns också ett etiskt dilemma med att kvinnorna<br />
”behövs” som vittnen i en rättegång och när de har vittnat<br />
och gjort sin del, så är det som återstår att återvända till en<br />
oftast fortsatt destruktiv miljö.<br />
“<br />
Dubbla offer<br />
Karin och Cajsa menar att det finns oerhört många olika<br />
föreställningar om dessa kvinnor, men i verkligheten finns<br />
det inga typiska brottsoffer. Det som skiljer denna grupp från<br />
andra brottsoffer är att de är dubbla offer. De tillhör ofta en<br />
minoritetsgrupp och har redan en svår situation i sitt hemland.<br />
Gemensamma nämnare är att de ofta har ett bristfälligt<br />
<strong>UKV</strong>:s reflektioner<br />
Under de första åren då vi kom i kontakt med den här<br />
problematiken hade vi ett betydligt tätare samarbete med<br />
polisen än vi har idag. Det var mer fokus på rättegångarna<br />
då och personalen på <strong>UKV</strong> var mer inblandade i dem. Vi<br />
satt ofta med på förhören, vilket var positivt, eftersom det<br />
alltid är bra att ha så mycket in<strong>format</strong>ion om kvinnans<br />
situation som möjligt. Det är förutsättningen för att vi ska<br />
kunna ge det stöd som behövs. Vi håller förstås fortfarande<br />
kontakt med polisen, men numera ges inte så mycket<br />
in<strong>format</strong>ion från deras sida.<br />
Ibland uppstod situationer av “utpressningskaraktär”<br />
eftersom polisen hade kvinnornas pass. Kvinnorna var kluvna<br />
till att lämna vittnesuppgifter, samtidigt som de helst<br />
32<br />
socialt nätverk, att de sällan har haft någon som tagit hand<br />
om dem när de växte upp. Många har varit gatubarn.<br />
– Jag kommer ihåg en kvinna som knappt kunde skriva sitt<br />
eget namn, säger Karin.<br />
Denna ursprungssituation ligger ofta till grund för att de<br />
blir ett ”lättare byte” inom människohandeln. Ofta har de<br />
varit utsatta redan innan de ”rekryterats” av hallickarna.<br />
I förhören som poliserna gjort med hallickarna, kallade de<br />
vissa kvinnor för ”smutsig flicka”. Det var kvinnor som redan<br />
innan de fångades upp av hallickarna hade varit utsatta för<br />
övergrepp. En kvinna som de kallade ”smutsig flicka” hade<br />
tidigt blivit sexuellt utnyttjad av sin styvfar och sedan av flera<br />
män i hennes hemkvarter. Den man som lurade henne till<br />
Sverige hade vuxit upp i samma kvarter.<br />
De flesta människohandelsoffer vill, trots en svår bak grund,<br />
tillbaka till sina hemländer. För dem är inte Sverige förknippat<br />
med något positivt, och därför vill de återvända hem.<br />
– Dessa kvinnor är inga ”gulliga”, ”rosiga” brottsoffer. De är<br />
överlevare, betonar Cajsa och Karin.<br />
av allt ville återvända hem. Polisen å sin sida var i behov av så<br />
omfattande vittnesmål som möjligt. Vi har funderat mycket<br />
på hur vi ska förhålla oss till detta. Vår upp gift är att ställa oss<br />
på kvinnornas sida, men det är inte lätt att ifrågasätta polisens<br />
arbetssätt och vi kunde säkert ha varit mer pådrivande i det.<br />
Två etiska dilemman nämns i artikeln. Dels att använda<br />
dessa kvinnor som vittnen i en rättegång och ge dem mycket<br />
stöd och hjälp så länge det pågår, för att sedan “strypa” resurserna<br />
och möjligheten att stanna när rättegången är över. Dels<br />
polisens vetskap om hur unga kvinnor far illa under tiden<br />
som de spanar på en misstänkt bordell utan att ingripa. Det<br />
är dilemman som bör diskuteras – även om det inte är lätt att<br />
hitta lösningar för att undvika dem.
Jonas Flinck, Prostitutionsenheten:<br />
– Behovet av skyddat<br />
boende för de här<br />
kvinnorna har minskat<br />
Jonas Flinck arbetar som socialsekreterare på Prostitutionsenheten<br />
i Stockholm. Det är en unik enhet. som under ett<br />
och samma tak erbjuder rådgivning, samtals behandling och<br />
medicinsk rådgivning bland annat till personer som har utsatts<br />
för människohandel för sexuella ändamål. Det är sedan<br />
några år tillbaka Jonas och hans kollegors uppgift att ordna<br />
skyddat boende för dessa kvinnor efter ett polistillslag.<br />
Enligt polisen är det ungefär samma antal kvinnor som<br />
de kommit i kontakt med gällande sexuell människohandel<br />
under de senaste åren som tidigare. Trots detta är det färre<br />
kvinnor som placeras på skyddat boende nu.<br />
– En av anledningarna är att hotbilden mot kvinnorna<br />
generellt minskat och att man av den anledningen inte är i<br />
behov av skyddat boende. En annan anledning är att polisen<br />
på senare tid haft fler ärenden med svenska kvinnor/flickor<br />
och i denna grupp finns inte samma behov av skyddat<br />
boende, eftersom det finns ett större skyddsnät, säger Jonas.<br />
Hem så snabbt som möjligt<br />
Boendetiderna har också minskat och polisens erfarenhet<br />
