Guide till Naturstigen i Bokedalen - Partille kommun
Guide till Naturstigen i Bokedalen - Partille kommun
Guide till Naturstigen i Bokedalen - Partille kommun
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Guide</strong> <strong>till</strong> <strong>Naturstigen</strong><br />
i <strong>Bokedalen</strong>
Syftet med naturstigen är att presentera ett<br />
stycke västsvensk natur och förhoppningsvis<br />
samtidigt väcka vandrarens egna tankar om<br />
natur och omvärld. Stigen är totalt 4,2 km<br />
och markerad med små skyltar med boklöv.<br />
Siffrorna i guiden motsvaras längs stigen<br />
av numrerade fågelholkar och stolpar. De<br />
numrerade holkarna är i första hand avsedda<br />
som markörer av uppmärksammade objekt<br />
och i andra hand även som möjliga boplatser<br />
för häckande fåglar.<br />
1. <strong>Naturstigen</strong> startar vid Linnekullen som har fått<br />
sitt namn av att man här i solen tidigare blekte textilier<br />
från linneväveriet vid Jonsereds fabrik. Linnekullen<br />
var också platsen för jonseredsbornas sommarfester.<br />
Ännu på 1980-talet fanns den gamla dansbanan kvar<br />
och under 1990-talet hölls här årligen återkommande<br />
välbesökta jazzkonserter med kända artister.<br />
Robert Young, som var son <strong>till</strong> den skotske rättaren<br />
på Jonsereds bruk i mitten på 1800-talet, har i ett brev<br />
från 1928 gett en livfull skildring från sin barndom<br />
i 1850-talets Jonsered, av naturen, av järnvägsinvigningen<br />
den 1 december 1856 och av de populära midsommarfesterna<br />
på Linnekullen. Han nämner också<br />
några av dåtidens kändisar bland kungligheter och<br />
författare, som på den tiden hade besökt <strong>Bokedalen</strong>.<br />
2. Ekarna på Linnekullen är omkring 250–300 år<br />
gamla. ”Tusenåriga ekar” finns knappast i vårt land.<br />
Den största eken i Sverige växer i Rumskulla socken<br />
i Småland och är omkring 900 år gammal. I Danmark<br />
växer en ek som anses vara omkring 1800 år gammal<br />
och därmed det äldsta trädet i Norden. Ekarna här är<br />
så kallade solitärer, vilka fått sin knotiga form genom<br />
att de växt upp fritt och ostörda utan konkurrens<br />
i ett beteslandskap.<br />
Människan har tydligen genom tiderna stått i ett<br />
särskilt förhållande <strong>till</strong> eken. Dess tidiga betydelse<br />
framgår bl a av att det forngrekiska språket hade ett<br />
och samma ord för både ”ek” och ”träd”. Eken var<br />
helt enkelt ”trädet” för de gamla grekerna. Ekollonen<br />
har också varit en viktig föda för de flockar av<br />
ollonsvin, som i gångna tider bökade upp marken<br />
i de dåtida lövskogarna. Ett gammalt tyskt talesätt<br />
säger, att ”på eken växer de bästa skinkorna”, och i<br />
vårt land är det ännu enligt den unika och urgamla allemansrätten<br />
därför förbjudet att plocka bland annat<br />
just ekollon. Ekens virke och frukter har varit värdefulla<br />
för människan.<br />
Under de stora segelskeppens tid gick det åt mycket<br />
ekvirke för skeppsbyggnad, vilket gjorde att eken<br />
även fick militär betydelse och därmed ansågs vara<br />
kronans egendom. Det var belagt med straff för menige<br />
man att fälla ”kronans ekar”. Bönderna förbjöds<br />
<strong>till</strong> och med att använda det sega och smidiga virket<br />
