Effektivare hantering av stora o komplicerade brottmål.pdf
Effektivare hantering av stora o komplicerade brottmål.pdf
Effektivare hantering av stora o komplicerade brottmål.pdf
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
EFFEKTIVARE HANTERING<br />
AV STORA OCH<br />
KOMPLICERADE BROTTMÅL<br />
– en idéskrift<br />
December 2006
EFFEKTIVARE HANTERING<br />
AV STORA OCH<br />
KOMPLICERADE BROTTMÅL<br />
– en idéskrift<br />
December 2006<br />
3
Tryck & Produktion: Edita 2006<br />
Omslag: Dan Palmbrink<br />
4
Innehåll<br />
1 Inledning .............................................................................................................. 9<br />
2 Allmänt ................................................................................................................11<br />
2.2 Uppdraget ......................................................................................................11<br />
2.3 Arbetets bedrivande ....................................................................................12<br />
3 Sammanfattning ...........................................................................................13<br />
4 Begränsning <strong>av</strong> förundersökning och åtal .................................15<br />
4.1 Åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning .....................15<br />
4.1.1 Reglering ...............................................................................................15<br />
4.1.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................16<br />
4.1.3 Slutsatser ..............................................................................................21<br />
4.1.4 Idé ..........................................................................................................23<br />
4.2 Förändrad åtalsplikt ...................................................................................24<br />
4.2.1 Reglering ...............................................................................................24<br />
4.2.2 Bakgrund ..............................................................................................25<br />
4.2.3 Internationell utblick .............................................................................26<br />
4.2.4 Arbetsgruppens överväganden .........................................................27<br />
4.2.5 Idé ..........................................................................................................31<br />
4.3 Avkriminalisering, administrativa påföljder och särskild .................32<br />
åtalsprövning<br />
4.3.1 Arbetsgruppens överväganden .........................................................32<br />
4.3.2 Idé ..........................................................................................................34<br />
4.4 Konkurrensläran ...........................................................................................34<br />
4.4.1 Reglering ...............................................................................................34<br />
4.4.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................34<br />
4.4.3 Idé ..........................................................................................................36<br />
5 <strong>Effektivare</strong> förundersökning .................................................................37<br />
5.1 Inledning ........................................................................................................37<br />
5
5.2 Förundersökningsplan ..............................................................................38<br />
5.2.1 Reglering ...............................................................................................38<br />
5.2.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................38<br />
5.2.3 Idé ..........................................................................................................40<br />
5.3 Delgivning enligt 23 kap 18 § RB ..........................................................40<br />
5.3.1 Reglering ...............................................................................................40<br />
5.3.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................41<br />
5.3.3 Idé ..........................................................................................................42<br />
5.4 Gärningsbeskrivning och åklagarens bevisuppgift ...........................43<br />
5.4.1 Reglering ...............................................................................................43<br />
5.4.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................43<br />
5.4.3 Idé ..........................................................................................................45<br />
5.5 Försvararens roll..........................................................................................46<br />
5.5.1 Arbetsgruppens överväganden .........................................................46<br />
5.5.2 Idé ..........................................................................................................47<br />
5.6 Genomströmningstid som kvalitetsmått..............................................48<br />
5.6.1 Arbetsgruppens överväganden .........................................................48<br />
5.6.2 Idé ..........................................................................................................49<br />
5.7 Flera åklagare i <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong> mål .....................................49<br />
5.7.1 Arbetsgruppens överväganden .........................................................49<br />
5.7.2 Idé ..........................................................................................................50<br />
5.8 Modern teknik..............................................................................................51<br />
5.8.1 Reglering ...............................................................................................51<br />
5.8.2 Bakgrund ..............................................................................................51<br />
5.8.3 Arbetsgruppens överväganden .........................................................52<br />
5.8.4 Idé ..........................................................................................................53<br />
6 <strong>Effektivare</strong> rättegång .................................................................................55<br />
6.1 Inledning ........................................................................................................55<br />
6.2 Dispositiva moment i straffprocessen ..................................................56<br />
6.2.1 Reglering ...............................................................................................56<br />
6.2.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................56<br />
6.2.3 Idé ..........................................................................................................59<br />
6.3 Svaromål och den tilltalades bevisuppgift ............................................60<br />
6.3.1 Reglering ...............................................................................................60<br />
6.3.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................60<br />
6.3.3 Idé ..........................................................................................................61<br />
6
6.4 Förberedelse i <strong>brottmål</strong> ..............................................................................62<br />
6.4.1 Reglering ...............................................................................................62<br />
6.4.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................62<br />
6.4.3 Idé ..........................................................................................................64<br />
6.5 Rättens sammansättning...........................................................................65<br />
6.5.1 Reglering ...............................................................................................65<br />
6.5.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................65<br />
6.5.3 Idé ..........................................................................................................66<br />
6.6 Möjlighet att hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen ..67<br />
6.6.1 Reglering ...............................................................................................67<br />
6.6.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................67<br />
6.6.3 Idé ..........................................................................................................70<br />
7 Den misstänktes erkännande och medverkan i .....................71<br />
utredningen<br />
7.1 Inledning ........................................................................................................71<br />
7.2 Utrymme för förändringar inom gällande regelsystem ....................71<br />
7.2.1 Reglering ...............................................................................................71<br />
7.2.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................72<br />
7.2.3 Idé ..........................................................................................................75<br />
7.3 Förenklat <strong>brottmål</strong>sförfarande ................................................................75<br />
7.3.1 Aktuella förslag ................................................................... 75<br />
7.3.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................76<br />
7.3.3 Idé ..........................................................................................................77<br />
7.4 Erkännande och medverkan som grund för straffl indring ..............77<br />
7.4.1 BRU:s förslag .......................................................................................78<br />
7.4.2 Arbetsgruppens överväganden .........................................................78<br />
7.4.3 Idé ..........................................................................................................83<br />
7.5 Åtalsuppgörelser och andra dispositiva moment i straffprocessen .84<br />
7.5.1 Arbetsgruppens överväganden .........................................................84<br />
7.5.2 Europakonventionen ...........................................................................86<br />
7.5.3 Idé ..........................................................................................................87<br />
Bilaga 1<br />
Inbjudna deltagare vid arbetsgruppens referensmöten ...............................88<br />
7
1 Inledning<br />
Vissa typer <strong>av</strong> brottslighet har under senare år – inte minst på grund<br />
<strong>av</strong> den tekniska utvecklingen och den ökade internationaliseringen<br />
– blivit mer komplicerad och svårutredd. Detta har i sin tur medfört<br />
att brottsutredningarna har blivit allt mer vidlyftiga. Det gäller särskilt<br />
utredningar om ekonomisk brottslighet, men förekommer även<br />
vid utredningar <strong>av</strong> andra typer <strong>av</strong> brott så som t.ex. narkotikabrottslighet,<br />
människohandel och miljöbrott. Mot bakgrund bland annat<br />
<strong>av</strong> den absoluta åtalsplikten, de höga beviskr<strong>av</strong> som ställs i <strong>brottmål</strong><br />
och bevisbördans placering är dessa utredningar mycket resurskrävande.<br />
Förundersökning <strong>av</strong> sådan brottslighet ställer också särskilda kr<strong>av</strong><br />
vad gäller arbetsmetoder och samarbete mellan de brottsbekämpande<br />
myndigheterna. Omfattande och långdragna utredningar innebär vidare<br />
påfrestningar för såväl misstänkta som målsägande och andra<br />
inblandade i processen.<br />