är att kvinnorna själva väljer att åka tillbaka till sina hemländer<br />
så snabbt som möjligt. Polisen har också utvecklat sitt<br />
utredningsarbete under åren, vilket kan tänkas innebära att<br />
behovet från polisens sida att kvinnorna stannar under en<br />
längre tid i Sverige, har minskat.<br />
Samarbetspartner:<br />
PROSTITUTIONS ENHETEN<br />
Prostitutionsenheten finns med när<br />
polisen gör tillslag mot en misstänkt<br />
bordell, ordnar med det skyddade<br />
boendet och erbjuder stöd till de<br />
drabbade kvinnorna.<br />
– Min bild är att det är ganska tydligt att hallickarna idag<br />
använder sig av mindre våld och hot om våld, säger Jonas. I<br />
större utsträckning ges kvinnorna ett förslag eller erbjudande<br />
om att åka till Sverige för att prostituera sig. De får själva<br />
organisera sin resa och sitt boende för att ett mindre juridiskt<br />
ansvar ska läggas på hallicken.<br />
Jonas tror inte det skett någon förändring med kvinnorna<br />
om man tittar på dem psykosocialt. Han tror att det är<br />
samma kvinnor som tidigare, med upplevelser av traumatiserande<br />
händelser som har <strong>format</strong> deras liv.<br />
– Men hallickarna lägger större ansvar på kvinnorna. Det<br />
är en tydligare delaktighet från kvinnornas sida.<br />
Boendet ska stå för det goda<br />
När det gäller samarbetet med det skyddade boendet tycker<br />
Jonas att det är viktigt med kontinuerliga möten mellan<br />
inblandade parter.<br />
– Det ska finns ett samarbete med tydlighet i fördelning av<br />
arbetsuppgifter och ansvar. Vad dessa består i kan se olika ut<br />
mellan olika ärenden, men det är viktigt att man pratar om<br />
det varje gång.<br />
Jonas menar att den viktigaste rollen ett skyddat boende<br />
har är att skapa en känsla av trygghet och säkerhet och att<br />
försöka bygga upp en relation med varje kvinna.<br />
– Boendet måste få stå för det goda och inte belastas<br />
med negativa aktiviteter.<br />
33
34<br />
Socialsekreterare Katja Eriksson:<br />
– Vi måste bli bättre på att<br />
involvera kvinnorna i det<br />
som händer omkring dem<br />
När de första fallen av sexuell människohandel dök upp<br />
i Sverige, saknades det helt rutiner för hur socialtjänsten<br />
skulle arbeta med de utsatta kvinnorna.<br />
– Det fanns ingen erfarenhet och samlad bild att utgå<br />
ifrån. Oklarheterna var stora och det ledde till många<br />
frågor: Vad skulle socialtjänsten göra? Vilka föreställningar<br />
finns och vem ska göra vad?<br />
Det menar Katja Eriksson, socialsekreterare som samarbetat<br />
med <strong>UKV</strong> i ett fall av sexuell människohandel.<br />
Erfarenheterna som Katja fick med sig har gett henne en<br />
ny inblick i samarbetet med polisen och Migrationsverket.<br />
Nästa gång kommer hon att ha en helt annan kunskap om<br />
hur det går till i de här fallen. Erfarenheterna är viktiga<br />
att ha med sig för att hela tiden förbättra socialtjänstens<br />
insatser för de här kvinnorna.<br />
Lugn och ro<br />
Det som först och främst låg på Katjas ansvar när det gällde<br />
den här utsatta kvinnan var boendet. Den unga kvinnan<br />
måste fort få lugn och ro. Under boendetiden kom det sedan<br />
upp behov hos kvinnan som gällde hennes hälsa och att få<br />
bearbeta det hon varit med om.<br />
Samarbetspartner:<br />
SOCIALTJÄNSTEN<br />
Det är socialtjänsten i den kommun<br />
eller stadsdel där kvinnan påträffas<br />
som ansvarar för att ge henne ekonomiskt<br />
bistånd till skyddat boende.<br />
– Hon var så ung, så utsatt och hade så lite kunskap om den<br />
situation hon befann sig i, minns Katja. Det väckte många<br />
frågor hos mig: Vad var hennes egen tolkning av händelserna?<br />
Hur såg hennes liv och hennes berättelse ut? I slutet när hon<br />
åkte iväg till ett annat land blev frågorna ännu fler. Hon hade<br />
blivit så utnyttjad av män, blivit fråntagen sitt värde. Vad<br />
skulle hända nu?<br />
När Katja ser tillbaka på tiden då kvinnan bodde på <strong>UKV</strong><br />
önskar hon att hon hade kunnat ge kvinnan mer löpande och<br />
tydlig in<strong>format</strong>ion om vad som skedde, eftersom kvinnan befann<br />
sig i kris. Troligtvis hade det gett Katja en bättre kontakt<br />
med kvinnan.<br />
– Jag önskar också att vi hade talat mer om återvändandet<br />
till hemlandet under boendetiden, säger Katja. Det hade nog<br />
kunnat förberedas bättre tillsammans med kvinnan.<br />
Hallicken ger bilden av Sverige<br />
Katja ser en dubbel utsatthet hos dessa kvinnor – att vara<br />
prostituerad och att vara från ett annat land. Den kunskap<br />
som man har om ett nytt land får man oftast genom sina<br />
närmaste och den wblir till sanning. De här kvinnorna får<br />
sin bild av det svenska samhället av sina hallickar.