från unga ekar för att t ex <strong>till</strong>verka slagor för tröskningen.<br />
I Öjersjö i Par<strong>till</strong>e levde en gammal hantverkstradition<br />
med marin anknytning kvar ända in på<br />
1940-talet, där råvaran kom från ekskogen. Av unga<br />
ekar <strong>till</strong>verkades de ringar, som skulle hålla seglen<br />
fästa vid masten på segelfartygen. Dessa så kallade<br />
mastringar från Öjersjö var en viktig artikel, som salufördes<br />
av skeppsfurnerare i Göteborg och var efterfrågade<br />
av båtbyggare på västkusten.<br />
Eken har stor ekologisk betydelse för många djurarters<br />
överlevnad. Hundratals arter av insekter är beroende<br />
av eken i sin livscykel. Tydliga exempel på<br />
detta är bland annat de gallbildningar, som påträffas<br />
på ekens blad under sensommaren och hösten. När<br />
en insekt lägger ett ägg på undersidan av bladet, reagerar<br />
eken genom<br />
att bilda en vävnad<br />
runt ägget. Inuti<br />
denna vävnad<br />
utvecklas sedan<br />
larven skyddad<br />
för yttre påverkan.<br />
Ekens galläpplen<br />
har dessutom en<br />
högre koncentration<br />
av garvsyra än de övriga cellerna i bladet och<br />
kommer därför att lämnas kvar, även om resten av<br />
lövmassan blir uppäten genom massinvasion av insekter.<br />
Så finstämd är denna samverkan mellan träd<br />
och insekt, att olika insekter stimulerar eken att bilda<br />
olika och unika gallbildningar för respektive art, nå-
got som ofta kan ses på samma blad. Ett mycket talande<br />
exempel på ett samspel i naturen där en växt<br />
förmås att aktivt bidra <strong>till</strong> en djurarts överlevnad.<br />
Exempel på genmanipulation?<br />
3. Björk i ekstubbe. Näring, skydd och fortplantning<br />
är tre viktiga förklaringar <strong>till</strong> att det biologiska livet i<br />
form av växter och djur har kunnat hålla sig kvar på<br />
planeten Jorden i miljontals år. Här ser vi ett exempel<br />
på hur en björk har kunnat växa upp i skydd av<br />
en gammal ekstubbe på en betesmark, där alla andra<br />
björkplantor redan i späd ålder blivit uppätna av de<br />
betande djuren. Det var för obekvämt för djuren att<br />
även beta av den lilla björkplanta, som i början av<br />
1970-talet hade rotat sig i denna stora ekstubbe. Den<br />
uppmärksamme vandraren kan finna många andra<br />
intressanta exempel på hur de tre livsfaktorerna näring,<br />
skydd och fortplantning präglar livet i naturen.<br />
4. På istidshavets botten. Under istiden pressades<br />
jordskorpan ned av isens tyngd, i våra trakter ned <strong>till</strong><br />
cirka 95 meter under dagens nivå. Smältvattnet i den<br />
glaciärälv, som var Säveåns föregångare, förde med<br />
sig material uppifrån Västergötland, vilket sedimenterade<br />
och byggde upp dalgången genom Par<strong>till</strong>e.<br />
När isen smälte bort för cirka 10 000 år sedan höjde<br />
sig landet åter och havsstranden drog sig allt längre<br />
västerut <strong>till</strong> sitt nuvarande läge. Den gamla isälven<br />
övergick <strong>till</strong> att bli nutidens Säveån, vilken med sina<br />
<strong>till</strong>flöden eroderade sig ner genom sedimenten <strong>till</strong> sin<br />
nuvarande nivå i dalgången.<br />
När inlandsisen smält bort tog människan det torrlagda<br />