Samhällets resurser är begränsade. Det är inte realistiskt eller knappast<br />
ens önskvärt att rättsväsendet dimensioneras för att fullt ut utreda all<br />
brottslighet <strong>av</strong> denna karaktär. Det är därför nödvändigt att hitta nya<br />
vägar för att hantera denna utveckling. Det är viktigt att ständigt se<br />
över det rättsliga systemet och fundera över vad som kan göras för att<br />
förbättra och eff ektivisera <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> det ökande målinfl ödet och<br />
de alltmer komplexa utredningarna.<br />
9
2 Allmänt<br />
2.1 Arbetsgruppen<br />
Riksåklagaren tillsatte i september 2005 en arbetsgrupp med uppdrag<br />
att undersöka vad som kan göras för att ytterligare eff ektivisera <strong>hantering</strong>en<br />
<strong>av</strong> <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong> <strong>brottmål</strong>.<br />
Arbetsgruppen har letts <strong>av</strong> riksåklagaren Fredrik Wersäll och i övrigt<br />
bestått <strong>av</strong> överåklagaren Peter Hertting, vice överåklagaren Roland<br />
Andersson, polismästaren Peter Tjäder, advokaten Leif Gustafson, t.f.<br />
chefsrådmannen Ann-Britt Jansson, professor emeritus Nils Jareborg<br />
samt kammaråklagaren Eva Th unegard (sekreterare).<br />
2.2 Uppdraget<br />
Arbetsgruppens arbete har i allt väsentligt inriktats på att undersöka<br />
förändringar och förbättringar när det gäller <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> <strong>stora</strong> och<br />
<strong>komplicerade</strong> <strong>brottmål</strong> fram till dess att åtal väcks och huvudförhandling<br />
påbörjas. Gruppen har koncentrerat diskussionerna till hur<br />
utredningar skall drivas fram till åtal i syfte att förkorta utredningstiden<br />
samt begränsa målens volym. Därutöver har gruppen diskuterat<br />
vissa frågor som rent allmänt skulle minska belastningen på det straff -<br />
rättsliga systemet.<br />
Utgångspunkten för gruppens arbete har varit gällande regler och frågan<br />
om dessa utnyttjas fullt ut. Förbättringar inom ramen för gällande<br />
lagstiftning har diskuterats. Gruppen har därefter även analyserat<br />
behovet <strong>av</strong> förändrade regler. Där ett sådant behov har konstaterats<br />
har en huvudsaklig inriktning <strong>av</strong> dessa förändringar angetts.<br />
Syftet med gruppens diskussioner har varit att lyfta upp och diskutera<br />
möjliga förbättringar och förändringar på ett sätt som kan tjäna som<br />
11
idéer och inspiration för framtiden. Gruppens arbete har inte varit<br />
inriktat på att lägga fram färdiga författningsförslag. Den rapport<br />
som gruppen härmed presenterar bör i stället ses som en idéskrift.<br />
Förhoppningsvis kan gruppens tankar och idéer utgöra grunden för<br />
ett fortsatt utvecklingsarbete kring viktiga frågor när det gäller <strong>hantering</strong>en<br />
<strong>av</strong> <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong> <strong>brottmål</strong>. Ett fortsatt utvecklingsarbete<br />
kan förslagsvis ske genom erfarenhetsseminarier, föreskrifter,<br />
riktlinjer, handböcker, handlingsplaner och metodstöd. Tanken är<br />
även att rapporten skall inspirera till fortsatta diskussioner kring de<br />
rättspolitiskt intressanta frågorna om åtalspliktens och förundersökningspliktens<br />
utformning och frågan om ett utökat inslag <strong>av</strong> dispositiva<br />
moment i <strong>brottmål</strong>sprocessen.<br />
Av särskilt intresse i detta sammanhang är det samarbete i <strong>brottmål</strong>sfrågor<br />
som börjar växa fram mellan Domstolsverket, Advokatsamfundet<br />
och Åklagarmyndigheten och som hittills resulterat i bland annat<br />
anordnandet <strong>av</strong> en <strong>brottmål</strong>sdag i december 2006.<br />
2.3 Arbetets bedrivande<br />
Arbetsgruppen har haft fem sammanträden under tiden oktober 2005<br />
till oktober 2006.<br />
Arbetsgruppen har vid två <strong>av</strong> sammanträdena bjudit in och inhämtat<br />
synpunkter från olika referenspersoner. Ett <strong>av</strong> dessa möten har<br />
huvudsakligen ägnats åt fallstudier. Åklagare, försvarare, polis och<br />
domare har som utgångspunkt för diskussion och analys presenterat<br />
två omfattande fall (det s.k. Systembolagsmålet samt ett mål rörande<br />
människohandel).<br />
En förteckning över de personer som deltagit i referensgruppsmötena<br />
fi nns i bilaga 1.<br />
12
3 Sammanfattning<br />
Bedömning<br />
Det är <strong>av</strong> kriminalpolitiska skäl och <strong>av</strong> hänsyn till rättssäkerhetsaspekter<br />
bättre att fl er personer lagförs i mer begränsade och<br />
renodlade processer än att vissa <strong>komplicerade</strong> mål utreds i alltför<br />
stor omfattning och lagförs efter lång tid samtidigt som andra<br />
ärenden på grund <strong>av</strong> bristande resurser blir liggande.<br />
Gruppen föreslår att reglerna om förundersökningsbegränsning skall<br />
användas mer off ensivt. Det är ofta tillräckligt att en begränsad del <strong>av</strong><br />
en misstänkts brottslighet utreds och lagförs. Att utnyttja möjligheten<br />
till förundersökningsbegränsning är ett eff ektivt sätt att förkorta<br />
utredningstiderna och hushålla med resurserna.<br />
Fler inskränkningar i den absoluta åtalsplikten och i den absoluta<br />
förundersökningsplikten föreslås. En sådan utveckling skulle medföra<br />
ett ökat utrymme för kriminalpolitiska prioriteringar. Genomtänkta<br />
prioriteringar och korta genomströmningstider bedöms ha stor allmänpreventiv<br />
eff ekt.<br />
Förslag lämnas till hur såväl förundersökningen som rättegången<br />
(framförallt genom åtgärder som ligger på förundersökningsstadiet)<br />
kan eff ektiviseras. En förstärkt försvararroll, gemensam metodutveckling<br />
för polis och åklagare, utnyttjande <strong>av</strong> modern teknik samt en<br />
utökad materiell processledning från domstolens sida ingår i detta.<br />
I rapporten diskuteras också utökade dispositiva inslag i straff processen.<br />
Den tilltalade föreslås i utökad utsträckning kunna disponera<br />
över sin egen talan och exempelvis själv <strong>av</strong>göra vad som kan vitsordas.<br />
13
Erkännande och medverkan föreslås, i ökad utsträckning, kunna utgöra<br />
grund för straffl indring. För att skapa incitament och motivera<br />
den misstänkte att medverka bör åklagarna ges rätten att förfoga över<br />
påföljdsramen. Gruppen ser vidare en utveckling, liksom i många andra<br />
länder, mot att uppgörelser skall kunna ingås mellan åklagaren<br />
och den misstänkte.<br />
14
4 Begränsning <strong>av</strong> förundersökning och åtal<br />
4.1 Åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning<br />
Bedömning<br />
Dagens regelsystem medger <strong>stora</strong> eff ektiviseringar. Gällande<br />
bestämmelser kan tolkas på ett mer off ensivt sätt. Förundersökningsbegränsningsinstitutet<br />
kan användas i större omfattning<br />
än vad som görs i dag.<br />
Med utgångspunkt i att gruppen sett som sin uppgift att främst diskutera<br />
möjligheten till förbättringar inom gällande regler har gruppen<br />
funnit det naturligt att i första hand göra en bedömning <strong>av</strong> om<br />
inskränkningarna i åtalsplikten utnyttjas fullt ut eller om utrymme<br />
fi nns att använda dessa i större omfattning.<br />
4.1.1 Reglering<br />
Förundersökningsbegränsningsreglerna i 23 kap. 4 a § rättegångsbalken<br />
(RB) bygger i allt väsentligt på reglerna om åtalsunderlåtelse<br />
i 20 kap. 7 § RB. Om förutsättningar för åtalsunderlåtelse föreligger<br />
får åklagare besluta att lägga ned en förundersökning. Är förundersökning<br />
inte inledd får åklagare även besluta att förundersökning inte<br />
skall inledas. En grundförutsättning för både åtalsunderlåtelse och<br />
förundersökningsbegränsning är att något väsentligt allmänt eller enskilt<br />
intresse inte åsidosätts.<br />
För gruppens diskussioner är det framförallt 20 kap. 7 § första stycket<br />
p. 3 som är <strong>av</strong> intresse – d.v.s. (åtalsunderlåtelse eller) förundersökningsbegränsning<br />
med hänsyn till att den misstänkte begått annat<br />
brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs särskild påföljd<br />
med anledning <strong>av</strong> det föreliggande brottet.<br />
15
När regeln i tredje punkten tillkom ang<strong>av</strong>s i motiven att det bland<br />
annat med hänsyn till processekonomiska skäl var befogat med en<br />
<strong>av</strong>sevärd utvidgning <strong>av</strong> möjligheterna till åtalsunderlåtelse. Det framhölls<br />
också att de processekonomiska skälen blev än starkare om man<br />
beaktade möjligheterna till förundersökningsbegränsning (prop.<br />
1984/85:3 s. 31). Vidare framhölls att det utöver rent processekonomiska<br />
skäl fanns ett starkt intresse från både allmän synpunkt och <strong>av</strong><br />
hänsyn till den misstänkte att en reaktion på redan utredd brottslighet<br />
kom till stånd inom rimlig tid och inte fördröjdes <strong>av</strong> en utredning<br />
som endast i mindre mån kunde påverka påföljdsfrågan (a.a. s. 31).<br />
I prop. 1982/83:134 framfördes det också som exempel att om ett<br />
ärende <strong>av</strong>ser ett fl ertal skattebrott, där ett <strong>av</strong> dem medför utredningssvårigheter,<br />
det för att åstadkomma ett snabbt <strong>av</strong>görande <strong>av</strong> de mer<br />
lättutredda fallen kan vara befogat att besluta om förundersökningsbegränsning<br />
beträff ande det mer svårutredda brottet (s. 39).<br />
4.1.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Syftet bakom möjligheterna till förundersökningsbegränsning enligt<br />
23 kap. 4 a § och 20 kap. 7 § första stycket p. 3 är framförallt processekonomiskt.<br />
När regeln tillkom <strong>av</strong>sågs som ovan nämnts en <strong>av</strong>sevärd<br />
utvidgning <strong>av</strong> området. Aktuella regler är dock skrivna i en tid då<br />
brottsligheten såg annorlunda ut än i dag. Sedan reglerna tillkom har<br />
det hänt mycket, både med brottslighetens utveckling och utvecklingen<br />
<strong>av</strong> samhället i stort. Brottsligheten, särskilt vad <strong>av</strong>ser vissa typer<br />
<strong>av</strong> allvarliga brott, har ökat i såväl omfattning som komplexitet. Stora<br />
brottshärvor med förgreningar både inom landet och internationellt<br />
är inte ovanliga.<br />
Processekonomiska överväganden innefattar framförallt en <strong>av</strong>vägning<br />
<strong>av</strong> hur tillgängliga resurser skall användas på bästa sätt. När rättsväsendet<br />
ställs inför nya kr<strong>av</strong> måste tillämpningen <strong>av</strong> reglerna anpassas<br />
härefter. Brottslighetens utveckling och ökat fokus på genomström-<br />
16
ningstider utgör enligt gruppens uppfattning ett tydligt exempel på<br />
att en sådan anpassning måste ske. De bakomliggande syftena med<br />
de aktuella reglerna om förundersökningsbegränsning medger således<br />
att processekonomiska överväganden ges större tyngd än som kunde<br />
förutses vid bestämmelsernas tillkomst.<br />
Gruppens erfarenhet visar bland annat att olika åklagare tillämpar<br />
reglerna om förundersökningsbegränsning på olika sätt. Åklagare gör<br />
t.ex. olika bedömningar <strong>av</strong> om aktuell påföljd är tillräcklig för den<br />
samlade brottsligheten. Det kan vidare konstateras att reglerna om<br />
förundersökningsbegränsning inte utnyttjas i någon högre grad <strong>av</strong><br />
åklagarna, i vart fall inte om man ser till antalet beslut om begränsning<br />
i förhållande till samtliga brottsmisstankar. År 2005 var, inom<br />
Åklagarmyndigheten, andelen beslut om förundersökningsbegränsning<br />
och beslut om att inte inleda förundersökning enligt 20 kap.<br />
7 § första stycket 3 p., fyra procent <strong>av</strong> det totala antalet beslut <strong>av</strong>seende<br />
brottsmisstankar. De senaste åren har denna andel, både inom<br />