– Har man varit ett tag i en situation så lär man sig att<br />
bemästra den, nästan oavsett hur svår den är, tror Katja. Det<br />
är därför det kan uppstå bindningar mellan hallickarna och<br />
kvinnan.<br />
Avstånd<br />
En lärdom som Katja vill dela med sig av för att förbättra<br />
för kvinnorna i den här situationen framöver är att sträva<br />
efter att ta med kvinnan själv i processen på ett helt annat<br />
sätt. Hon menar att det tydligare borde ha klargjorts för<br />
kvinnan vem som gör vad, de olika rollerna i det professionella<br />
nätverket.<br />
– Det handlade om kvinnans liv, men hon befann sig ofta på<br />
avstånd från allt arbete som pågick. Det var svårigheter för<br />
henne både på grund av språket och på grund av att det inte<br />
är enkelt att tala med myndighetspersoner, det är säkert extra<br />
svårt i ett främmande land.<br />
35
36<br />
Socialsekreterare Linda Östman och Ewa Nillgård:<br />
– Det är frustrerande att inte<br />
kunna hjälpa till på längre sikt<br />
Linda Östman och Ewa Nillgård arbetar båda som socialsekreterare.<br />
De har varit handläggare för några kvinnor<br />
utsatta för sexuell människohandel. De arbetsuppgifter som<br />
det inneburit har varit att ordna skyddat boende samt besluta<br />
om ekonomiskt bistånd.<br />
– Denna grupp av kvinnor är oerhört utsatta, beskriver<br />
Linda. De har ofta inte någon annan länk till samhället än<br />
genom sina egna kontakter. De vet inte vart de kan vända sig,<br />
de vet inte sina rättigheter, kan ofta inte språket, etc. När de<br />
dessutom riskerar att få återvända till sitt hemland (under<br />
förutsättning att de inte är EUmedborgare) för att de inte<br />
kan få uppehållstillstånd, kan man förstå att de inte alltid<br />
ställer sig öppna till att lämna in<strong>format</strong>ion om sin situation.<br />
Snabba beslut<br />
Både Linda och Ewa har upplevt känslor av ilska och frustration<br />
när de jobbat med dessa kvinnor. Ilska över hur kvinnorna<br />
utnyttjas för vidriga syften och frustration över att det<br />
inte funnits möjlighet att hjälpa till på längre sikt.<br />
Det som skiljer arbetet med dessa kvinnor jämfört med andra<br />
grupper är att det blir ett mer akut och direkt ingripande,<br />
menar Linda, lite som arbetet med våld i nära relationer.<br />
Kvinnorna har behov av snabba och täta kontakter med det<br />
professionella nätverket.<br />
– Det kändes på sätt och vis inte som något direkt ”arbete”<br />
eftersom jag aldrig träffade kvinnorna, säger Ewa.<br />
Det är tyvärr inget ovanligt. Akuta ingripanden och snabba<br />
beslut innebär ofta att socialtjänsten inte möter kvinnorna<br />
personligen. Socialtjänsten riskerar att bli ytterligare en i<br />
raden av personer och myndigheter som beslutar över kvinnornas<br />
huvuden. Även om det är i gott syfte.<br />
– Det kan vara svårt att förklara hur systemet i Sverige<br />
fungerar om de inte har någon skolbakgrund eller kunskap<br />
eller inte litar på vad ”byråkrater” säger.<br />
Samordningen måste fungera<br />
När det gäller samarbetet med <strong>UKV</strong> eller andra skyddade<br />
boenden poängterar Linda och Ewa att det är viktigt ur socialtjänstens<br />
perspektiv att in<strong>format</strong>ionen gällande kvinnan<br />
blir tydlig för alla inblandade parter, både för boendet och<br />
socialtjänsten.<br />
– Samordningen måste fungera innan in<strong>format</strong>ion lämnas<br />
till den person som det rör. Det behövs för att undvika missförstånd,<br />
för högt ställda förväntningar etc. Att socialtjänsten<br />
kontaktas så snart något av vikt inträffar som rör personen<br />
eller boendet är också viktigt.<br />
De andra aktörer som Linda hade kontakt med i de här<br />
fallen var handläggande polis, socialtjänstens samordnare<br />
hos Prostitutionsenheten och Migrationsverket.<br />
– Samarbetet flöt på bra eftersom alla visste sina arbetsuppgifter.<br />
Dessutom hade de personer som jag hade kontakt<br />
med erfarenhet av denna typ av ärenden sedan tidigare, vilket<br />
gjorde att jag fick inhämta in<strong>format</strong>ion från dem. Det var bra<br />
eftersom jag saknade den erfarenheten själv, säger Linda.
<strong>UKV</strong>:s reflektioner<br />
“Våra erfarenheterna bekräftar bilden som socialsekreteraren Katja Eriksson ger av att det<br />
funnits stora oklarheter i vad som är socialtjänstens roll i arbetet med kvinnor utsatta för<br />
sexuell människohandel.<br />
Ett konkret exempel på detta är när en 18årig kvinna kom till <strong>UKV</strong> efter att ha vittnat<br />
i en rätte gång och därefter inte vågade återvända till sitt hemland. Det uppstod stora<br />
oklarheter om vilken stadsdel eller kommun som var ansvarig för att ge henne bistånd i<br />
form av skyddat boende. Hon bollades mellan det område som <strong>UKV</strong> låg i, det område där<br />
bordellen låg och det område där hon blivit utsatt för en våldtäkt. <strong>UKV</strong> ville då få veta vem<br />
som var ansvarig och socialtjänsten fick vända sig till en jurist på Länsstyrelsen för att få<br />
veta vad som gällde. I detta fall blev det den social tjänst som geografiskt fanns där <strong>UKV</strong><br />
låg, som bedömdes som ansvarig.<br />
Det var mycket arbete med att ringa och söka socialtjänsten i början, när de första fallen<br />
dök upp. Det konkreta samarbetet skedde med polisen och det kom mycket sällan socialsekreterare<br />
på besök för att träffa kvinnorna. Intrycket blev att de inte hade så stort intresse<br />
för kvinnan. Socialsekreterarna var oftast väldigt osynliga och det kändes ibland som att de<br />