landet i besittning, och lämningar från stenåldern<br />
har påträffats bland annat vid Humlebadet vid<br />
Aspen och i närheten av Jonsereds station, inte långt<br />
väster om stigen. På berget mellan motorvägen, E20,<br />
och Jonsereds samhälle finns en hällkista, vilken tyder<br />
på att ganska många människor kan ha levt här i<br />
förhistorisk tid. Kanske var de lockade av den lekande<br />
laxen i Säveån. Laxfisket i Jonsered är känt sedan<br />
långt <strong>till</strong>baka i historien. Dagens lax i Säveån anses<br />
vara av samma stam, som den som en gång levde i ån<br />
vid slutet av istiden –ett av de äldsta naturminnena i<br />
Par<strong>till</strong>e.<br />
Alexander Keiller, en av grundläggarna av Jonsereds<br />
bruk, var en entusiastisk laxfiskare och han lät i mitten<br />
av 1800-talet konstruera en glasbur, med vilken<br />
han kunde sänka sig ner under vattenytan och studera<br />
laxens beteende under leken.<br />
5. Fynd för slöjdare. Den stora utväxten på granstammen<br />
kallas vril och orsakas av en störning i ett<br />
kvistanlag, så att fibrerna<br />
kommer att växa<br />
<strong>till</strong> något som liknar<br />
ett ”nystan”. Motsvarande<br />
bildningar av<br />
varierande storlek på<br />
främst björk och asp<br />
ger material för slöjd<br />
av skålar, fat och kåsor.<br />
Var förr av betydelse<br />
för framställning<br />
av hushållsartiklar. Ut-<br />
nyttjas i dag särskilt<br />
inom den samiska slöjden.<br />
6. Högstubbe/”höghus”. Den biologiska mångfalden<br />
i skogen förutsätter bland annat god <strong>till</strong>gång<br />
på död ved. Döda träd nyttjas av bakterier, svampar<br />
(tickor), insekter och av hålbyggande fåglar. Insekterna<br />
utgör en viktig del av födan för skogens fåglar.<br />
Tidigare skogsbruk har medfört en kraftig minskning<br />
av mängden död ved i skogen. I dagens skogsbruk<br />
lämnar man kvar döda träd och dessutom kapas vissa<br />
träd på hög höjd över marken <strong>till</strong> så kallade högstubbar,<br />
som kan utnyttjas av vedlevande organismer och<br />
därmed bidra <strong>till</strong> den biologiska mångfalden.<br />
7. En återvinningsstation. Liv bygger på återvinning.<br />
Dött organiskt material ger material <strong>till</strong> nya<br />
livsformer. Av tradition använder vi de lätt negativt<br />
laddade benämningarna ”förruttnelse” eller ”nedbrytning”<br />
om denna process. Vad skulle det betyda<br />
för vårt förhållande <strong>till</strong> naturen – och <strong>till</strong> samhället –<br />
om vi i stället införde det numera aktuella begreppet<br />
”återvinning” för denna övergång från död ved <strong>till</strong><br />
levande vävnad? Kanske skulle man därmed se ett<br />
mera tydligt samband mellan det ”hållbara samhället”<br />
och en ”hållbar natur”. Ett kullfallet träd, en så<br />
kallad låga, invaderas med tiden av bakterier, svampar,<br />
insekter och olika växter, vilka alla omvandlar<br />
– återvinner – den döda veden <strong>till</strong> att bygga upp den<br />
egna organismen.<br />
Notera hur många olika arter av växter och djur,<br />
som utnyttjar den här stubben och lågan. Två stycken<br />
av död ved i skogen, som utnyttjas för att skapa nytt<br />
liv. Naturens kretslopp bygger på ständig återvinning<br />
av dött organiskt material.