Åklagar myndigheten och Ekobrottsmyndigheten, legat på denna<br />
nivå. Enligt en undersökning som EBM har gjort (som presenterades<br />
på EBM-dagen den 6 december 2005) om användandet <strong>av</strong> förundersökningsbegränsning<br />
anges som skäl för det låga användandet bland<br />
annat att åklagarna anser att de begränsningsregler som fi nns att tillgå<br />
generellt sett är för begränsade samt att det fi nns en oro över att ett<br />
felaktigt användande <strong>av</strong> reglerna innebär en risk för tjänstefel, vilket<br />
inte uppfattas vara fallet om man i stället använder sig <strong>av</strong> motiveringen<br />
”brott kan inte styrkas”. Det konstateras också i undersökningen<br />
att det fi nns önskemål från åklagarna om tydligare riktlinjer om när<br />
begränsningsreglerna får användas.<br />
Utrymmet att begränsa förundersökningar vid fl erfaldig brottslighet<br />
är betydande. Åklagaren skall inte göra någon förutsägelse <strong>av</strong> hur en<br />
domstol skulle bedöma påföljdsfrågan om åtal väcktes för samtliga<br />
17
ott. En bedömning skall i stället göras <strong>av</strong> om den beräknade eller<br />
redan utdömda påföljden för övriga brott kan anses tillräcklig för all<br />
brottslighet.<br />
Vid bedömningen <strong>av</strong> om påföljden är tillräcklig måste, förutom<br />
straff värdet <strong>av</strong> brotten, även tidsaspekten beaktas. Från allmänpreventiv<br />
synpunkt är en snabb reaktion från samhällets sida betydelsefull.<br />
Problemet är dock att utredningar i <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong> mål tar<br />
tid. Det rör sig ofta om <strong>komplicerade</strong> och komplexa förhållanden.<br />
De internationella kopplingarna har också blivit allt vanligare. Sammantaget<br />
gör detta att tidsutdräkten ofta blir lång.<br />
Att en i förhållande till brottets art ovanligt lång tid har förfl utit sedan<br />
brottet begicks skall, utöver brottets straff värde, beaktas vid straff -<br />
mätningen i enlighet med 29 kap. 5 § första stycket p. 7 brottsbalken<br />
(BrB). Inte alltför sällan blir tidsutdräkten så lång att frågan om rätten<br />
till prövning inom skälig tid, enligt artikel 6.1 i Europakonventionen,<br />
aktualiseras när domstolen skall bestämma påföljden.<br />
Högsta domstolen har i målet NJA 2003 s. 414 angett i vilken utsträckning<br />
de tidsutdräkter som förekommit mellan brotten och slutlig<br />
dom skall beaktas vid påföljdsbestämningen. HD konstaterade<br />
att det vid bedömningen om kr<strong>av</strong>et på skälig tid iakttagits det är <strong>av</strong><br />
särskild betydelse hur komplicerat målet varit samt hur den tilltalade<br />
och berörda myndigheter agerat under förfarandet. I det aktuella fallet<br />
ansåg HD att tidsutdräkten varit <strong>av</strong> en sådan omfattning att den<br />
inneburit en kränkning <strong>av</strong> den tilltalades rätt till rättegång inom skälig<br />
tid och att denne därför var berättigad till gottgörelse i form <strong>av</strong><br />
lindrigare påföljd än han annars skulle ha dömts till. Fängelsestraff et<br />
i målet reducerades i anledning <strong>av</strong> detta till hälften (ett år och sex<br />
månader) i förhållande till vad som motiverades <strong>av</strong> brottslighetens<br />
straff värde (tre år).<br />
18
En slutsats som kan dras <strong>av</strong> domen är att frågan om prövningen skett<br />
inom skälig tid skall tillmätas en <strong>av</strong>görande betydelse vid påföljdsbestämningen<br />
och att en kränkning berättigar till en lindrigare påföljd.<br />
En annan konsekvens <strong>av</strong> oskäligt lång handläggningstid är kompensation<br />
genom ekonomisk ersättning. Enligt HD:s <strong>av</strong>görande i en dom<br />
den 9 juni 2005 i mål T 72-04 skall, i de fall inte kompensation i<br />
form <strong>av</strong> påföljdsreduktion aktualiserats, ersättning för kränkning <strong>av</strong><br />
rätten till en prövning inom skälig tid enligt artikel 6.1 i Europakonventionen<br />
utgå med 1 000-1 500 euro per år som den totala handläggningen<br />
<strong>av</strong> ärendet varat. Också för att undvika skadestånd från<br />
staten är därför en kort handläggningstid mycket angelägen.<br />
Den straff rabatt som tillämpas vid fl erfaldig brottslighet gör också ofta<br />
att utredning <strong>av</strong> samtliga brott knappast kan motiveras från påföljdssynpunkt;<br />
påföljden blir obetydligt lindrigare även om inte alla brott<br />
utreds och lagförs. Förutsättningar för förundersökningsbegränsning<br />
föreligger därför i stor utsträckning. Samma resonemang kan appliceras<br />
när det gäller den s.k. ”straff trappan”. Vid bedömningen <strong>av</strong> om<br />
påföljden är tillräcklig måste beaktas att ju längre fängelsestraff som<br />
blir aktuellt ju längre blir också <strong>av</strong>ståndet till nästa ”nivå” i straff skalan.<br />
Om en gärning har ett visst straff värde, t.ex. tre års fängelse, krävs<br />
det att gärningen bedöms som <strong>av</strong>sevärt mycket grövre för att ett längre<br />
fängelsestraff än tre år skall dömas ut. Att föra bevisning kring hur<br />
mycket mer grov, kränkande etc. som gärningen har varit kan kräva<br />
omotiverade extra <strong>stora</strong> och svårbemästrade utredningsinsatser. Åklagaren<br />
skulle då, genom en <strong>av</strong>vägning <strong>av</strong> de olika intressena, kunna<br />
nöja sig med att visa att gärningen har ett straff värde på tre år.<br />
Det är angeläget att fokus under förundersökningen riktas mot rekvisiten<br />
i brottsbeskrivningen och mot de särskilda straff skärpnings-<br />
19
grunder som kan aktualiseras. Varje utredningsåtgärd skall vara <strong>av</strong><br />
betydelse för den straff bara gärningen. Som exempel kan nämnas<br />
organiserad brottslighet där straff värdet oftast endast marginellt påverkas<br />
<strong>av</strong> att gärningen utgjort ett led i en organiserad brottslighet.<br />
Gruppens erfarenhet är att det ibland läggs alltför <strong>stora</strong> resurser på att<br />
visa att en enskild gärning utgjort just ett led i en organiserad brottslighet.<br />
Det är viktigt att åklagaren stämmer <strong>av</strong> utrednings insatserna<br />
inte bara mot de särskilda rekvisiten för brottet utan även mot aktuella<br />
straff skärpningsgrunder. För att utredningsinsatser skall vara påkallade<br />
bör de medföra en tydlig påverkan på straff värdet.<br />
När det gäller gärningens rubricering konstateras att om omfattande<br />
utredning krävs för att visa att en gärning är att bedöma som<br />
grov skulle åklagaren i stället kunna nöja sig med en rubricering <strong>av</strong><br />
normalgraden och argumentera för ett högt straff värde inom denna<br />
straff skala. Som exempel på detta kan nämnas frågan om en gärning<br />
är att bedöma som koppleri eller grovt koppleri och där omfattningen<br />
<strong>av</strong> verksamheten är <strong>av</strong>görande för rubriceringen. Att förlänga utredningen,<br />
och även processen i domstol, med <strong>stora</strong> insatser kring bevisning<br />
rörande omfattningen <strong>av</strong> verksamheten skulle inte behöva vara<br />
påkallat om straff värdet för ett brott <strong>av</strong> normalgraden ändå kan anses<br />
tillräckligt högt.<br />
Som exempel på ärenden där ett utökat användande <strong>av</strong> förundersökningsbegränsning<br />
kan användas kan nämnas härvor med svart<br />
arbetskraft eller härvor med annonsbedrägerier där ett antal personer<br />
gjort sig skyldiga till omfattande brottslighet med förgreningar<br />
åt fl era olika håll. Här bör åklagaren kunna nöja sig med att åtala för<br />
viss brottslighet om man kan se att straff värdet ändå i någon mån<br />
motsvarar brottslighetens omfattning.<br />
20
Ett annat exempel är människohandel där det ofta är fråga om en<br />
omfattande, organiserad verksamhet som pågått under längre tid,<br />
där ett stort antal målsägande varit involverade och där verksamheten<br />
<strong>av</strong>bryts genom det tillslag som görs. Frågan om hur omfattande<br />
förundersökningsåtgärder som skall vidtas för att visa omfattningen<br />
<strong>av</strong> verksamheten måste ställas i relation till den tid som förundersökningen<br />
tar, den tid som misstänkta sitter häktade, målsägandens<br />
utsatthet, inte minst under utredningstiden, rättsväsendets samlade<br />
resurser och möjligheten att hantera omfattningen på det material<br />
som samlas in.<br />
I alla ärenden gäller att ett alltför stort förundersökningsmaterial med<br />
alltför många inblandade personer kan bli ohanterligt att presentera<br />
i rätten. I dessa fall bör det fi nnas förutsättningar för åklagaren att<br />
begränsa utredningen. På detta sätt frigörs i stället resurser för att<br />
hantera nya ärenden. En annan aspekt på detta är också att ju längre<br />
tid som spaning bedrivs desto längre tid låter polis och åklagare<br />
brottet fortgå med allt vad detta innebär för brottsoff er och en ökad<br />
ekonomisk förtjänst för gärningsmännen. Självklart gäller detta dock<br />
inte generellt. För att exempelvis komma åt huvudmännen inom den<br />
grova organiserade brottsligheten kan en mer omfattande spaning i<br />
vissa fall vara nödvändig.<br />
4.1.3 Slutsatser<br />
Att utnyttja möjligheten till förundersökningsbegränsning är ett effektivt<br />
sätt att förkorta utredningstiderna och hushålla med de begränsade<br />
resurserna. Alla inblandade i processen torde kunna tjäna på<br />
detta. Inte minst för misstänkta bör en allmän förkortning <strong>av</strong> tiden<br />
för utredning och lagföring vara ett angeläget mål.<br />
21
Det fi nns ett större utrymme för att bedöma ett kortare straff för en<br />
samlad brottslighet som tillräcklig påföljd i <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong><br />
ärenden. Detta gör sig särskilt gällande när målets handläggning kan<br />
förväntas dra ut på tiden. Den förväntade tidsåtgången bör beaktas<br />
i större omfattning vid bedömning <strong>av</strong> gärningarnas samlade straff -<br />
värde. Förutom rena straff värde- och straff mätningsresonemang är<br />
det angeläget att i detta hänseende även beakta att bevisningen blir<br />
allt sämre med tiden. Eftersom åklagaren måste kunna förvänta sig en<br />
fällande dom när åtal väcks måste även bevisningens värde efter lång<br />
tid bedömas. Denna bedömning bör göras i början på en utredning,<br />
så snart omfattningen <strong>av</strong> ärendet och den förväntade tidsåtgången<br />
kan överblickas.<br />
Som tidigare nämnts är det från allmänpreventiv synpunkt viktigt<br />
med en snabb reaktion från samhällets sida. Ett snabbt <strong>av</strong>görande är<br />
i sig <strong>av</strong> stort kriminalpolitiskt värde och bidrar till att skapa förtroende<br />
för rättsväsendet. En mer off ensiv tillämpning <strong>av</strong> reglerna om<br />
begränsning <strong>av</strong> förundersökning bör därför inte i detta hänseende,<br />
framförallt inte vid ekonomisk brottslighet, åsidosätta väsentligt allmänt<br />
intresse. Ekonomisk brottslighet och t.ex. narkotikabrottslighet<br />
skiljer sig från övrig grov brottslighet, där det ofta fi nns en direkt<br />
skadelidande målsägande. Förundersökningsbegränsning bör därför,<br />
med hänsyn till det enskilda intresse som också skall beaktas, kunna<br />
användas i större omfattning vid denna typ <strong>av</strong> brottslighet jämfört<br />
med annan brottslighet. När det gäller frågan om väsentligt enskilt<br />
intresse skall dock beaktas att även en målsägande har intresse <strong>av</strong> ett<br />
snabbt <strong>av</strong>görande och att en begränsning även här i många fall kan<br />
vara befogad. Avgörande blir om den förväntade påföljden kan anses<br />
tillräcklig för all brottslighet och att någon enskilds berättigade anspråk<br />
på exempelvis skadestånd inte åsidosätts.<br />
22