motvilligt stod för notan, att detta inte var något som skulle hamna på ”deras bord”.<br />
De korta boendetiderna kan också vara en förklaring till att socialtjänsten inte blev så<br />
inblandade, något som också berörs i intervjun med socialsekreterarna Linda Östman och<br />
Ewa Nillgård. Det kanske också var ovissheten gällande hur många dygn det skulle bli, var<br />
det någon idé alls att träffa kvinnorna? I praktiken blev det mer som att <strong>UKV</strong> jobbade på<br />
uppdrag av polisen. När uppdragen inte är tydliga kan konsekvensen lätt bli att boendet<br />
”uppfinner” sina egna uppdrag, behoven är så stora och det är svårt att inte gå in i dem.<br />
Det hade varit önskvärt att socialtjänsten hade träffat kvinnorna mera, lyssnat på dem och<br />
givit <strong>UKV</strong> ett uppdrag utifrån det. Socialtjänsten och boendet skulle ha samarbetat mera,<br />
<strong>UKV</strong> tog på sig rollen av att vara både boende och socialtjänst.<br />
<strong>UKV</strong> instämmer också i Katja Erikssons tankar kring att börja tala om återvändandet<br />
mycket tidigare under boendetiden. Svårigheten är att kvinnan ofta är i en akut krissituation<br />
och befinner sig mest här och nu. Dock är vår erfarenhet att tankar på återvändandet<br />
hela tiden är närvarande hos kvinnan, naturligtvis mer eller mindre beroende på<br />
hennes situation.<br />
Under de senaste åren har socialtjänstens handläggarfunktion för dessa kvinnor, alltmer<br />
lagts över på en socialsekreterare på Prostitutionsenheten. Den personen fungerar i praktiken<br />
som kvinnans handläggare och den ansvariga stadsdelen eller kommunen står endast<br />
för det ekonomiska biståndet i form av skyddat boende.<br />
37
38<br />
Att återvända hem<br />
Sveriges ansvar för kvinnor som fallit offer för<br />
människohandel sträcker sig längre än enbart<br />
för den tid kvinnan vistas i Sverige. När kvinnan<br />
väljer, eller tvingas, att återvända till sitt hemland<br />
behöver hon hjälp med förberedelser och hon<br />
behöver också stöd på plats. Annars finns det risk<br />
att hon råkar illa ut igen.<br />
En av de kvinnor som <strong>UKV</strong> stöttat i återvändandet<br />
är Anna, som reste hem efter ett och ett halvt<br />
år på <strong>UKV</strong>:s skyddade boende.<br />
När Anna flyttade till <strong>UKV</strong> i början av 2002 var hon bara<br />
18 år gammal. Hon befann sig i en lägenhetsbordell i<br />
Stockholm när den sprängdes av polisen och nu var hon,<br />
som offer för människohandel och tvingad in i prostitution,<br />
ett viktigt vittne i den kommande rättegången.<br />
Direkt efter att bordellen sprängts hamnade Anna på en<br />
flyktingsluss där hon vantrivdes och mådde väldigt dåligt.<br />
Polisen insåg att Anna behövde få bo någonstans där hon<br />
kunde få mer stöd inför och under den kommande rättegången,<br />
så de valde att bekosta boendet på <strong>UKV</strong> eftersom<br />
de sociala myndigheterna inte ville betala.<br />
Anna blev kvar längre än planerat på <strong>UKV</strong> eftersom<br />
rätte gångarna – som ledde till flera fällande domar – blev<br />
flera och drog ut på tiden. För att ha rätt att vistas i Sverige<br />
under den här tiden uppmanades Anna att söka asyl hos<br />
Migrationsverket. Handläggaren på Migrationsverket<br />
lovade att inget beslut skulle fattas i ärendet förrän rättegångarna<br />
var avslutade, det låg ”fryst” på begäran av<br />
polisen. Med hjälp av Migrationsverket fick Anna möjlighet<br />
att studera svenska under den här tiden och hon fick<br />
också praktikplats i en butik. Svenskundervisningen och<br />
praktiken betydde mycket för Anna. Hon mådde bra av att<br />
ha något betydelsefullt att göra på dagarna.<br />
Anna funderade mycket på om hon skulle fullfölja sin<br />
asylansökan. Från olika håll fick hon höra att möjligheten<br />
för henne att få asyl i Sverige var mycket liten eftersom hon<br />
kom från ett baltiskt land. Hennes största chans att få stanna<br />
i Sverige skulle vara grundad på humanitära skäl. Hon skulle<br />
då bli ett pilotfall eftersom ingen tydlig lagstiftning om<br />
möjlighet till uppehållstillstånd för kvinnor i hennes situation<br />
fanns. När rättegångarna var över bekostade polisen<br />
boendet på <strong>UKV</strong> i ytterligare fem veckor.<br />
Anna var sedan hänvisad till en flyktingförläggning,<br />
efter som det är det enda slags boende Migrationsverket kan<br />
erbjuda en asylsökande. Annas negativa minnen från vistelsen<br />
på flyktingslussen och hennes hemlängtan till sina anhöriga<br />
bidrog till att hon till slut bestämde sig för att resa tillbaka<br />
hem sommaren 2003, efter ett och ett halvt år på <strong>UKV</strong>.<br />
Många praktiska förberedelser<br />
Nu började förberedelserna för att göra återvändandet hem<br />
möjligt. <strong>UKV</strong> fanns där för Anna som behövde mycket praktiskt<br />
och mentalt stöd för att ordna pass, pengar, boende osv.<br />
Liksom många andra i hennes situation hade Anna blivit<br />
berövad sitt pass av de män som kontrollerade henne. För att<br />
kunna resa hem måste hon via sin ambassad få ett tillfälligt<br />
pass. Kontakten med ambassaden upplevde hon som svår.<br />
Frågorna var många. Bland annat undrade de hur hon kunnat<br />
vistas i Sverige så lång tid utan uppehålls tillstånd och vad<br />
hon gjort här. Anna ville inte berätta sin historia för ambassadpersonalen,<br />
så situationen blev väldigt jobbig för henne.<br />
Till slut blev hon i alla fall beviljad ett tillfälligt pass så att<br />
hon kunde resa tillbaka hem.