8. Boken <strong>till</strong>hör de så kallade ”ädla lövträden”. Den<br />
största boken i vårt land återfinns vid Nääs slott i Floda.<br />
Den har en omkrets av 7,45 meter och beräknas vara<br />
cirka 400 år gammal. Orden ”bok” och ”bokstav” anses<br />
komma av att våra förfäder ristade sina runor i ett<br />
lämpligt stycke trä – nämligen en stav av bok, en bokstav.<br />
Bokens knoppar sväller länge om våren och spricker<br />
sedan så plötsligt, att en skog kan lövas från en dag <strong>till</strong><br />
en annan. Bladen bildar en nästan sammanhängande<br />
horisontell yta på varje gren. Härigenom kan ljuset utnyttjas<br />
maximalt, men det medför samtidigt en kraftig<br />
beskuggning av marken. I bokskogen finner man därför<br />
främst tidiga vårblommor, som hinner slå ut innan<br />
boklöven spricker ut och därmed skapar bokskogens<br />
gröna dunkel.<br />
Bokskogen i <strong>Bokedalen</strong> har ett naturligt ursprung,<br />
som är känt sedan 1600-talet. Området var ursprungligen<br />
en betesmark, som kallades Hassleskogen, tydligen<br />
på grund av riklig förekomst av hassel. Omkring<br />
förra sekelskiftet växte även björk här, men genom<br />
att man gynnat bokarna har dessa <strong>till</strong> slut kommit att<br />
dominera helt. De äldsta träden är omkring 200 år<br />
gamla.<br />
I gamla tider hade bokens frukter betydelse som<br />
svinföda. Djuren fick böka upp ollonen ur marken och<br />
jorden blev därigenom bearbetad på ett sätt, som gynnade<br />
bokskogens <strong>till</strong>växt och utveckling. Som tidigare<br />
nämnts, är det ingen <strong>till</strong>fällighet att vår urgamla allemansrätt<br />
fortfarande talar om förbud mot att plocka<br />
bokollon, ekollon och hasselnötter i markerna.<br />
Herrgårdskulturen under medeltiden och renässansen<br />
innebar bland annat en speciell form av svinavel,<br />
som var gynnsam för bokskogarna. Kanhända är detta<br />
en del av bakgrunden <strong>till</strong> att boken i dag räknas som<br />
Danmarks nationalträd. Man kan anta att det är sådana<br />
kulturyttringar, som också ligger <strong>till</strong> grund för att även<br />
Jonsereds herrgård fick sin bokskog vid <strong>Bokedalen</strong>.<br />
9. ”Nea och Axel, 1924”. Två namn ristade i barken<br />
har lämnat ett fantasieggande minne av två unga (?)<br />
människor, som vandrat längs stigen i <strong>Bokedalen</strong> för<br />
länge sedan. Under vilka förhållanden levde de? Hur<br />
gick det senare i livet för dem? Finns det ättlingar <strong>till</strong><br />
dem som lever i dag? Om man släpper loss fantasin<br />
kan en hel levnadssaga vävas – utifrån två namn ristade<br />
i barken på ett träd en vår för länge sen.<br />
Axels ristning i barken ger också viss upplysning<br />
om hur ett träd växer, och hur just denna bok utvecklats<br />
under de gångna 80 åren. Bokstäverna har blivit<br />
bredare men däremot inte högre. Detsamma gäller ramen<br />
kring texten. Trädet <strong>till</strong>växer i grovlek alltefter-<br />
som en ny årsring varje år bildas närmast under barken.<br />
Längd<strong>till</strong>växten sker genom att nya toppskott<br />
bildas varje år.<br />
10. Stengärdsgården – vittnar om det skoglösa<br />
landskapet. I mitten på 1800-talet var stora delar<br />
av Bohuslän och Halland skoglösa på grund av<br />
skogsavverkning och ett skogsbete, som förhindrade<br />
återväxten. Delar av landskapet hade förvandlats<br />
<strong>till</strong> ljunghedar av den typ, som man i dag kan se vid<br />
Sandsjöbacka naturreservat söder om Kungsbacka.<br />
Som en följd av skogbristen kom år 1734 en förordning,<br />
som förbjöd bönderna att uppföra gärdsgårdar<br />
av trä; inhägnader skulle göras av sten. På gamla<br />
foton kan man ofta notera ett skogfattigt landskap i<br />
bakgrunden.<br />
Omkring förra sekelskiftet började man på privat<br />
initiativ återplantera skog på de kala ljunghedarna i<br />
Västsverige. Det kan sägas var upphovet <strong>till</strong> svensk<br />
skogsvård och något av en dåtida miljörörelse. I Göteborg<br />
bildades Skogssällskapet 1912 med uppgift<br />
att åter beskoga de kala områdena. Både kvinnor och<br />
barn deltog i planteringsarbetet. För skolorna anordnades<br />
särskilda planteringsdagar, där klasserna inte<br />
sällan tågade ut med svenska flaggan i spetsen. En<br />
sentida parallell <strong>till</strong> den verksamheten är projektet<br />
”Skogen i Skolan”, som sedan 30 år bedrivs i landets<br />
skolor. Det ökade intresset för den svenska skogen<br />
omkring förra sekelskiftet innebar, att kapital från<br />
bland annat Göteborg verksamt bidrog <strong>till</strong> utvecklingen<br />
av sågverksindustrin längs norrlandskusten.<br />
11. Botanisk mångfald. Inom en radie av cirka 60<br />
meter från denna plats växer de flesta av våra svenska<br />
vilda lövträd: al, alm, ask, asp, apel, bok, björk,<br />
ek, hägg, lind, lönn, oxel, rönn och sälg – eller <strong>till</strong>sammans<br />
14 trädslag. Lövträden här släpper igenom<br />
mera ljus, än vad bokskogen gör, vilket också framgår<br />
av den rikare växtligheten på marken.