Förundersökningsbegränsning bör ske i ett så tidigt skede som möjligt<br />
och tillämpas på likartat sätt. Misstanke bör inte delges om man<br />
inte inom rimlig tid kan förväntas <strong>av</strong>sluta förundersökningen. Åklagarnas<br />
arbetsmetod när en förundersökning inleds bör inte vara ett<br />
brett anslag med förhoppning om att något skall kunna styrkas. Vid<br />
omfattande utredningar bör i stället ett tidigt strategiskt inriktningsbeslut<br />
fattas så att resurser läggs ned på rätt åtgärder. Åklagaren bör<br />
göra en prognos med bedömning <strong>av</strong> vad som kan förväntas kunna<br />
utredas inom rimlig tid med hänsyn till brottslighetens karaktär, omfattning,<br />
straff värde m.m.<br />
4.1.4 Idé<br />
Eftersom erfarenheten visar att åklagare gör olika bedömningar <strong>av</strong><br />
om t.ex. påföljden är tillräcklig för den samlade brottsligheten måste<br />
åklagarna få stöd i att våga prioritera och välja ut de misstankar som<br />
kan förväntas gå att styrka. Tydliga och mer off ensiva kriterier för när<br />
förundersökningar kan och bör begränsas bör utarbetas.<br />
Riksåklagarens inledda arbete med riktlinjer bör inriktas på att, inom<br />
ramen för gällande lagstiftning, få till stånd en mer enhetlig och offensiv<br />
tillämpning <strong>av</strong> reglerna om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning.<br />
Riktlinjerna bör inriktas på att ge vägledning kring<br />
bedömningen <strong>av</strong> om enskilt eller allmänt intresse sätts åt sidan genom<br />
beslut om förundersökningsbegränsning. Riktlinjerna bör även ange<br />
en modell eller ge vägledning dels för en prognos för bedömningen <strong>av</strong><br />
bevisningen och dels för hur straff värdet bör behandlas i förhållande<br />
till den beräknade tiden som förundersökningen förväntas ta.<br />
23
4.2 Förändrad åtalsplikt<br />
24<br />
Bedömning<br />
Vid en relativ åtalsplikt skulle större utrymme för kriminalpolitiska<br />
prioriteringar kunna skapas. Detta skulle kunna få stor<br />
allmänpreventiv eff ekt. Samma eff ekt skulle (i vart fall delvis)<br />
kunna uppnås genom ytterligare inskränkningar <strong>av</strong> den absoluta<br />
åtalsplikten – eller <strong>av</strong> den absoluta förundersökningsplikten.<br />
Gruppen bedömer det senare som en rättspolitiskt mer framkomlig<br />
väg, i vart fall för närvarande.<br />
4.2.1 Reglering<br />
Enligt 20 kap. 6 § RB skall åklagare, om inte något annat är föreskrivet,<br />
väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Åtalet förutsätter<br />
att åklagaren på objektiva grunder kan emotse en fällande dom.<br />
Vidare följer <strong>av</strong> 23 kap. 1 § RB att förundersökning skall inledas när<br />
det fi nns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal<br />
har förövats. Den absoluta åtalsplikten bygger på den s.k. legalitetsprincipen<br />
i motsats till den s.k. opportunitetsprincipen.<br />
Grundprinciperna om absolut åtals- och förundersökningsplikt har<br />
fl era omfattande undantag. Det gäller särskilt reglerna om åtalsunderlåtelse,<br />
särskild åtalsprövning och förundersökningsbegränsning.<br />
Reglerna om preskription kan till sina konsekvenser även ytterst uppfattas<br />
som ett <strong>av</strong>steg från åtalsplikten. Åtals- och förundersökningsplikten<br />
kan i praktiken också sägas inskränkas <strong>av</strong> de prioriteringar<br />
som sker med hänsyn till resursbegränsningar. I praktiken är det således<br />
en relativt begränsad mängd <strong>av</strong> den totala brottsligheten som<br />
blir föremål för några utredningsåtgärder över huvud taget. Att så är<br />
fallet förutsätts också i de styrinstrument, t.ex. budgetproposition och
egleringsbrev, som gäller för rättsväsendets myndigheter. Däri anges<br />
vad som bör prioriteras, underförstått vad rättsväsendet härigenom<br />
bör lägga mer begränsade resurser på.<br />
4.2.2 Bakgrund<br />
Frågan om åtalspliktens utformning är föremål för en ständig diskussion<br />
i Sverige och internationellt. Europarådet antog 1987 en rekommendation<br />
om relativ åtalsplikt i syfte att nå ett enklare <strong>brottmål</strong>sförfarande.<br />
Frågan diskuterades ingående i betänkandet Ett reformerat<br />
åklagarväsende (SOU 1992:61). BRU (Beredningen för rättsväsendets<br />
utveckling) har i februari 2006 överlämnat sitt slutbetänkande<br />
Ett eff ektivare <strong>brottmål</strong>sförfarande – några ytterligare åtgärder (SOU<br />
2005:117). I betänkandet ser BRU bland annat över åtalspliktens utformning<br />
och diskuterar systemet med s.k. plea bargain. Plea bargain<br />
innebär att åklagaren kan besluta att inte väcka åtal för vissa gärningar<br />
om den misstänkte erkänner andra gärningar eller besluta att väcka<br />
åtal för ett lindrigare brott om detta erkänns (i common law-länderna<br />
är det egentligen fråga om medgivande <strong>av</strong> åtal, inte erkännande<br />
<strong>av</strong> brott). Utredningen kommer fram till att det saknas tillräckliga<br />
skäl att nu införa undantag från förundersöknings- och åtalsplikten<br />
som tar sikte på att den misstänktes erkännande och medverkan i<br />
en brottsutredning skulle kunna leda till att åtal för vissa brott inte<br />
väcks eller väcks för lindrigare brott än det som misstanken <strong>av</strong>ser.<br />
Som skäl mot ett system med plea bargain anför BRU framförallt allas<br />
likhet inför lagen, brottsoff rens intressen, risken för felaktiga uppgifter<br />
och det faktum att, för att ingen oskyldig skall dömas, betydande<br />
utredningsinsatser ändå måste vidtas för att kontrollera riktigheten <strong>av</strong><br />
den misstänktes uppgifter. De nackdelar som angetts uppväger, enligt<br />
BRU, inte de eventuella fördelar för eff ektiviteten som kan uppstå.<br />
BRU konstaterar dock att utredningen inte har haft möjlighet att<br />
överväga en översyn <strong>av</strong> åtalsplikten och förundersökningsplikten <strong>av</strong><br />
processekonomiska skäl.<br />
25
När det gäller begreppen absolut och relativ åtalsplikt vill gruppen<br />
i detta sammanhang hänvisa till Per Olof Ekelöfs terminologi om<br />
obligatoriskt och fakultativt åtal, som numera även används <strong>av</strong> Peter<br />
Fitger i Kommentaren till rättegångsbalken. Med obligatoriskt åtal <strong>av</strong>ses<br />
att förutsättningarna för allmänt åtal är mera klart fi xerade medan<br />
fakultativt åtal innebär att åtalsfrågan i större eller mindre utsträckning<br />
överlämnats till åklagarens skönsmässiga bedömning (Per Olof<br />
Ekelöf, Rättegång V, sjunde upplagan, 1988, s. 142). Terminologin<br />
med obligatoriskt och fakultativt åtal ger en mer rättvisande bild <strong>av</strong><br />
vad det egentligen är som diskuteras.<br />
4.2.3 Internationell utblick<br />
Olika länder har reglerat frågan om åtal på olika sätt. I många länder<br />
fi nns en grundbestämmelse om absolut åtalsplikt från vilken undantag<br />
kan ske. Detta gäller, förutom i Sverige, även i t.ex. Finland och<br />
Tyskland. I andra länder gäller principen om relativ åtalsplikt. Där<br />
är det på olika sätt överlämnat till åklagaren att, mer eller mindre<br />
diskretionärt, <strong>av</strong>göra om åtal bör ske. Så är t.ex. förhållandet i Norge,<br />
Danmark och i England och USA. Utrymmet för åklagaren att på<br />
diskretionära grunder <strong>av</strong>göra om åtal bör ske är generellt större i de<br />
anglosachsiska länderna. I dessa länder skall åklagaren ofta pröva om<br />
åtal krävs <strong>av</strong> allmänna hänsyn. I de nordiska länderna är den relativa<br />
åtalsplikten reglerad på ett annat sätt och försedd med många fl er undantag.<br />
I Norge t.ex. kan åtalsunderlåtelse meddelas på två grunder,<br />
dels med hänvisning till opportunitetsprincipen (där en <strong>av</strong>vägning <strong>av</strong><br />
individuella och allmänpreventiva hänsyn skall göras) och dels med<br />
hänvisning till processekonomiska skäl (motsvarande 20 kap. 7 §<br />
RB). Till sina praktiska konsekvenser är regelsystemen i de nordiska<br />
länderna relativt lika.<br />
26
Under de senaste åren kan internationellt sett några allmänna utvecklingslinjer<br />
och trender noteras. Åtalsplikten ges generellt alltmer<br />
diskretionära inslag. Flera länder i Europa har i anledning <strong>av</strong> att<br />
straff processrätten reformerats infört olika varianter <strong>av</strong> möjligheten<br />
till åtalsuppgörelser, vilket till sina konsekvenser måste sägas vara ett<br />
<strong>av</strong>steg från den absoluta åtalsplikten. I fl era länder har införts olika<br />
varianter <strong>av</strong> s.k. plea bargain eller guilty pleas. T.ex. har Frankrike<br />
nyligen infört ett sådant system. Den främsta anledningen till denna<br />
utveckling anses vara nödvändigheten att bemästra <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong><br />
ett allt större målinfl öde och allt mer komplexa mål. Olika länder<br />
konstruerar olika varianter, allt från rena uppgörelser mellan åklagaren<br />
och den misstänkte där något åtal inte behöver väckas till att<br />
dom stolen kan tillämpa ett enklare <strong>brottmål</strong>sförfarande eller tillämpa<br />
straff nedsättning vid erkända brott. Olika länder har också olika kriterier<br />
för vilka brott som kan omfattas <strong>av</strong> en guilty plea och i vilket<br />
stadium <strong>av</strong> processen som initiativet måste tas för att beaktas. I fl era<br />
länder påverkas också straff nedsättningens storlek <strong>av</strong> i vilket skede i<br />
processen som ett erkännande lämnas.<br />
I Danmark har åklagaren en möjlighet att, om en person erkänner<br />
ett antal brott men samtidigt förnekar andra, underlåta åtal för de<br />
förnekade brotten. Ett kr<strong>av</strong> är dock att det kan antas att straff et inte<br />
skulle bli högre om dessa brott togs med. Denna typ <strong>av</strong> mål <strong>av</strong>görs <strong>av</strong><br />
ensamdomare, vilket naturligtvis också förenklar handläggningen <strong>av</strong><br />
processen.<br />
4.2.4 Arbetsgruppens överväganden<br />
Dagens ansamling <strong>av</strong> mål, målens komplexitet och samhällets begränsade<br />
resurser gör att det straff rättsliga systemets verkningsgrad<br />
framför allt vad gäller de mer omfattande <strong>brottmål</strong>en blir låg. Prioriteringar<br />
bör vara en produkt <strong>av</strong> rationella överväganden och inte<br />
ske slumpmässigt. Om det fanns större möjlighet att välja vilka mål<br />
27
som skall drivas skulle det ge större utrymme för statsmakterna att ge<br />
tydliga anvisningar för prioritering. Åklagare och polis skulle vidare<br />
tvingas till gemensamma val och ett ansvar för de prioriteringar som<br />
görs. Befi ntliga resurser skulle därmed kunna användas på ett bättre<br />
sätt. Balanssituationen och möjligheten att arbeta med ”färskvara”<br />
skulle också påverkas positivt. En annan utformning <strong>av</strong> åtalsplikten<br />
skulle ge legitimitet åt de prioriteringar som ändå måste göras.<br />
En ändring <strong>av</strong> åtalspliktens utformning skulle medföra en förändring<br />
<strong>av</strong> de principer som den svenska rättsordningen bygger på. Legalitetsprincipen<br />
och förutsebarhet i rättstillämpningen är grundläggande i<br />
svensk straff processrätt. Ett upprätthållande <strong>av</strong> dessa principer på det<br />
sätt som sker i dag befrämjar dock inte heller tilltron till den absoluta<br />
åtalsplikten. Gruppens bedömning är att betydelsen <strong>av</strong> en förändring<br />
<strong>av</strong> åtalsplikten från absolut till relativ inte bör överdrivas. I de länder<br />
där åtalsplikten anges vara relativ kringgärdas den som ovan angetts<br />
ofta <strong>av</strong> ett antal restriktioner. Samma resultat som uppnås med en<br />
relativ åtalsplikt bör kunna uppnås med en ytterligare uppmjukning<br />