– Mannen på ambassaden som intervjuade henne var<br />
inte så trevlig, berättar Annas kontaktperson på <strong>UKV</strong>,<br />
som var djupt engagerad i alla förberedelser inför Annas<br />
hemresa. Han ställde många misstänksamma frågor till<br />
Anna. Situationen blev knepig, eftersom hon av säkerhets-<br />
och integritetsskäl inte skulle och ville berätta vad hon<br />
varit med om och gjort i Sverige. De pratade på Annas<br />
språk, vilket gjorde att jag hade svårt att förstå riktigt<br />
vad som hände. Ett tag trodde jag nästan inte att hon<br />
skulle få något pass. Jag skulle önska att polisen med sina<br />
kontakter kunde ordna ett pass på ett smidigare sätt.<br />
Anna vågade inte flytta till landets huvudstad. Hon var rädd<br />
för att vänner till de dömda brottslingarna skulle hitta henne<br />
och hämnas. Den egna familjen var inte heller ett alternativ<br />
att flytta till, eftersom Anna kommer från väldigt trasiga<br />
hemförhållanden. Genom en organisation i Annas hemland,<br />
som stödjer offer för människohandel, fick Anna numret till<br />
ett stödcenter i en mindre stad. Där skulle hon få bo, med<br />
tillgång till stöttande personal. Migrations verket lovade att<br />
betala för resan för Anna och även för två ur personalen på<br />
<strong>UKV</strong> som skulle följa med och hjälpa Anna till rätta. Det<br />
gjorde att den kommande resan kändes lättare för Anna och<br />
från <strong>UKV</strong>:s sida kändes det bra att Anna inte skulle behöva<br />
åka ensam och att få göra en ordentlig överlämning till det<br />
nya stödboendet.<br />
– Vi ville vara två som åkte med. Det kändes tryggare<br />
eftersom resan innehöll många praktiska arrangemang.<br />
Vi upplevde också att det fanns en hotbild mot Anna<br />
även om den inte hade uttalats från polisen. Dessutom<br />
kändes det bra att vara fyra ögon och öron i mötet med<br />
personal på det nya boendet.<br />
Innan resan behövde också ekonomin ordnas för Anna.<br />
Enligt uppgift på telefon med personal på stödboendet skulle<br />
detta vara gratis de två första veckorna och sedan kosta cirka<br />
100 kronor per dag. Anna väntade i det läget besked från<br />
Brottsoffermyndigheten om det skadestånd som hon hade<br />
blivit tilldömd, men hon visste varken hur mycket pengar det<br />
handlade om eller när hon skulle få tillgång till dem. Några<br />
andra pengar hade inte Anna, men stödboendet gick med på<br />
att få betalt i efterskott.<br />
<strong>UKV</strong> ansåg att det var orimligt att Anna skulle behöva<br />
betala för sitt stödboende själv. Hon borde få använda<br />
pengarna från sitt skadestånd till att investera i sin framtid.<br />
De vände sig därför till sin kontaktperson på Regeringskansliet.<br />
Handläggaren kontaktade myndig heterna i Annas<br />
hemland. Det visade sig att stödboendet redan fått pengar<br />
för att täcka kostnaderna för deras verksamhet och att hela<br />
vistelsen där skulle vara gratis.<br />
– Sedan ringde de från boendet och lät upprörda och<br />
undrade vad vi hade fått det ifrån att det skulle kosta<br />
något. Jag antar att de kanske blivit kontaktade av<br />
myndigheterna där. Jag nämnde mitt samtal med en av<br />
personalen och den uppgift jag fått av henne. Det kändes<br />
som om de inte riktigt trodde mig. Så här i efterhand<br />
undrar jag om kvinnan som sade till mig på telefon att<br />
det skulle kosta försökte lura till sig pengar. Jag har ingen<br />
aning, men rörigt och tråkigt blev det.<br />
Anna hade inga fickpengar inför hemresan. Det saknas tydliga<br />
riktlinjer kring detta i Sverige. Enligt stödboendet som<br />
Anna var på väg till finns ingen socialtjänst eller liknande i<br />
hemlandet, så Anna hade ingen möjlighet att få ekonomiskt<br />
bistånd där för boende eller mat. Det slutade med att Annas<br />
39
40<br />
ena kontaktperson startade en privat insamling bland sina<br />
vänner för att ge Anna lite egna fickpengar i början.<br />
Annas skadestånd blev så småningom klart att betalas<br />
ut. Eftersom Anna saknade de fyra sista siffrorna i sitt<br />
personnummer hade hon inte rätt att öppna ett bankkonto<br />
i Sverige. Anna blev varnad av polis och advokat för att åka<br />
hem med så mycket pengar på fickan. För att hitta en snabb<br />
lösning innan Anna reste iväg öppnade <strong>UKV</strong> ett konto,<br />
med en fullmakt från Anna till Brottsoffermyndigheten om<br />
att skadeståndet skulle sättas in på det kontot. Pengar har<br />
sedan, på Annas begäran, förts över från <strong>UKV</strong>:s konto<br />
i Sverige till ett konto som Anna öppnat i sitt hemland.<br />
Resan hem<br />
Till slut var alla förberedelser klara och resan hem kunde<br />
börja för Anna. Resan började i god stämning och Anna<br />
var på gott humör. Precis som livet på <strong>UKV</strong> hade <strong>ned</strong>resan<br />
en positiv känsla av ”här och nu”. Båten – som snarare var<br />
en fraktbåt än en passagerarbåt – var ganska sjabbig, men<br />
Anna och hennes medföljare fick båtens finaste hytt.<br />
– Jag kände mig som en slags vakt på båten, minns en<br />
av kontaktpersonerna. Inte för Annas säkerhet, för jag<br />
var inte rädd alls under resan, men för att hon hade<br />
så lätt att få kontakt med män. Hela båten var full av<br />
män och jag ville skydda henne från alla deras blickar.<br />
Alla Annas erfarenheter av män handlade om utnyttjande<br />