12. Bakterie ger gröna höstlöv. På alens rötter lever<br />
bakterier, som tar upp kväve direkt ur luften, vilket<br />
gör att alen har god <strong>till</strong>gång på detta mineral Den behöver<br />
därför inte, som andra lövträd, dra in det kväverika<br />
klorofyllet ur bladen, innan de fälls om hösten.<br />
I de färgskiftningar, som en lövskog kan uppvisa<br />
om hösten, är alens blad därför oförändrat gröna.<br />
13. ”Gripsholm”. Här låg tidigare ett gammalt soldattorp,<br />
som på 1830-talet brukades av Göteborgs<br />
siste skarprättare (bödel) Magnus Grip. Platsen kalllas<br />
sedan den tiden för Gripsholm. I den angränsande<br />
Hassleskogen skar Grip de hasselkäppar, som han<br />
använde för att i sin tjänstgöring verkställa utdömda<br />
prygelstraff.<br />
Byggnaderna revs på 1940-talet och de små åkerlapparna<br />
planterades med gran. Ett buskage av apel<br />
och syren antyder var bostadshuset en gång legat.<br />
I söder ser man än i dag resterna av källaren, som<br />
gav en jämn och låg temperatur för förvaring av mat.<br />
Liknande byggnader av sten har även förekommit<br />
som bostad för människor. Mellan sillperiodernas<br />
växlande högkonjunkturer en gång i Bohuslän tvingades<br />
många arbetslösa att bosätta sig i liknande så<br />
kallade ”stenstugor” i det skogfattiga landskapet.<br />
Det fanns inte <strong>till</strong>räckligt med skog för att bygga hus<br />
av trä. Exempel på sådana stenstugor kan man fortfarande<br />
se bland annat i Svanesund på Orust och på<br />
Södra Fjället öster om Ljungskile. En del av dessa<br />
stenstugor var bebodda så sent som under andra<br />
världskriget. En betydande del av jordens befolkning<br />
bor på detta sätt än i våra dagar.<br />
En sentida vandare kan dröja här en stund i begrundan<br />
över förfädernas kamp för <strong>till</strong>varon. Hur<br />
mycket sten innehåller stenröset, som stigen just passerade?<br />
En imponerande mängd har förflyttats. Med<br />
handkraft! Var hämtade man vatten <strong>till</strong> människor<br />
och djur? Hur upplevde man det skoglösa landskapet<br />
i höstens stormar och vinterns snöyra? Hur höll man<br />
värmen i torpstugan? Ljung och torv var inte ovanligt<br />
som bränsle på västkusten i gången tid.<br />
Vilka tankar och drömmar kunde röra sig i sinnet<br />
hos de barn och ungdomar, som växte upp på ett torp<br />
som Gripsholm? En fantasieggande tanke kan vara<br />
att jämföra denna torpmiljö med livsmiljön på Jonsereds<br />
herrgård, en kilometer längre bort. Under vilka<br />
skilda villkor levde man?<br />
14. Granåker. Granskogen vid Gripsholm planterades<br />
på 1940-talet på torpets små åkerlappar. Liknande<br />
granplanteringar från den tiden är vanliga i<br />
Västsverige. Här vid Gripsholm kan man fortfarande<br />
se dikena mellan de olika odlingarna. Skogen är gallrad<br />
några gånger och de träd som står kvar, kan med<br />
tiden bilda en mäktig pelarsal. Granen släpper inte<br />
igenom mycket ljus ner <strong>till</strong> marken, vilket gör att<br />
markvegetationen här blir mycket fattig. Dessutom<br />
har granen egenheten att ta <strong>till</strong> sig huvudparten av<br />
den <strong>till</strong>gängliga näringen, på andra växters bekostnad.<br />
Marken under granarna ger därför ett mycket<br />
magert intryck. Men jämför denna lokal med nästa<br />
lokal, nr 15!<br />
* OBS! Fornminne. Informationstavlan vid vägskälet<br />