<strong>av</strong> den absoluta åtalsplikten. Gruppen bedömer att det är mer konstruktivt<br />
att arbeta för en sådan uppmjukning. T.ex. anser gruppen<br />
det befogat att ytterligare modifi era den nuvarande åtalsplikten genom<br />
bland annat utvidgade möjligheter att <strong>av</strong> resursskäl besluta om<br />
förundersökningsbegränsning.<br />
Gruppen vill också i detta sammanhang väcka tanken på ett särskiljande<br />
<strong>av</strong> åtalsplikten och förundersökningsplikten. Av eff ektivitetsskäl är<br />
det framförallt utökade möjligheter till förundersökningsbegränsning<br />
som är <strong>av</strong> intresse, d.v.s. inskränkningar i förundersökningsplikten.<br />
När en utredning väl är färdig talar inte lika starka eff ektivitetsskäl<br />
för utökade möjligheter till att underlåta åtal, d.v.s. inskränkningar<br />
i åtalsplikten. Ett särskiljande <strong>av</strong> åtals- och förundersökningsplikten<br />
28
ör vara möjligt och gruppen ser gärna att en separat förundersökningsbegränsningsregel,<br />
frikopplad från 20 kap. 7 § RB, införs.<br />
Frågor om prioritering och förundersökningsbegränsning är <strong>av</strong>görande<br />
inslag i många utredningar, framförallt när det gäller omfattande<br />
ekonomisk brottslighet. Dagens regler om förundersökningsbegränsning<br />
innebär t.ex. att förundersökningen endast kan begränsas såvitt<br />
<strong>av</strong>ser misstankar mot en viss person. Det är inte möjligt att begränsa<br />
en förundersökning till att endast <strong>av</strong>se vissa personer, t.ex. de som begått<br />
den allvarligaste brottligheten i en härva. En nackdel med dagens<br />
system är att vissa mål tenderar att bli alltför omfattande. Frågan är<br />
hur omfattande ett mål bör tillåtas bli, hur många förgreningar som<br />
måste utredas.<br />
En risk med att införa en möjlighet att begränsa förundersökningar<br />
till vissa personer är dock att samma typ <strong>av</strong> brott då inte kommer att<br />
leda till samma typ <strong>av</strong> behandling i det straff rättsliga systemet. Om<br />
man begränsar härvor till vissa personer lagförs inte de som skulle ha<br />
lagförts om de inte ingick i en härva utan i stället begått brottet ensamma.<br />
Det anförda är argument mot utökade möjligheter till förundersökningsbegränsning<br />
<strong>av</strong> resursskäl. Å andra sidan bör beaktas att<br />
systemet i stort drabbar slumpmässigt. Det är endast en relativt liten<br />
del <strong>av</strong> de begångna brotten som upptäcks och anmäls. Bevisning kan<br />
säkras endast för en mindre andel <strong>av</strong> dessa. Det till synes självklara<br />
kr<strong>av</strong>et att uppklarade brott skall behandlas lika ger i verkligheten mot<br />
denna bakgrund en skenbar likhet inför lagen. Vid valet mellan olika<br />
förhållningssätt till hur förundersökningsbegränsningsinstitutet bör<br />
se ut bör en tydlig reglering <strong>av</strong> möjligheten till ytterligare begränsning<br />
<strong>av</strong> förundersökningar vara att föredra. Eftersom, som alla vet,<br />
resurserna inte är oändliga och prioriteringar ändå måste göras, är det<br />
gruppens bedömning att prioriteringar i kontrollerade former är att<br />
föredra.<br />
29
Det danska systemet där åklagaren har möjlighet att underlåta åtal för<br />
förnekade gärningar innebär klara eff ektivitetsvinster eftersom mycke t<br />
tid kan sparas i rätten då de förnekade gärningarna sorteras bort.<br />
Systemet har likheter med de svenska möjligheterna att förundersökningsbegränsa<br />
förnekade gärningar enligt 23 kap. 4 a § och 20 kap.<br />
7 § första stycket p. 3 RB. Gruppen anser att det även i Sverige skulle<br />
kunna vara möjligt att, med hänsyn till processekonomiska skäl, meddela<br />
åtalsunderlåtelse även för förnekade gärningar. Dagens regelsystem<br />
ger inte möjlighet till åtalsunderlåtelse när en förundersökning är<br />
<strong>av</strong>slutad och gärningen är förnekad. Anledningen till detta är bland<br />
annat att en åtalsunderlåtelse anses som en lagföring och en sakerförklaring.<br />
Beslut om åtalsunderlåtelse registreras i belastnings registret.<br />
Det bör enligt gruppens mening övervägas om en självständig form<br />
<strong>av</strong> åtalsunderlåtelse, som inte skall anses som en lagföring, bör införas.<br />
En sådan reglering skulle medföra möjligheter att <strong>av</strong> processekonomiska<br />
skäl inför ett åtal sortera bort förnekade gärningar som<br />
ändå inte på något <strong>av</strong>görande sätt skulle påverka påföljden. Självklart<br />
bör gärningar förundersökningsbegränsas så tidigt som möjligt, så att<br />
inte onödiga resurser läggs ned på utredning <strong>av</strong> gärningar som ändå<br />
inte skall bli föremål för åtal. I praktiken kan dock fi nnas fl era skäl till<br />
att en gärning ändå utreds. Det kan vara fråga om allt från bristande<br />
samordning till hänsyn till målsäganden som ändå gör att ett brott utreds<br />
och en förundersökning färdigställs. Att en förundersökning blivit<br />
slutförd bör dock inte utgöra ett hinder för att underlåta ett åtal.<br />
Om processen i domstol i så stor utsträckning som möjligt kan koncentreras<br />
till erkända gärningar eller gärningar där bevisningen kan<br />
renodlas (på grund <strong>av</strong> t.ex. vitsordade omständigheter) står mycket<br />
tid att vinna.<br />
30
I kapitel 7, som behandlar den misstänktes erkännande och medverkan<br />
i utredningen, utvecklar gruppen ytterligare sina tankar kring<br />
vissa frågor rörande åtalsuppgörelser, plea bargain och den misstänktes<br />
erkännande och medverkan i utredningen.<br />
4.2.5 Idé<br />
Sammanfattningsvis kan sägas att gruppens uppfattning är att det<br />
borde ske en förändring <strong>av</strong> åtalspliktens och förundersökningspliktens<br />
utformning genom bland annat utvidgade möjligheter att <strong>av</strong><br />
processekonomiska skäl besluta om begränsning <strong>av</strong> förundersökningar.<br />
Detta kräver lagändring. En översyn <strong>av</strong> åtalsplikten och förundersökningsplikten<br />
bör mot denna bakgrund äga rum.<br />
31
4.3 Avkriminalisering, administrativa påföljder och särskild<br />
åtalsprövning<br />
32<br />
Bedömning<br />
Administrativa sanktioner ger många gånger snabbare resultat<br />
och bör kunna ersätta viss straff rättslig <strong>hantering</strong>. Ett utökat användningsområde<br />
för särskild åtalsprövning i kombination med<br />
ett utvidgat utrymme för förundersökningsbegränsning i dessa<br />
fall skulle minska belastningen på det straff rättsliga systemet och<br />
skapa incitament till bättre kontrollsystem.<br />
4.3.1 Arbetsgruppens överväganden<br />
Det totala antalet straff bestämmelser är mycket stort, särskilt inom<br />
specialstraff rätten. Allmänt kan sägas att kriminalisering som sanktion<br />
bör förbehållas sådana förfaranden som uppfattas som särskilt<br />
straff värda. Kriminalisering är statens yttersta maktmedel och bör<br />
användas med återhållsamhet. Till detta kommer att andra former<br />
<strong>av</strong> sanktioner oftast är enklare att hantera och mer eff ektiva. Administrativa<br />
sanktioner är särskilt lämpliga och användbara när förhållandena<br />
är sådana att det är angeläget att upprätthålla en standard på<br />
ett visst område och således den individuella skulden inte kommer i<br />
förgrunden.<br />
Administrativa sanktioner bör kunna ersätta en relativt stor del <strong>av</strong> det<br />
straff rättsliga ansvaret inom specialstraff rättsområdet. Som exempel<br />
kan nämnas näringsförbud, skattetillägg och miljösanktions<strong>av</strong>gift.<br />
Det skulle t.ex. kunna övervägas om inte näringsförbud på grund <strong>av</strong><br />
bristande bokföring borde kunna prövas utan att frågan om bokföringsbrott<br />
prövades straff rättsligt. Ett sådant, i administrativ ordning,<br />
meddelat näringsförbud skulle kunna utgöra grund för beslut om<br />
särskild åtalsprövning eller åtalsunderlåtelse och därigenom kunna
utgöra grund för förundersökningsbegränsning. I andra fall skulle en<br />
<strong>av</strong>kriminalisering kunna komma i fråga. Detta gäller särskilt brott<br />
på oaktsamhetsnivå. Fördelar med administrativa sanktioner är bland<br />
annat att man undviker <strong>komplicerade</strong> rättsliga bedömningar <strong>av</strong>seende<br />
det subjektiva rekvisitet och att de även kan användas mot juridiska<br />
personer och på så vis få en annan tyngd och genomslagskraft.<br />
Gruppen anser att det fi nns behov <strong>av</strong> att utöka området för särskild<br />
åtalsprövning i de fall där kontroll<strong>av</strong>gifter eller andra sanktioner kommer<br />
i fråga. Vid särskild åtalsprövning är presumtionen mot åtal. Om<br />
området utökades skulle incitament för att skapa kontrollsystem öka.<br />
Som exempel på ett område som skulle kunna vara aktuellt är socialförsäkringsbidragen.<br />
Om felaktiga bidrag betalas ut skulle återbetalningsskyldighet<br />
kunna förenas med en <strong>av</strong>gift, vilket skulle kunna<br />
ligga till grund för beslut att lägga ned förundersökningen på grund<br />
<strong>av</strong> regler om särskild åtalsprövning.<br />
Ett alternativ till regler <strong>av</strong> detta slag skulle vara att införa generella<br />
möjligheter till åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning<br />
där administrativa sanktioner står till buds. I de fall där alternativa<br />
sanktioner är stadgade eller står till buds skulle således en generell presumtion<br />
mot åtal gälla. Generella regler om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning<br />
skulle ersätta de för enskilda brottstyper<br />
särskilda reglerna om åtalsprövning. Ett sådant system skulle bli mer<br />
fl exibelt och vara anpassat till förändringar i lagstiftning som rör nya<br />
sanktions<strong>av</strong>gifter, kontrollsystem m.m. Som exempel kan nämnas att<br />
den nya lagstiftningen om miljösanktions<strong>av</strong>gifter som träder i kraft<br />
den 1 januari 2007 förenas med utökade regler om särskild åtalsprövning<br />
i de fall där <strong>av</strong>gift aktualiseras. En generell regel om åtalsunderlåtelse<br />
och förundersökningsbegränsning i fall där administrativa<br />
sanktioner kommer i fråga skulle medföra ett fl exiblare, enklare och<br />
renare system.<br />
33
4.3.2 Idé<br />
Gruppen anser att det är motiverat att göra en översyn <strong>av</strong> dels möjligheten<br />
att på olika områden ersätta den straff rättsliga <strong>hantering</strong>en med<br />
administrativa sanktioner och dels möjligheten att införa en generell<br />
åtalsunderlåtelseregel.<br />
4.4 Konkurrensläran<br />
34<br />
Bedömning<br />
Konkurrensläran kan användas för att rensa ut gärningar som<br />
därmed inte behöver utredas eller bedömas.<br />
4.4.1 Reglering<br />
Konkurrens mellan brott föreligger om ett och samma förfarande kan<br />
konstituera fl era olika brott. Konkurrensproblem uppkommer dels<br />
därför att rekvisiten i olika brottsbeskrivningar helt eller delvis täcker<br />
varandra och dels för att det faktiska händelseförloppet uppfyller mer<br />
än en brottsbeskrivning.<br />
Någon rättslig reglering <strong>av</strong> konkurrens mellan brott fi nns inte i lagstiftningen.<br />
Regler om påföljdskonkurrens (d.v.s. hur påföljd skall bestämmas<br />
för den som har begått mer än ett brott) återfi nns dock på<br />
ett fl ertal ställen i brottsbalkens kapitel om påföljder. Konkurrensläran<br />
har dock behandlats i lagmotiv och doktrin (se bl.a. Nils Jareborg,<br />
Straff rättens gärningslära, 1995, kap 8-10).<br />
4.4.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
I fall <strong>av</strong> brottskonkurrens kan dömas för vart och ett <strong>av</strong> brotten. I<br />
många fall anses dock mindre straff värda förfaranden som i och för<br />
sig täcks <strong>av</strong> händelseförloppet konsumerade <strong>av</strong> huvudbrottet.