och utsatthet. Hennes perspektiv på vad man kan förvänta<br />
sig i en bra, jämlik relation var helt förvridet. Personalen på<br />
<strong>UKV</strong> reflekterar över att även de kan ha påverkats av hennes<br />
tidigare historia. I ljuset av hur Anna utnyttjats av hallickar,<br />
sexköpare och ett flertal män som hon kallade sina pojkvänner,<br />
kan de i efterhand se att de tyckte att det var ganska<br />
okej att Anna hade en svensk pojkvän, som var gift och<br />
hade barn, ”han var i alla fall bättre än alla de andra”.<br />
– Vi bortsåg omedvetet från att han hade familj. Vi<br />
ville se att Anna var på väg åt rätt håll och hade blivit<br />
hjälpt av oss på <strong>UKV</strong>. Ville så gärna se det positiva.<br />
Bilden av sexköparen kan så lätt bli stereotyp. Den svenske<br />
pojkvännen passade inte in i den bilden.<br />
Om själva resan hade skett i positiv stämning, så blev känslorna<br />
desto jobbigare när de kom fram. De hade kommit till<br />
ett uppenbart mycket fattigare land än Sverige och standarden<br />
på stödboendet var betydligt sämre än på <strong>UKV</strong>.<br />
–Vi blev mötta av personalen på boendet. De verkade<br />
snälla, men dämpade. Det var något jag reflekterade<br />
över hela dagen som vi var där, att de var så lågmälda.<br />
De verkade nästan blyga och inte särskilt varma och<br />
glada, men däremot var de ju vänliga. Anna blev också<br />
mer dämpad när vi kom dit, vilket förstås påverkade oss<br />
också. Kanske blev det först då verkligt för henne att vi<br />
snart skulle åka därifrån och hon skulle vara kvar.<br />
<strong>UKV</strong>:s personal följde med Anna in på hennes nya rum och<br />
hjälpte henne att installera sig. En av kontaktpersonerna hade<br />
med sig ett hjärta i trä som hon ställde på nattduks bordet.<br />
Anna var <strong>ned</strong>stämd och tyst. Huset var tomt och kändes öde.<br />
På nätterna fanns ingen personal på boendet. <strong>UKV</strong>:s personal<br />
uppfattade boendet som okej, om än inte fantastiskt.<br />
Förmodligen var det det bästa de hade att erbjuda. Personalen<br />
som tog emot talade varmt om sin arbetsmetod som<br />
handlade om att återförena flickor och unga kvinnor med<br />
sina familjer. I Annas fall kändes det inte helt bra med tanke<br />
på hennes hemsituation.<br />
– När vi väl skulle åka blev Anna väldigt ledsen. Hon<br />
grät på ett sätt som jag inte sett henne göra under hela<br />
tiden på <strong>UKV</strong>. Där kunde jag ibland uppleva henne som<br />
känslomässigt avstängd, men nu kom många känslor på<br />
en gång. Det var förstås väldigt jobbigt för oss med. Det<br />
kändes som om vi övergav henne.<br />
Rätt beslut<br />
Personalen som reste med Anna till hemlandet är glada över<br />
<strong>UKV</strong>:s beslut att skicka med dem dit. Särskilt med tanke
på hur länge Anna bott på <strong>UKV</strong>, så hade det känts fel att<br />
skicka iväg henne ensam till en ny plats i landet och ett nytt<br />
stödboende. En förberedd överlämning är positivt och det<br />
är också oerhört lärorikt att få se hur andra jobbar och vad<br />
som finns utanför Sverige för de här kvinnorna eftersom<br />
återvändande till hemlandet är en viktig del i arbetet med de<br />
här kvinnorna.<br />
– En av sakerna vi funderat på efteråt är om det faktum<br />
att vi var två som reste med från <strong>UKV</strong> gjorde att Anna<br />
fick för lite utrymme. Vi var ute och åt på stan under<br />
dagen med tre ur personalen på det nya stället och på<br />
det sättet blev det mycket prat mellan <strong>UKV</strong> och dem.<br />
Vi funderar runt maktfaktorer här. Å andra sidan är<br />
vi helt överens om att det är bra att vara två utifrån<br />
<strong>UKV</strong>:s perspektiv.<br />
Efter en tid på stödboendet valde Anna att flytta hem till sin<br />
familj. Det visade sig inte vara någon bra lösning för henne.<br />
Efter ett tag fick hon dela lägenhet med en kompis. Hon<br />
började studera för att kunna arbeta på fabrik.<br />
SAKER ATT TÄNKA PÅ DÅ EN KVINNA VÄLJER ATT ÅTERVÄNDA HEM<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
•<br />
Annas skadeståndspengar har orsakat en del uppståndelse,<br />
enligt stödcentret. Brodern har troligtvis använt en del av<br />
pengarna till alkohol. Detta trots att Anna inte velat berätta<br />
att hon har pengar.<br />
För en tid sedan blev personalen på <strong>UKV</strong> mycket oroliga<br />
för Anna. Hon hade kontaktat stödcentret i hemlandet, sagt<br />
att hon hade problem och frågat om hon kunde flytta tillbaka<br />
dit igen. Det är oklart vilken sorts problem Anna hade, men<br />
den första in<strong>format</strong>ionen <strong>UKV</strong> fick från stödcentret var att<br />
några män som varit med och sålt Anna till Sverige skulle ha<br />
kontaktat henne igen. Annas mobiltelefon var ur funktion.<br />
Ett brev skickades till Annas familj om att hon skulle höra av<br />
sig till <strong>UKV</strong>, men Anna hördes inte av. <strong>UKV</strong> fick av svensk<br />
polis in<strong>format</strong>ion om att en polisanmälan endast kunde<br />
göras till polis i Annas hemland. Detta framfördes till stödcentret<br />
som kontaktade polisen i den stad där Anna bodde.<br />
De lovade att söka efter Anna. Efter några dagar kom besked<br />
om att de hade hittat henne och att hon mådde bra.<br />
Fickpengar<br />