har uppgift om ett intressant gravfält från järnåldern<br />
på höjden ungefär 100 meter norr om vägen.<br />
15. En ny bokskog? Här stod tidigare en imponerande<br />
pelarsal av mäktiga granar, som hade planterats<br />
på gammal betesmark år 1922. I den svala halvskuggan<br />
under träden förekom praktiskt taget bara<br />
granbarr och enstaka mossor – nästan ingen annan<br />
markvegetation. Marken i pelarsalen verkade i det<br />
närmaste helt steril. Jämför med markvegetationen<br />
på lokal 14.<br />
En intressant naturlig förändring skulle dock inträffa.<br />
Granen har ett ytligt rotsystem, vilket gör den<br />
vindkänslig, och de höga 73-åriga träden fälldes alla<br />
av en storm den 17 november 1995. Sedan allt det<br />
fallna virket forslats bort gjorde hela området ett något<br />
trist intryck av ett traditionellt kalhygge. Marken<br />
mellan stubbarna var lika fri från vegetation, som pelarsalen<br />
tidigare varit.<br />
Naturen har emellertid sin gång. Redan nästa vegetationsperiod<br />
började det spira så smått mellan<br />
stubbarna, och på kort tid trängde en ny vegetation<br />
av gräs, örter, buskar och träd upp ur den <strong>till</strong> synes<br />
sterila marken. Frön, som legat i marken kanske mer<br />
än 80 år under granbeståndet, väcktes <strong>till</strong> liv av den<br />
nya värmen och ljuset och resultatet är den artrika<br />
växtlighet, som ersatt den tidigare monokulturen av<br />
gran.<br />
På området har senare planterats bok under en<br />
skärm av planterade björkar. När bokplantorna nått<br />
lämplig ålder är det meningen att gallra ut björkarna,<br />
så att en ny bokskog förhoppningsvis kan utvecklas<br />
här i framtiden.<br />
Vid avtagsvägen <strong>till</strong> torpet Freden:<br />
16. Tålig blandskog. Artrikare än granplanteringen.<br />
För mer än 70 år sedan bodde en skogsarbetare,<br />
Karl Lindblom, på torpet Freden, som ligger cirka<br />
500 meter nordost från denna lokal. Han planterade<br />
ensam de mesta av dagens skogar kring <strong>Bokedalen</strong>.
Sedan röjde och gallrade han skogen fram <strong>till</strong> sin<br />
pensionering 1956. Lindbloms skogsvård skapade<br />
en stormtålig blandskog, vilken <strong>till</strong> exempel klarade<br />
den svåra stormen 1969 utan större skador.<br />
* OBS! Torpet Freden. Den som vill, kan här följa<br />
skyltningen upp <strong>till</strong> torpet Freden och därifrån återknyta<br />
kontakten med <strong>Naturstigen</strong> vid station nr 17.<br />
17. Vid havsstranden. Vandringen upp mot lokal 17<br />
på Lundsåsen kan ses som en vandring 10 000 år <strong>till</strong>baka<br />
i tiden upp mot den havsstrand, som här mötte<br />
Västerhavets vågor vid istidens slut. I våra trakter<br />
anses den högsta kustlinjen (HK) efter istiden ha legat<br />
ungefär 95 meter över havets nuvarande nivå, det<br />
vill säga ungefär på den nivå där station 17 ligger.<br />
Utsikten härifrån visar en tämligen jämn horisontlinje;<br />
alla höjder är ungefär lika höga (så kallade<br />
toppkonstans). Bergens toppar bildar en i det närmaste<br />
jämn platå, ett så kallat peneplan, (”subkambriska<br />
peneplanet”), som bland annat bildar botten<br />
i Vänern och grunden för Masthuggskyrkan, för att<br />
sedan sänka sig ner i havet bortom Vinga. Dalgångarna<br />
i landskapet har bildats utifrån sprickor och förkastningar<br />