Bestämmelserna om brottskonkurrens bör kunna användas för att<br />
renodla processen. Det är således viktigt att uppmärksamma de möjligheter<br />
som konkurrensläran ger i detta hänseende. Det ligger normalt<br />
inte något egenvärde i att åtala för fl era brott än som enligt konkurrensläran<br />
är nödvändigt om straff värdet inte i någon nämnvärd<br />
utsträckning påverkas.<br />
Eftersom det inte fi nns resurser att utreda alla brott och det inte kan<br />
anses vara ett vitalt samhällsintresse att lägga ner stort arbete på juridiska<br />
hårklyverier bör möjligheterna att rensa bort vissa brott som<br />
konkurrensläran medger inte underskattas (Nils Jareborg, a.a., s. 158<br />
ff .). En utrensning kan vara motiverad dels för att man därigenom<br />
undviker en orättvis dubbelbestraff ning och dels om den kvarvarande<br />
brottsligheten är så bagatellartad att den inte skulle föranleda ytterligare<br />
straff om den beaktades eller att den utrensade brottsligheten<br />
beaktas genom utformningen <strong>av</strong> straff skalan eller inom ramen för<br />
straff mätningen för den dominerande brottstypen.<br />
Av intresse i detta sammanhang är konsumtion på grund <strong>av</strong> brottsenhet,<br />
regelkonkurrens och medbestraff ade gärningar (Magnus Ulväng,<br />
Påföljdskonkurrens – Problem och principer, 2005). Konsumtion<br />
inom ramen för brottsenhet innebär att man utifrån olika kriterier<br />
skapar en enhet för ett visst brott, inom vilket ett fl ertal olika likartade<br />
gärningar ryms. Som exempel kan nämnas att fl era slag mot en<br />
person anses som en och samma misshandel. Konsumtion på grund<br />
<strong>av</strong> regelkonkurrens innebär att olika straff bud överlappar varandra.<br />
Ett rån konsumerar t.ex. stöld. Av särskilt intresse för gruppens arbete<br />
är konsumtion inom ramen för medbestraff ade gärningar. Viss<br />
brottslighet kan konsumeras på den grunden att bestraff ningen <strong>av</strong> ett<br />
brott sker genom bestraff ningen <strong>av</strong> ett annat. Gärningsmannen anses<br />
i dessa fall ha begått fl era brott, d.v.s. konkurrensen är verklig. Som<br />
exempel kan nämnas att stöld konsumerar i de fl esta fall efterföljan-<br />
35
de skadegörelse, rån kan konsumera en rad sidobrott t.ex. olaga hot,<br />
hemfridsbrott och tillgrepp. Det är här fråga om gärningar som alltså<br />
inte utgör del <strong>av</strong> själva rånet (d.v.s. ingår i samma brottsenhet) utan<br />
gärningar som begås under tiden som huvudbrottet pågår (se i detta<br />
sammanhang NJA 1967 s. 93). Som ytterligare exempel kan nämnas<br />
att grova förmögenhetsbrott normalt konsumerar bokföringsbrott,<br />
utpressning konsumerar ocker och förskingring konsumerar efterföljande<br />
brott enligt BrB 10:4-10:8.<br />
4.4.3 Idé<br />
Genom att använda konkurrensläran för att koncentrera utredningar<br />
på enbart vissa gärningar och lägga andra åt sidan kan resurser sparas<br />
genom att tid inte behöver åtgå till utredning och lagföring <strong>av</strong> dessa<br />
brott. Man kan då även undvika utredning och bedömning <strong>av</strong> <strong>komplicerade</strong><br />
rekvisit. Målsättningen bör vara att åtal skall utformas så<br />
att brottslighetens samlade straff värde i huvudsak speglas. Utbildning<br />
och ett utökat erfarenhetsutbyte med t.ex. seminarier för åklagare,<br />
domare, advokater och företrädare för rättsvetenskapen kring denna<br />
fråga (och andra frågor) vore önskvärt.<br />
36
5 <strong>Effektivare</strong> förundersökning<br />
5.1 Inledning<br />
Ett antal förslag och idéer har på senare tid lagts fram för att eff ektivisera<br />
rättsväsendet. I betänkandet En ny uppgifts- och ansvarsfördelning<br />
mellan polis och åklagare (SOU 2005:84) föreslår BRU bland<br />
annat att polisen skall vara förundersökningsledare i fl er ärenden än<br />
vad som gäller i dag. Enligt förslaget skall åklagare vara förundersökningsledare<br />
endast om saken är <strong>av</strong> omfattande eller svår beskaffenhet<br />
(i dag gäller att åklagare skall vara förundersökningsledare om<br />
saken inte är <strong>av</strong> enkel beskaff enhet). Vidare förespråkas ett tidigare<br />
åklagarinträde vid allvarligare brottslighet. Motiveringen till detta är<br />
att ett aktivt förundersökningsledarskap från åklagarens sida skapar<br />
förutsättningar för en eff ektivare brottsutredning bland annat genom<br />
tidiga direktiv om utredningsåtgärder. Gruppen instämmer i vikten<br />
<strong>av</strong> tidiga och tydliga direktiv för en eff ektiv förundersökning. I detta<br />
<strong>av</strong>snitt kommer några åtgärder framhållas som särskilt angelägna för<br />
att förundersökningen skall bli eff ektiv. I de följande diskussionerna<br />
återkommer gruppen även till några <strong>av</strong> de övriga förslag rörande effektiviteten<br />
i rättsväsendet som lämnats på senare tid.<br />
I detta sammanhang kan även nämnas att danske rigsadvokaten, med<br />
anledning <strong>av</strong> ett betänkande om behandlingen <strong>av</strong> större ekomål (Betaenkning<br />
nr 1454, 2004) och ett antal ändringar i straffl agstiftningen,<br />
meddelat ett antal riktlinjer. Riktlinjerna innebär bland annat att<br />
en redogörelse skall lämnas till högre åklagare i mål där åtal inte har<br />
väckts inom två år efter att ”der er rejst sigtelse”. Det har också införts<br />
möjlighet för den misstänkte att klaga över tidsutdräkten till högre<br />
åklagare med möjlighet för denne att förelägga den lägre åklagaren att<br />
<strong>av</strong>göra målet inom viss tid eller att <strong>av</strong> resursskäl begränsa målet. Vidare<br />
har en ordning införts där högre åklagare, vid mål som beräknas<br />
37
pågå 25-30 dagar i rätten, skall säkra att ställning tagits till möjligheterna<br />
om begränsning <strong>av</strong> målet (Rigsadvokat Meddelelser 3/2002,<br />
3/2006 och 4/2006).<br />
5.2 Förundersökningsplan<br />
38<br />
Bedömning<br />
Upprättandet <strong>av</strong> en förundersökningsplan i större mål bidrar till<br />
en eff ektivare förundersökning.<br />
5.2.1 Reglering<br />
Förundersökningsledaren har ansvar för förundersökningen i dess<br />
helhet. Han skall se till att förundersökningen bedrivs eff ektivt och<br />
att den enskildes rättsäkerhetsintressen tas tillvara (1 a § förundersökningskungörelsen).<br />
Förundersökningen skall bedrivas så skyndsamt<br />
som omständigheterna medger (23 kap. 4 § RB).<br />
5.2.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Förundersökningsledaren ansvarar för utredningen. För att på bästa<br />
sätt kunna fullgöra detta ansvar och se till att utredningen bedrivs<br />
eff ektivt är det, framförallt vid större utredningar, angeläget att åklagaren<br />
kan överblicka utredningen. Genom en sådan överblick kan tid<br />
och resurser satsas på rätt åtgärder.<br />
Alltför ofta sker tillslag i <strong>stora</strong> mål utan någon närmare planering<br />
<strong>av</strong> hur t.ex. beslagtaget material skall tas om hand och den vidare<br />
utredningen bedrivas. Om anslaget är brett med förhoppning om att<br />
det i vart fall skall bli något <strong>av</strong> en utredning kan detta leda till en stor<br />
mängd material samlas in utan någon egentlig planering eller strategi,<br />
vilket medför en oöverblickbar utredning.
För en bättre och mer genomtänkt planering <strong>av</strong> förundersökningens<br />
bedrivande bör en förundersökningsplan upprättas <strong>av</strong> åklagaren.<br />
I förundersökningsplanen bör framgå förundersökningens innehåll,<br />
inriktning, omfattning samt en tidplan. Samråd måste ske med polisen<br />
och utredningsresurserna anpassas efter den gjorda planeringen,<br />
alternativt måste planeringen anpassas efter tillgängliga resurser. I planen<br />
bör framgå vad man vill/kan utreda och åtala. En tänkt gärningsbeskrivning<br />
bör anges. Denna, samt en preliminär bevisuppgift, bör<br />
utgöra grunden för inriktningen <strong>av</strong> förundersökningen (se vidare under<br />
5.4 angående Gärningsbeskrivning och åklagarens bevisuppgift).<br />
En ständigt uppdaterad förundersökningsplan bör kunna ge just en<br />
sådan överblick över utredningen som förundersökningsledaren behöver<br />
för att kunna ta ställning till om utredningen skall drivas vidare<br />
eller t.ex. ändra inriktning. Förundersökningsplanen bör också, förutom<br />
att vara till nytta i det enskilda ärendet, kunna tjäna syftet att på<br />
ett övergripande plan se om de samlade resurserna hos åklagare och<br />
polis används på rätt sätt.<br />
EBM har nyligen börjat arbeta med s.k. utredningsplaner i de större<br />
ärendena. Målsättningen hos EBM är att dessa särskilt krävande ärenden<br />
inte skall ta längre tid än ett år. För varje ärende skall en utredningsplan<br />
upprättas. Utredningsplanen skall innehålla en preliminär<br />
gärningsbeskrivning och ett första utkast till bevisuppgift. Avsikten är<br />
att arbeta inom ramen för den framtida processen i domstolen. I samband<br />
med att planen tas fram skall åklagaren ta ställning till frågan<br />
om begränsning <strong>av</strong> förundersökningen. Innehållet i planen utgör en<br />
grund för den prognos som åklagaren måste göra såvitt <strong>av</strong>ser resursbehovet<br />
och tidsåtgången.<br />
39
5.2.3 Idé<br />
Gruppen ser det som angeläget och nödvändigt med ett fortsatt utvecklingsarbete<br />
kring bland annat metodstöd, t.ex. framtagandet <strong>av</strong><br />
en för polis och åklagare gemensam handbok för <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> <strong>stora</strong><br />
och <strong>komplicerade</strong> mål. En sådan handbok skulle utöver frågan om<br />
planeringen <strong>av</strong> förundersökningen även kunna innehålla rutiner för<br />
sammanträde för delgivning och teknikanvändning. Även ett införande<br />
<strong>av</strong> kontrollfunktioner, i likhet med vad den danske rigsadvokaten<br />
meddelat, när det gäller bedrivandet <strong>av</strong> förundersökningar i omfattande<br />
mål skulle vara <strong>av</strong> värde. Utvecklingsarbetet, som bör kunna<br />
ske inom ramen för gällande regelsystem, är i första hand en fråga<br />
för åklagarväsendet. Samarbete bör ske med framför allt polisen och<br />
samråd bör äga rum med Advokatsamfundet.<br />
5.3 Delgivning enligt 23 kap. 18 § RB<br />
40<br />
Bedömning<br />
Löpande delgivning <strong>av</strong> förundersökningen innebär större möjligheter<br />
för försvararen att tidigt påkalla utredningsåtgärder.<br />
Sammanträde enligt 23 kap. 18 § RB bör hållas i större omfattning,<br />
för att senast vid detta tillfälle bland annat reda ut vilka<br />
kompletteringar den misstänkte påkallar.<br />
5.3.1 Reglering<br />
Enligt 23 kap 18 § RB får åtal inte beslutas innan den misstänkte har<br />
fått underrättelse om att han eller hon har rätt att ange den utredning<br />
som anses önskvärd. Skäligt rådrum skall för detta beredas den misstänkte.
Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den<br />
mån det kan ske utan men för utredningen, ta del <strong>av</strong> vad som förekommit<br />
under förundersökningen. Innan åklagaren beslutar om åtal,<br />
får han hålla ett särskilt sammanträde med den misstänkte eller hans<br />
försvarare, om detta kan antas vara till fördel för åtalsbeslutet eller för<br />
sakens fortsatta handläggning i övrigt.<br />
5.3.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Löpande delgivning bör användas i större utsträckning för att den<br />
misstänkte och försvararen kontinuerligt skall få del <strong>av</strong> utredningen.<br />
Genom en fortlöpande delgivning <strong>av</strong> förundersökningen får den<br />
misstänkte tidigt möjlighet att framföra synpunkter och påkalla<br />
utredningsåtgärder. Detta bör kunna leda till en tidsvinst. Om en<br />
löpande delgivning skall bli <strong>av</strong> värde krävs dock en kontinuerlig inläsning.<br />
För att åstadkomma detta skulle en tidigare inläsning eventuellt<br />
behöva vara knuten till något steg i processen. Tidsutdräkten i sig<br />
bör dock i många fall vara ett incitament för den misstänkte. Många<br />
tilltalade påverkas negativt <strong>av</strong> den långa tid som förundersökningen<br />
pågår. Det kan dock inte förnekas att en utdragen process i vissa fall<br />
kan uppfattas vara till fördel för den misstänkte, bland annat genom<br />
att bevisningen försvagas. Allmänt sett måste det dock sägas vara en<br />
uppgift också för försvararen att i görligaste mån medverka till kortare<br />
handläggningstider.<br />
Det bör även understrykas att det <strong>av</strong>slutande förhöret med den misstänkte,<br />
när denne har fått del <strong>av</strong> all utredning, är mycket viktigt. Om<br />
detta förhör är väl förberett kan förhoppningsvis en helt ny berättelse<br />
från den misstänkte undvikas i tingsrätten.<br />
I mer omfattande mål och vid svårbedömda brott kan ett sammanträde<br />
vara ett bra tillfälle att muntligen reda ut vilka invändningar den<br />
misstänkte har, om inte dessa redan har framgått genom förhören, och<br />
41
vilka kompletteringar han påkallar. Om en tentativ gärningsbeskrivning<br />
och bevisuppgift presenteras senast vid detta tillfälle underlättar<br />
det för den misstänkte att i ett tidigt skede ta ställning till den egna<br />
bevisuppgiften (helst skall detta dock, enligt gruppens uppfattning,<br />
presenteras tidigare, se nedan under <strong>av</strong>snitt 5.4) . Om en komplettering<br />
<strong>av</strong> förundersökningen kan ske i ett så tidigt skede som möjligt<br />
blir den totala handläggningstiden <strong>av</strong> ett ärende kortare.<br />
Enligt gruppens erfarenhet äger sammanträden enligt 23 kap. 18 §<br />
RB mycket sällan rum. Det är sällan sammanträden sker på åklagarens<br />
initiativ. Från åklagarhåll påpekas också ofta att försvararna är alltför<br />
passiva i samband med den s.k. slutdelgivningen. Om sammanträde<br />
förekom skulle försvararen tvingas läsa in materialet tidigare och ta<br />
ställning tidigare.<br />
Gruppens bedömning är att större utnyttjande <strong>av</strong> möjligheten till löpande<br />
delgivning och till sammanträde skulle kunna leda till en mer<br />
eff ektiv och tidsbesparande handläggning och få till följd att fortsatta<br />
förundersökningsåtgärder under huvudförhandlingen kan undvikas.<br />
Det är inte realistiskt att tro att den försvarare som vid en slutdelgivning<br />
i ett mål med häktade personer där åtal skall väckas inom kort,<br />
som får en förundersökning på ett par tusen sidor, skall hinna gå<br />
igenom materialet på ett sådant sätt att han kan ange inställning till<br />
alla delar.<br />
5.3.3 Idé<br />
Både åklagare och försvarare har ett ansvar för att sammanträde och<br />
ett ökat användande <strong>av</strong> löpande delgivning kommer till stånd. Riksåklagaren<br />
bör verka för att åklagarna alltmer aktivt verkar för detta.<br />
Som angetts i <strong>av</strong>snitt 5.2.3 bör en handbok för <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> <strong>stora</strong><br />
mål tas fram.<br />
42
5.4 Gärningsbeskrivning och åklagarens bevisuppgift<br />
Bedömning<br />
Gärningsbeskrivningen anger ramen för processen. Utformandet<br />
<strong>av</strong> gärningsbeskrivningen och bevisuppgiften bör ske i ett<br />
tidigt skede så att utredningen kan koncentreras till det som är<br />
väsentligt för det kommande åtalet.<br />
5.4.1 Reglering<br />
I 45 kap. 4 § RB första stycket stadgas bland annat att åklagaren i<br />
stämningsansökan skall ange dels den brottsliga gärningen med angivande<br />
<strong>av</strong> tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter<br />
som erfordras för dess kännetecknande och dels de bevis som vill<br />
åberopas och vad som skall styrkas med varje särskilt bevis. Domen i<br />
ett <strong>brottmål</strong> får aldrig <strong>av</strong>se annan gärning än den för vilken talan om<br />
ansvar i behörig ordning förts (30 kap. 3 § RB).<br />
5.4.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Ett utkast till gärningsbeskrivning bör som ovan angetts fi nnas med<br />
redan i den förundersökningsplan som skall upprättas när förundersökningen<br />
inleds (se <strong>av</strong>snitt 5.2.2). Att ett sådant utkast upprättas<br />
tidigt är <strong>av</strong>görande för utredningens inriktning och att utredningen<br />
redan från början kan bedrivas med fokus på ett eventuellt kommande<br />
åtal.<br />
Ett utkast till gärningsbeskrivning bör presenteras för den misstänkte<br />
när misstanke delges. Om åklagaren redan inför förhöret med den<br />
misstänkte kan presentera en tentativ gärningsbeskrivning kan förhöret<br />
läggas upp på rätt sätt och relevanta frågor ställas. Genom att<br />
redan i detta skede ha utkast till gärningsbeskrivning skapas förutsättningar<br />
för att efter förhöret bedöma hur förundersökningen fort-<br />
43
sättningsvis skall bedrivas eller om den skall läggas ned. Onödiga<br />
förundersökningsåtgärder kan undvikas. I <strong>stora</strong> ekomål är det enligt<br />
gruppens erfarenhet regel att en gärningsbeskrivning fi nns färdig vid<br />
det första förhöret. På samma sätt bör man även göra vid andra <strong>stora</strong><br />
utredningar.<br />
Vikten <strong>av</strong> en väl utformad gärningsbeskrivning kan inte nog betonas.<br />
Åklagarens gärningsbeskrivning utgör den ram som anger vad<br />
som skall prövas i <strong>brottmål</strong>sprocessen. Gärningsbeskrivningen sätter<br />
g ränserna för vad som kommer under domstolens bedömning och<br />
utgör utgångspunkten för processens utformning. En väl utformad<br />
gärningsbeskrivning bör vara tydlig och preciserad. Gärningsbeskrivningen<br />
är inte bara <strong>av</strong>görande för åklagaren när han lägger upp<br />
sin talan utan också för att den tilltalade skall kunna bedöma vilka<br />
invändningar som skall riktas mot åtalet. En välskriven gärningsbeskrivning<br />
underlättar också för domstolen att genomföra en välstrukturerad<br />
process. (jfr Dag Victor, Den åtalade gärningen – några tankar<br />
om utformningen <strong>av</strong> gärningsbeskrivningar, DUS 1996:1, s. 213).<br />
En annan viktig faktor när det gäller målets omfång och framförallt<br />
tidsåtgången i rätten är att bevistema och förhörstema tydligt anges.<br />
Med bevistema <strong>av</strong>ses vilka faktiska omständigheter, t.ex. ett gärningsmoment,<br />
som skall styrkas med ett förhör. Förhörstemat anger vad<br />
förhöret skall handla om. Gruppens erfarenhet är att förhörstema<br />
ofta saknas. För den skriftliga bevisningen saknas även ofta bevistema.<br />
Syftet med att ange bevisuppgift med klara bevis- och förhörsteman<br />
är att den andre parten skall få möjlighet att vitsorda sådant som är<br />
ostridigt. Denna möjlighet måste utnyttjas. Vitsordade omständigheter<br />
bör enligt gruppens uppfattning, utan nämnvärd prövning, kunna<br />
ligga till grund för rättens bedömning. Om parterna kan vitsorda<br />
olika omständigheter bör därför bevisning kunna rensas bort. Dessa<br />
tankar vidareutvecklas i <strong>av</strong>snittet 6.2 Dispositiva moment i straff processen.<br />
44
Åklagarens bevisuppgift måste vara konkret och fokuserad på det som<br />
skall bevisas. Att enbart ange att ett visst bevis åberopas till stöd för<br />
åtalet bör inte komma i fråga.<br />
Gärningsbeskrivningens utformning och åklagarens bevisuppgift är<br />
<strong>av</strong>görande faktorer för målets <strong>hantering</strong> vid huvudförhandlingen. I<br />
detta hänseende vill vi även framhålla vikten <strong>av</strong> domstolens materiella<br />
processledning. Domstolen har både en rätt och en skyldighet<br />
att genom frågor försöka reda ut oklarheter i åklagarens gärningsbeskrivning<br />
(se prop. 1986/87:89 s. 109). Denna uppgift innebär att<br />
domstolen måste anses ha en relativt långt gående skyldighet att utöva<br />
materiell processledning. För att processen skall bli så smidig som<br />
möjligt bör domstolen försäkra sig om att den förstår parternas talan<br />
och att parterna förstår varandra. Alla oklarheter bör redas ut. Även<br />
när det gäller bevisuppgiften har domstolen ett ansvar för att genom<br />
sin materiella processledning utreda vad som kan vitsordas för att på<br />
detta sätt rensa bort ”onödig” bevisning. Gruppen vidareutvecklar<br />
tankarna kring detta i <strong>av</strong>snittet 6.4 Förberedelse i <strong>brottmål</strong>.<br />
5.4.3 Idé<br />
Ett intensifi erat utvecklingsarbete bör bedrivas kring utformningen <strong>av</strong><br />
gärningsbeskrivningar och bevisuppgift och dess betydelse för processen.<br />
Dessa frågor, inklusive domstolens processledning, bör i lämpligt<br />
sammanhang diskuteras gemensamt med åklagare, advokater, domare<br />
och rättsvetenskapsmän.<br />
45
5.5 Försvararens roll<br />
46<br />
Bedömning<br />
En förstärkt försvararroll ökar förutsättningarna för en eff ektiv<br />
förundersökning. Det bör fi nnas incitament för försvararen att<br />
tydligt ange den tilltalades inställning och bevisuppgift. Ersättningen<br />
till försvararna måste täcka också en aktiv försvararinsats<br />
under förundersökningen.<br />
5.5.1 Arbetsgruppens överväganden<br />
En aktiv och stark försvararinsats under förundersökningen bidrar<br />
till en förundersökning där invändningar och synpunkter kan tas<br />
om hand <strong>av</strong> åklagaren under utredningens gång och fokus inriktas<br />
på sådant som är ”tvistigt”. Gruppens erfarenhet är att de fl esta åklagare<br />
anser det mycket positivt med en aktiv och delaktig försvarare.<br />
Ett problem för försvararen kan dock vara den lojalitetskonfl ikt som<br />
denne ställs inför när det gäller klientintresset och intresset <strong>av</strong> en effektiv<br />
process. Å ena sidan måste generellt en eff ektiv process ligga i<br />
försvararens intresse och vara till fördel även för en misstänkt person.<br />
Å andra sidan kan oklarheter i utredningen med hänsyn till bevisbördans<br />
placering inte sällan vara till fördel för den tilltalade.<br />
Handläggningen <strong>av</strong> <strong>stora</strong> mål drar ofta ut på tiden onödigt mycket<br />
dels på grund <strong>av</strong> att den tilltalade framställer oklara invändningar<br />
och dels på grund <strong>av</strong> att invändningar framställs sent i processen. En<br />
kort handläggningstid måste dock generellt sägas vara en rättssäkerhetsfråga<br />
som det också är försvararens uppgift att verka för. Om ett<br />
incitament skapas för försvararen, att verka för ett snabbare förfarande<br />
genom en renodling <strong>av</strong> målen, skulle eff ektiviteten – och, från<br />
denna utgångspunkt, också rättssäkerheten - öka. En möjlig väg är<br />
att i större utsträckning hålla sammanträde enligt 23 kap. 18 § RB<br />
eller förberedelse i <strong>brottmål</strong>. Detta medför att försvararen måste läsa
in målet i god tid och också framställa invändningar på ett tidigare<br />
stadium. Tydliga och specifi ka förelägganden om svaromål bör ha<br />
samma eff ekt.<br />
Gruppens erfarenhet är att en kontinuerlig kontakt mellan åklagaren<br />
och försvararen under hela förundersökningen bidrar till en mer ”renodlad”<br />
rättegång.<br />
För att försvararna skall vara aktiva och ta egna initiativ under förundersökningen<br />
samt gå igenom förundersökningsmaterialet på ett<br />
grundligt sätt måste ersättningen täcka sådana insatser.<br />
Där det är möjligt bör <strong>av</strong> eff ektivitetsskäl, praktiska skäl och resursskäl<br />
i mål med ett stort antal misstänkta, antalet försvarare begränsas.<br />
Det är således viktigt att redan i början <strong>av</strong> utredningen identifi era om<br />
intressekonfl ikter medför att misstänkta inte bör ha samma försvarare.<br />
Om sådana konfl ikter inte fi nns bör antalet försvarare begränsas.<br />
Även om gruppen är medveten om svårigheterna att i ett senare skede<br />
minska antalet försvarare bör det i vart fall efter hand skapas förutsättningar<br />
för detta och låta de kvarvarande försvararna företräda ett<br />
fl ertal misstänkta.<br />
5.5.2. Idé<br />
Frågorna om en förstärkt försvararroll, kortare handläggningstider och<br />
en snabbare genomströmning genom hela rättskedjan bör diskuteras<br />
utifrån ett rättsäkerhetsperspektiv. En levande debatt kring dessa och<br />
andra frågor rörande rättvis rättegång bör initieras i mer organiserade<br />
former, t.ex. seminarier och gemensam utbildning. Den under hösten<br />
2006 planerade <strong>brottmål</strong>sdagen kan förhoppningsvis utgöra starten<br />
för ytterligare initiativ på detta område. Även ersättningsreglerna bör<br />
ses över från detta perspektiv.<br />
47
5.6 Genomströmningstid som kvalitetsmått<br />
48<br />
Bedömning<br />
Genomströmningstid som kvalitetsmått bör kunna leda till att<br />
den genomsnittliga tiden från brottsanmälan till dom och straff -<br />
verkställighet kan förkortas.<br />
5.6.1 Arbetsgruppens överväganden<br />
Tidsaspekten, d.v.s. tiden från det att brottet upptäcks eller anmäls till<br />
dom, har som ovan angetts (se <strong>av</strong>snitten 4.1.2-3) betydelse för bland<br />
annat straff mätningen. Även bortsett från sådana bedömningar utgör<br />
en snabb reaktion på en brottslig handling ett mått på bra kvalitet i<br />
den brottsbekämpande verksamheten. En kort handläggningstid ökar<br />
t.ex. kvaliteten i utredningarna genom att bevisningen används när<br />
den är ”färsk”. En kort handläggningstid är också allmänt sett <strong>av</strong> stort<br />
värde för inblandade parter och bidrar till allmänhetens förtroende<br />
för rättsväsendet.<br />
Det är angeläget att tiden från det att ett brott upptäcks tills det fi nns<br />
en lagakraftvunnen dom <strong>av</strong>sevärt kan kortas. Genomströmningstiden<br />
för ett ärende genom hela rättskedjan är därför som sådan ett bra<br />
kvalitetsmått. För vissa ärendetyper, t.ex. mål med häktade personer<br />
och ungdomsmål fi nns reglerade frister. För övriga ärenden fi nns inte<br />
några lagstadgade frister. Respektive myndighet har i vissa fall interna<br />
mål och mått för genomströmningstider. Från ett medborgarperspektiv<br />
är det dock den totala genomströmningstiden som främst är <strong>av</strong><br />
intresse. För att på bästa sätt tillgodose misstänktas, målsägandes och<br />
andra berördas intressen samt för tilltron till rättsväsendet i stort anser<br />
gruppen att ett ökat fokus bör fästas på genomströmningstider<br />
och att för myndigheterna gemensamma kvalitetsmått för detta bör<br />
utvecklas.