Ett tydligt utrett betalningsansvar om kvinnan ska bo på ett stödboende eller liknande i hemlandet<br />
Möjlighet till skyddad identitet i hemlandet<br />
Polisskydd (många kvinnor är livrädda för vedergällning om de återvänder)<br />
Passhantering (finns det något enklare sätt att lösa inresetillstånd på?)<br />
Möjlighet att öppna ett konto i Sverige för att sätta in pengar från ett eventuellt skadestånd<br />
(kvinnans säkerhet kan äventyras om hon upptäcks ha ett konto med en stor summa pengar i hemlandet)<br />
Arbete eller annan sysselsättning vid ett återvändande<br />
41
Till sist<br />
<strong>UKV</strong> har på nära håll och på ett konkret<br />
sätt kommit i kontakt med området sexuell<br />
människo handel under ett tiotal år. Vi har följt<br />
förändringarna som skett och de konsekvenser<br />
det får för kvinnorna som är utsatta.<br />
En tydlig konsekvens av att boendetiderna på <strong>UKV</strong> under<br />
senare år blivit betydligt kortare är att det primära i vårt<br />
bemötande numera är att ta hand om krisens uttryck. Vår<br />
erfarenhet är att <strong>UKV</strong>:s rutiner och struktur fyller en viktig<br />
funktion när det gäller att möta kvinnor i kris. Kvinnan har<br />
tillgång till personal dygnet runt, vilket är ett viktigt stöd i<br />
krisen. Hon lämnas inte helt ensam med sina tankar och sin<br />
oro som hon annars skulle kunna vara i ett enskilt boende.<br />
Att föra samtal om och få stöd i att kunna upprätthålla<br />
rutiner kring mat, sömn och aktivitet, är oerhört viktigt i<br />
det kaos som kvinnan befinner sig i. Att någon vid sidan<br />
om kvinnan signalerar trygghet och möjlighet till samtal är<br />
en viktig faktor för hur hon kommer att kunna hantera sitt<br />
mående i nuet, men också i framtiden.<br />
Behov av ökad kommunikation<br />
Kvinnan behöver få tydlig in<strong>format</strong>ion om vad som händer<br />
omkring henne, något som kan bidra till att skapa begriplighet<br />
mitt i krisen. Dock är språket ett stort hinder som försvårar<br />
detta. Eftersom <strong>UKV</strong>:s medverkan vid möten, förhör<br />
och rättegångar har minskat blir konsekvensen att vi sällan<br />
möter kvinnan i samtal med hjälp av tolk. Tolk ingår inte i<br />
boende kostnaden och det blir därför en fråga för socialtjänsten<br />
att bevilja det. Här finns behov av en ökad kommunika<br />
tion mellan de olika aktörerna omkring kvinnan i syfte att<br />
få en samlad bild av hur hennes situation ser ut och vilka<br />
hennes behov är. <strong>UKV</strong> är den plats där kvinnan bor, även om<br />
det är under en kort tid, och vi behöver därför kunskap om<br />
hennes situation via polis och socialtjänst. Viktigast är dock<br />
att kvinnan, med hjälp av tolk, får in<strong>format</strong>ion och möjlighet<br />
till samtal. I avsnittet Samlade kunskaper om människohandel<br />
på sidorna 1213 citeras polisens lägesrapport (not 7)<br />
som beskriver att flera av dessa kvinnor aldrig tidigare rest<br />
utanför sina hemländer. De saknar därför kunskap om det<br />
svenska samhället och bara ett fåtal av dem kan engelska.<br />
Brottsoffer oavsett<br />
<strong>UKV</strong>:s hållning att se på dessa kvinnor som brotts offer oavsett<br />
deras omständigheter och hur rekryteringen gått till, har<br />
blivit en viktig del i det professionella förhållningssättet. Det<br />
betyder inte att vi inom personal gruppen undvikit att sätta<br />
ord på det svåra, det problematiska och det som provocerat<br />
oss. Vår erfarenhet är att det är nödvändigt att samtala om<br />
och få handledning kring vad det väcker för tankar och<br />
känslor hos personalen att möta kvinnor utsatta för sexuell<br />
människohandel. Ett professionellt förhåll ningssätt innebär<br />
att vara uppmärksam på vad mötet med en kvinna och<br />
hennes berättelse väcker och att därefter kunna sätta ord på<br />
det i personalgruppen och i handledning.<br />
De korta boendetiderna har medfört att <strong>UKV</strong> lärt sig att<br />
ha realistiska förväntningar på vad vi kan utföra och i vilken<br />
grad kvinnorna kan ta emot det stöd som er bjuds. Vetskapen<br />
om kvinnornas bakgrund med olika slags utsatt het innebär<br />
att deras förmåga att relatera och knyta an är utgångspunkten<br />
för mötet med dem. Polisens lägesrapport visar även att kvin<br />
43
44<br />
norna ofta tillhör minoritetsgrupper i sina hemländer eller<br />
kommer från en hemmiljö där det förekommit misshandel,<br />
övergrepp och social utslagning. I vårt bemötande har vi med<br />
oss aspekten att de troligtvis kommer att flytta relativt snart<br />
och fokus blir då mest på situationen här och nu. <strong>UKV</strong> har<br />
lång erfarenhet av att möta kvinnor i akuta situationer och<br />
med korta boendetider, så det är förutsättningar och villkor<br />
som vi är vana att arbeta under.<br />
Etiska dilemman<br />
<strong>UKV</strong> har ställts inför etiska dilemman när vi mött kvinnor<br />
utsatta för sexuell människohandel. <strong>UKV</strong>:s perspektiv är den<br />
enskilda kvinnans och hur hon påverkas av det sammanhang<br />
hon befinner sig i. Kvinnor som vittnat i en rättegång fråntas<br />
all rätt till bistånd från socialtjänsten när det tillfälliga uppehållstillståndet<br />
upphör. Om kvinnan inte är medborgare i ett<br />
EUland har hon mycket små möjligheter att stanna i Sverige,<br />