i denna urbergsplatå. Kanske är det sådana<br />
geologiska bildningar, som ursprungligen ligger<br />
bakom namnet Par<strong>till</strong>e, vilket i gamla tider skrevs<br />
”Parthaella”, det vill säga ungefär ”Den kluvna hällen”<br />
(jfr. eng. ”part” = rämna, gå itu).<br />
När man beundrar utsikten från Lundsåsen är det<br />
inte svårt att med fantasins hjälp föreställa sig vilken<br />
nästan idyllisk livsmiljö, som den dåtida havsviken<br />
vid <strong>Bokedalen</strong> kunde erbjuda de stenåldersmänniskor,<br />
vilka efter istidens slut slog sig ner här och vars<br />
arkeologiska lämningar påträffas i närheten av Jonsereds<br />
station och vid Humlebadet i sjön Aspen..<br />
18. Yggdrasil var namnet på den ask, som i den fornnordiska<br />
mytologin famnade hela världen. Under<br />
dess rötter satt de tre nornorna och vävde på livsväven,<br />
människans öden. I dess krona satt korparna Hugin<br />
och Munin, vilka flög vida omkring och lyssnade<br />
och spanade in vad som hände i världen och sedan<br />
rapporterade allt <strong>till</strong> den vise asaguden Oden. Hugin<br />
var den som tänkte och Munin den som mindes. Uppenbarligen<br />
kände våra förfäder redan på den tiden<br />
<strong>till</strong> något som sentida forskning bekräftat, nämligen<br />
att korpen är en av de mest intelligenta fåglarna och<br />
att den <strong>till</strong> och med anses ha en antydan <strong>till</strong> språk.<br />
Kanske var det här allt hände? Lunden här består<br />
nämligen av askar, och berget in<strong>till</strong> kallas idag för<br />
Korpeberget. Möjligen har det någon gång i tiden<br />
kallats ”Ramberget”, där ”ram” är det urgamla namnet<br />
för korp.<br />
Askens blad och unga skott utnyttjades förr som<br />
kreatursfoder. Än i dag kan man vid en del gamla<br />
gårdar se grova knotiga askar, som beskurits, ”hamlats”,<br />
vid gångna tiders lövtäkter.<br />
Sluttningen upp mot nästa lokal markerar en åsbildning<br />
från istiden, som en gång har dämt upp sjön<br />
Aspen. Vid sjöns utlopp har Säveån brutit igenom<br />
åsen och bildat strömmarna vid Jonsered. Denna ås<br />
ingår i ett system av liknande bildningar, som inlandsisen<br />
avsatt ett stycke in i landet längs Västkusten.<br />
De har fått sin mest storslagna utformning vid<br />
Fjärås Bräcka söder om Kungsbacka.<br />
19. Rävahålan. Ett välförtjänt namn; flera omfattande<br />
och djupa gryt finns i bergens branter, där räv<br />
och grävling håller <strong>till</strong>. Dammen försåg en gång Jonsereds<br />
herrgård med vatten <strong>till</strong> park- och trädgårdsanläggningarna.<br />
Numera är det knipor, gräsänder,<br />
grodor, salamandrar och otaliga småkryp, som uppskattar<br />
denna vattensamling.<br />
Här kan man också notera vilka dimensioner en<br />
svensk tall kan uppnå, när den får utvecklas fritt, som<br />
här i herrgårdsmiljö. Den tjocka barken gör att tal-
len är väl skyddad vid skogsbrand, vilket gör att den<br />
kan uppnå aktningsvärd ålder. Den äldsta furan i vårt<br />
land växer i Muddus nationalpark i Norrbotten och<br />
har en ålder av över 700 år och har överlevt 4 skogsbränder.<br />
Normalt blir den svenska furan 250–400 år<br />
gammal. De största furorna kring Jonsereds herrgård<br />
har uppskattats vara omkring 200 år gamla.<br />
20. Sentida sällsynthet. Torrfuran är idag en sällsynthet<br />
i den svenska skogen. Den har alltid varit<br />
