Övergödningen i Östersjön - Skogochfisk
Övergödningen i Östersjön - Skogochfisk
Övergödningen i Östersjön - Skogochfisk
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Övergödningen</strong> i Egentliga <strong>Östersjön</strong> beskrivs som en tvåstegsprocess. Det började med ökad antropogen<br />
belastning av näringsämnena fosfor och kväve, och fortsatte med okontrollerad intern produktion i<br />
havet av samma ämnen.<br />
För hundra år sedan var <strong>Östersjön</strong> ett näringsfattigt hav med klart vatten och mestadels syresatta bottnar.<br />
Men befolkningsökning, industrisamhällets framväxt, mer jordbruk, ökade skogsavverkningar,<br />
sjösänkningsföretag, utdikningar av myrar och våtmarker, användning av konstgödsel och fosfattvättmedel,<br />
har gjort att näringsbelastningen på havet markant har ökat. Länge såg det dock ut som att problemen<br />
var hanterbara. Gödningseffekterna begränsades till kustområden i närheten av större samhällen.<br />
Det var först på 1 960-talet som övergödningen i öppna havet på allvar gjorde sig påmind (Andersson &<br />
Andersson 2006). Då ökade vinterhalterna av fosfor och kväve i ytvatten snabbt - fosfor från mitten av<br />
1 960-talet, och kväve från början av 1 970-talet (Österblom et al 2007) - vilket ledde till kraftig algblomning<br />
på våren och ökad ansamling av dött organiskt material vid bottnarna. Den syrekrävande bakteriella<br />
nedbrytningen av det organiska materialet ledde till syrebrist i bottenzonen, utslagning av bottenfaunan,<br />
och ökad utbredning av döda bottnar. Stratifieringen i Egentliga <strong>Östersjön</strong> med en haloklin som skiljer ett<br />
tungt och salt bottenvatten från ett lättare och mindre salt ytvatten, försvårar vertikal omblandning och<br />
syresättning av vattenmassan, vilket gör djupbottnarna särskilt sårbara för syrebrist. Det var övergödningens<br />
inledning.<br />
Länge trodde man att det som hänt var reversibelt, att det skulle rätta till sig bara näringsbelastningen<br />
från land minskade. Men utvecklingen ser inte ut att gå att stoppa. Ökad utbredning av döda bottnar har<br />
öppnat för interna redoxstyrda biogeokemiska processer där fosfor som tidigare varit permanent begravd<br />
i bottensedimenten frigörs, kommer ut i bottenvattnet som fosfat, transporteras till ytvattnet och förstärker<br />
övergödningen. Den interna cirkulationen av fosfor bedöms idag vara minst lika stor som den externa tillförseln<br />
(Naturvårdsverket; Möjliga åtgärder…). Det finns stora förråd av fosfor i bottensedimenten från<br />
tiden när bottnarna var syresatta, fosfor som kommit från land eller med saltvattensinflöden från<br />
Västerhavet (Blomqvist & Rydin 2009). Tidigare, när <strong>Östersjön</strong> var näringsfattigt, var fosfor den begränsande<br />
faktorn vid algblomningen på våren, men nuförtiden är det kväve i form av nitrat som begränsar.<br />
Efter vårblomningen då allt nitratkväve bundits upp i fytoplanktonmassan finns det fosfor kvar i ytvattnet<br />
som kvävefixerande cyanobakterier kan utnyttja. Följden har blivit ökad cyanobakterieblomning, mer<br />
organiskt material vid bottnarna, förstärkt syrebrist och ännu mer fosfor som frisätts. Till det kommer cyanobakteriernas<br />
kvävefixering, som idag tillför lika mycket kvävenäring till havet som länderna runt <strong>Östersjön</strong><br />
släpper ut (Naturvårdsverket 2008). Å andra sidan så försvinner också kväve genom<br />
denitrifiering, en process som gynnas av syrebristen.<br />
<strong>Övergödningen</strong> reglerar sig själv. I varje fall är det tydligt att mängden näringsämnen i Egentliga <strong>Östersjön</strong><br />
varierar oberoende av näringsbelastningen från land (Naturvårdsverket 2008), och enligt Vahtera et<br />
al (2007) så omöjliggör för närvarande de kopplade cyklerna av syre, fosfor och kväve <strong>Östersjön</strong>s<br />
återhämtning. På lång sikt hoppas man dock att problemen ska kunna bemästras, men det kommer att<br />
krävas drastiskt minskade utsläpp av näringsämnen från alla länder runt <strong>Östersjön</strong>. Det finns också idéer<br />
om att på konstlad väg snabba på återhämtningen, exempelvis genom omblandning under<br />
salthaltssprångskiktet (Naturvårdsverket; Möjliga åtgärder…), eller genom att tillföra fosforbindande substanser<br />
till <strong>Östersjön</strong>s bottnar (Blomqvist & Rydin 201 1 ), men om det är praktiskt genomförbart är osäkert.<br />
Hur man än gör kommer kostnaderna att bli mycket höga, och några garantier för att åtgärderna ska<br />
lyckas finns inte.<br />
1