om hon önskar det. Ett annat dilemma är polisens vetskap<br />
om att kvinnor far illa under tiden de spanar på en misstänkt<br />
bordell utan att ingripa. Det finns en risk att kvinnan i båda<br />
dessa exempel blir ett redskap för att kunna åtala och lagföra<br />
de skyldiga. Vem tar ansvar för hur en sådan process kan<br />
drabba en enskild kvinna?<br />
Att återvända till hemlandet<br />
Det är viktigt att fundera vidare kring i vilket skede och på<br />
vilket sätt samtalen kring att återvända till kvinnornas hemländer<br />
uppstår. <strong>UKV</strong> har mött många kvinnor som velat återvända<br />
till sina hemländer, vi har mött kvinnor som stannat<br />
i Sverige och vi har mött kvinnor som velat stanna i Sverige,<br />
men tvingats åka hem. Vår erfarenhet är att de kvinnor som<br />
varit i Sverige under en längre tid, i högre grad funderat på<br />
att stanna här. Här behövs en ökad kunskap om hur samtal<br />
kring återvändande ska genomföras.<br />
En del kvinnor vill betrakta tiden i Sverige som en ”parentes”,<br />
det är alldeles för svårt att kunna se och bearbeta det de<br />
utsatts för. Risken kan då finnas att de i krisen ”flyr” till baka<br />
till sitt hemland, utan att få tid och möjlighet att i samtal fundera<br />
kring i vilken riktning de vill att deras liv ska gå.<br />
Skuld och skam<br />
Länsstyrelsen skriver i sin rapport 2009 (sid 13, not 8) att<br />
kvinnorna till och med kan uppfatta sin situation som en<br />
konsekvens av egna dåliga beslut. Känslor av skuld och skam<br />
är starkt närvarande hos kvinnorna och det genomsyrar deras<br />
agerande och sätt att hantera det de utsatts för. De har mycket<br />
svårt att sätta ord på det de varit med om och de talar inte öppet<br />
om sina erfarenheter med andra kvinnor på boendet. Under<br />
rättegångarna har vi sett att de själva vill ta på sig skulden<br />
och istället skona sina hallickar. Att berätta för sina familjer<br />
vad de utsatts för i Sverige verkar vara uteslutet. Att bearbeta<br />
känslor av skuld och skam tar tid. Frågan är när och hur kvinnor<br />
utsatta för sexuell människohandel ges den möjligheten?<br />
Skyldiga att samarbeta<br />
För <strong>UKV</strong> har mötet med dessa kvinnor inneburit kontakter<br />
med organisationer och boenden i andra länder. Vår<br />
erfarenhet är att en direkt kontakt med samarbetspartners i<br />
det aktuella landet är mycket viktig. <strong>UKV</strong> har i vissa fall varit<br />
länken mellan kvinnan och den nya kontakt hon önskat få i<br />
sitt hemland. Det bästa är naturligtvis att kvinnan får en egen<br />
kontakt med boendet eller organisationen redan medan hon<br />
vistas i Sverige. <strong>UKV</strong> ser samarbetet med de aktuella aktörerna<br />
i Sverige och i andra länder som en förutsättning för att<br />
kunna stödja kvinnan i ett återvändande till hemlandet.<br />
Behovet av samarbete mellan alla oss organisationer och<br />
myndigheter som möter kvinnor utsatta för människo handel<br />
gäller förstås inte bara kring ett eventuellt återvändande<br />
till hemlandet. Det är en förutsättning för att vi ska kunna<br />
förbättra arbetet med kvinnor som kommit till Sverige och<br />
utnyttjats som handelsvaror. Vi anser att vi är skyldiga dem<br />
den hjälpen och vi är skyldiga att tillsammans göra vårt bästa<br />
för att återupprätta deras tro på människor och på livet.
46<br />
Stiftelsen <strong>Unga</strong> Kvinnors Värn driver ett kris- och<br />
motivations hem på en skyddad adress i Stockholm<br />
och har plats för nio kvinnor mellan 18 och 30 år.<br />
<strong>UKV</strong> finns för kvinnor som är utsatta för våld, övergrepp<br />
eller kränk ningar och som behöver ett skyddat<br />
boende. <strong>UKV</strong> är ett HVB-hem (hem för vård eller boende) vilket innebär att de står under<br />
tillsyn av Länsstyrelsen och har tillstånd att bedriva verksamhet som riktar sig till våldsutsatta<br />
kvinnor och kvinnor med psykosociala problem. <strong>UKV</strong> tar också emot kvinnor som befinner sig<br />
i en kris och behöver bo hemifrån ett tag. Kvinnorna kommer till <strong>UKV</strong> via socialtjänsten.<br />
<strong>UKV</strong> har ett tiotal kvinnor anställda. De flesta har socionomutbildning eller annan beteendevetenskaplig<br />
utbildning. Flera har också vidareutbildningar såsom steg 1-kompetens, utbildning<br />
i krishantering, samtalsmetodik, religionspsykologi, muslimsk familjerätt, mänskliga<br />
rättigheter m.m. Det finns även en kökspedagog och en hantverkspedagog som arbetar<br />
med skapande verksamhet.<br />
<strong>UKV</strong> är en fristående ideell stiftelse med anknytning till Svenska kyrkan och grundades 1914<br />
av Jakobs församling tillsammans med Ersta Diakonisällskap. <strong>UKV</strong> har bedrivit arbete med<br />
kvinnor i utsatta situationer i snart 100 år, vilket gör dem till Stockholms äldsta kvinnohus.<br />
Jakobs församling såg behovet av stöd hos många av de unga flickor som kom till huvudstaden<br />
från landsbygden för att söka ett arbete och kunna tjäna pengar för att skicka hem till<br />
sina familjer. Många av dessa flickor riskerade att hamna i utnyttjande och prostitution och<br />
många gjorde också det. En röd tråd genom <strong>UKV</strong>:s historia är fokus på den enskilda kvinnan<br />
och hennes behov.
A<br />
Läs mer om vårt arbete med<br />
utsatta kvinnor på www.ukv.se