eftertraktad, eftersom den ger både torrt bränsle och<br />
torrt virke. Men här i Jonsered har de fått stå kvar.<br />
Enligt en gammal herrgårdstradition har träden i det<br />
närmast omgivande parklandskapet runt Jonsereds<br />
herrgård sparats för fri utveckling. Det förklarar förekomsten<br />
av de stora furor, som ännu står kvar här<br />
även efter den svåra stormen 1969.<br />
I den ståtliga torrfuran vid station 20 kan man lägga<br />
märke <strong>till</strong>, att fibrerna i veden går i det närmaste<br />
spikrakt från roten <strong>till</strong> toppen, vilket gör veden mycket<br />
lättkluven. Man kan även notera att hackspetten<br />
sökt föda bland de insektslarver, som uppenbarligen<br />
lever inne i veden. Livets återvinning av död ved <strong>till</strong><br />
levande organismer pågår. Av ekologiska skäl åligger<br />
det dagens skogbruk att lämna kvar död ved i<br />
skogen.<br />
Här och i den närbelägna Humledalen öster om stigen<br />
växte fram <strong>till</strong> stormen 1969 några av Sveriges<br />
högsta granar, 44 meter. De äldsta träden hade uppnått<br />
en ålder av 160–170 år och bildade under lång tid<br />
en stämningsfull pelarsal, som Jonsereds bruk på alla<br />
sätt vårdade. Därför kan vandraren i dag fortfarande<br />
uppleva en syn som inte är så vanlig i de svenska<br />
skogarna numera, nämligen några av de kvarvarande<br />
gamla resliga furorna vid Jonsered.<br />
21. Svårkluven sällsynthet. Ännu ett exempel på hur<br />
bakterier, svampar och insekter återvinner död ved<br />
för sin egen fortsatta levnad – <strong>till</strong> glädje för hackspetten.<br />
I denna gamla fura kan man notera hur fibrerna<br />
– i motsats <strong>till</strong> exemplet vid station 20 – går<br />
i spiral längs hela stammen och likaså i grenarna.<br />
Växtsättet gör trädet segt och motståndskraftigt mot<br />
vind och snö och återfinns ofta i utsatta miljöer, som<br />
i havsbandet och i fjällkanten. Men det är svårt att<br />
klyva. Orsaken <strong>till</strong> det spiralvridna växtsättet är inte<br />
<strong>till</strong>fredsställande känd och utgör därmed en stimulerande<br />
forskningsuppgift för den vetenskapligt intresserade.<br />
22. Herrgårdsmiljö. Sista delen av naturstigen ger<br />
exempel på det herrgårdslandskap, som utvecklats<br />
kring Jonsereds herrgård. Från toppen av Linnekullen<br />
kan man här få en samlad bild av herrgårdsmiljön:<br />
herrgården med omgivande bostadshus och<br />
ekonomibyggnader, mäktiga gärdsgårdar som inramar<br />
åkermark och <strong>till</strong>fartsvägar, öppna parkliknande<br />
betesmarker, alléer och kantzoner beväxta med stora,<br />
fritt utvecklade träd, ”sparbanksekar” och gammeltallar.<br />
De omgivande skogsklädda kullarna kan<br />
dessutom bidra med ett inslag av vildmark.<br />
Oktober 2006<br />
Lennart Rådström.
Par<strong>till</strong>e <strong>kommun</strong> har med bidrag från<br />
Länsstyrelsens naturvårdsenhet rustat<br />
upp <strong>Bokedalen</strong>s Naturstig.<br />
Par<strong>till</strong>e <strong>kommun</strong>s stadsbyggnadskontor<br />
har samarbetat med barn- och<br />
utbildningsförvaltningen, gymnasieförvaltningen,<br />
kultur- och fritidsförvaltningen<br />
samt Friluftsfrämjandet och<br />
Jonsereds hembygdsförening. Även<br />
Göteborgs universitet har deltagit i<br />
vissa delar.<br />
Läs mer på www.par<strong>till</strong>e.se