5.6.2 Idé<br />
Gruppen anser det angeläget att berörda myndigheter, d.v.s. polisen,<br />
Åklagarmyndigheten och domstolarna utvecklar gemensamma kvalitetsmått<br />
när det gäller genomströmningstiden. Ett gemensamt utvecklingsarbete<br />
med denna inriktning bör inledas.<br />
5.7 Flera åklagare i <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong> mål<br />
Bedömning<br />
Det bör som regel alltid vara två åklagare som hanterar förundersökning<br />
och rättegång i <strong>stora</strong> mål. Härigenom kan kvaliteten<br />
öka, tidsutdräkt undvikas och sårbarheten minska.<br />
5.7.1 Arbetsgruppens överväganden<br />
Frågan om två åklagare i samma mål diskuterades även i rapporten<br />
”Hållbara domslut – en förtroendefråga för rättsväsendet”. Där uttalades<br />
bland annat att det i vissa större och <strong>komplicerade</strong> mål bör vara<br />
huvudregel att två åklagare delar på arbetet såväl under förundersökningen<br />
som vid huvudförhandlingen. En sådan ordning skulle bidra<br />
till att öka kvaliteten både i det enskilda målet och långsiktigt genom<br />
att erfarenhet och kunskap om svårare mål sprids till fl er åklagare.<br />
Arbetsgruppen instämmer i detta men vill också framhålla eff ektivitetsvinsterna<br />
med detta system.<br />
Att endast en åklagare hanterar förundersökningen i större mål och<br />
är den enda personen som är inläst på materialet medför en stor risk<br />
och kan leda till <strong>stora</strong> eff ektivitetsförluster t.ex. om åklagaren blir sjuk<br />
eller måste byta arbetsuppgifter. Åklagaren blir också särskilt utsatt<br />
vid en eventuell hotsituation. Även i annat fall bör en dubblering <strong>av</strong><br />
åklagare och därigenom en möjlighet till fördelning <strong>av</strong> arbetet vara<br />
49
<strong>av</strong> fördel med hänsyn till eff ektiviteten och kvaliteten. Som goda exempel<br />
på detta sätt att arbeta kan bland annat nämnas Knutby- och<br />
Malexandermålen.<br />
Möjligheten att vara fl era förundersökningsledare har berörts i den<br />
s.k. Knutbyrapporten. En inspektion <strong>av</strong> Knutby-ärendet genomfördes<br />
gemensamt <strong>av</strong> Åklagarmyndigheten och Rikspolisstyrelsen (RPS/ÅM<br />
2/05). I rapporten dras bland annat slutsatsen att det är <strong>av</strong> yttersta<br />
vikt att frågan om vem som leder förundersökningen och därmed bär<br />
ansvaret för denna framstår som absolut klar.<br />
Frågan om möjligheten att vara två förundersökningsledare har också<br />
berörts i ett JO-beslut den 16 februari 2006 (dnr 5010-2003). JO har<br />
i beslutet närmare utvecklat sin syn på två åklagares handläggning <strong>av</strong><br />
förundersökningen rörande mordet på utrikesminister Anna Lindh.<br />
JO konstaterar att förundersökningsledarskapet är odelbart och att<br />
något utrymme inte fi nns för en uppdelning <strong>av</strong> förundersökningsledarskapet<br />
på fl era personer. Principen hindrar dock inte att fl era<br />
åklagare arbetar tillsammans med en utredning under ledning <strong>av</strong> en<br />
förundersökningsledare och inte heller att någon <strong>av</strong> de biträdande eller<br />
assisterande åklagarna tillfälligt axlar uppgiften som förundersökningsledare<br />
när den ordinarie förundersökningsledaren har förhinder.<br />
En vägledning för åklagarna i frågan om den rättsliga synen på att<br />
vara två eller fl era åklagare i ett mål är för närvarande under utarbetande<br />
hos riksåklagaren.<br />
5.7.2 Idé<br />
Åklagarmyndigheten bör verka för att en dubblering <strong>av</strong> åklagare i<br />
<strong>stora</strong> mål kommer till stånd. Detta kan vara en fråga att ta in i den<br />
handbok för <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> <strong>stora</strong> mål som gruppen föreslår (se <strong>av</strong>snitt<br />
5.2.3).<br />
50
5.8 Modern teknik<br />
Bedömning<br />
Förundersökningsmaterialet bör i större utsträckning dokumenteras<br />
med hjälp <strong>av</strong> modern teknik. Förhör med bevispersoner<br />
bör dokumenteras med digital teknik. Genom denna dokumentation<br />
skulle förundersökningen underlättas. Sådana förhör<br />
skulle också få ökad betydelse vid huvudförhandlingen när en<br />
bevisperson <strong>av</strong>viker från tidigare lämnade uppgifter.<br />
5.8.1 Reglering<br />
Enligt 36 kap. 16 § andra stycket RB får vid vittnesförhör vad vittnet<br />
tidigare anfört inför rätta eller inför åklagare eller polismyndighet förebringas<br />
endast när vittnets berättelse vid förhöret <strong>av</strong>viker från vad<br />
han tidigare anfört eller när vittnet vid förhöret förklarar att han inte<br />
kan eller inte vill yttra sig. Enligt 37 kap 3 § gäller detta även målsägande.<br />
5.8.2 Bakgrund<br />
I propositionen 2004/05:131 En modernare rättegång anges ett antal<br />
åtgärder för att modernisera och eff ektivisera processen i allmän<br />
domstol. Lagen träder i kraft den dag regeringen bestämmer. Enligt<br />
uppgift planeras ett ikraftträdande under år 2007. Bland annat införs<br />
ett bättre utnyttjande <strong>av</strong> teknik genom att försöksverksamheten med<br />
videokonferens permanentas och utvecklas. Berättelser som vittnen<br />
och andra bevispersoner lämnar skall dokumenteras med videoteknik.<br />
En berättelse som i tingsrätt lämnas i bevissyfte skall dokumenteras<br />
genom en ljud- och bildupptagning, om det inte fi nns särskilda skäl<br />
emot det. Vidare får ett förhör med vittne eller annan förhörsperson<br />
inledas med en uppspelning <strong>av</strong> en upptagning från ett förhör som<br />
51
tidigare, inför rätta, har hållits med samma person. Syftet med detta<br />
är dels processekonomiska fördelar och dels att bespara vittnen och<br />
andra förhörspersoner många <strong>av</strong> de olägenheter som ett omfattande<br />
förhör kan vara förknippade med.<br />
5.8.3 Arbetsgruppens överväganden<br />
Gruppens erfarenhet är att mycket tid vid huvudförhandlingen går<br />
åt till att reda ut vad en bevisperson eller en tilltalad har sagt under<br />
förundersökningen, i vilket tillstånd han varit i när han uttalat sig och<br />
även betydelsen <strong>av</strong> det som har sagts. Genom att på ett lättillgängligt<br />
sätt vid förhandlingstillfället för rätten spela upp en förhörssekvens<br />
och visa det sammanhang vari det sagda uttalats skulle tid kunna vinnas,<br />
invändningar lättare bemötas och oklarheter redas ut.<br />
Ett användande <strong>av</strong> teknik på detta sätt bör också kunna få en preventiv<br />
eff ekt. Vetskapen om att förhören dokumenterats genom t.ex. videoförhör<br />
bör få den tilltalade att <strong>av</strong>stå från förnekanden <strong>av</strong> uttalanden<br />
eller invändningar om att man t.ex. befunnit sig i ett omtöcknat<br />
tillstånd och inte förstått vad som <strong>av</strong>setts etc.<br />
I samband med reformen i prop. 2004/05:131 diskuteras även frågan<br />
om inte även upptagningar från förhör under förundersökningen<br />
inledningsvis skulle spelas upp i rätten. Regeringen konstaterar<br />
dock att ett mer frekvent utnyttjande <strong>av</strong> förundersökningsmaterialet i<br />
domstolsprocessen skulle vara betänkligt från rättssäkerhetssynpunkt.<br />
Förhör som har hållits inför åklagare eller polismyndighet uppfyller<br />
generellt sett inte samma kr<strong>av</strong> på rättssäkerhet som de förhör som<br />
hålls i en domstol. Att i någon mer väsentlig omfattning tillåta hänvisningar<br />
till förundersökningsmaterialet skulle även medföra att<br />
tyngdpunkten i rättsskipningen skulle förskjutas från domstolarna<br />
52
till de brottsutredande instanserna, vilket inte är önskvärt. Denna bedömning,<br />
som gruppen i och för sig ställer sig bakom, hindrar dock<br />
inte att processen kan få ökad stadga genom bättre dokumentation <strong>av</strong><br />
förhören under förundersökningen.<br />
5.8.4 Idé<br />
För att undvika att förhörsutsagor från förundersökningen läses upp<br />
då bevispersoner inte kan eller inte vill berätta bör i stället sådana<br />
förhör bevaras med modern teknik. Ett sätt att åstadkomma detta är<br />
att polisen och Åklagarmyndigheten tillsammans utfärdar föreskrifter<br />
om upptagning <strong>av</strong> förhör i vissa typer <strong>av</strong> mål.<br />
Ett ökat användande <strong>av</strong> modern teknik under förundersökningen kräver<br />
en översyn <strong>av</strong> reglerna om hur förhörsutsagor skall dokumenteras<br />
och bevaras, jfr bland annat JO:s beslut om att förhör som upptas på<br />
ljudband skall skrivas ut i sin helhet (JO 1996/96 s. 75). Rättegångsbalkens<br />
och förundersökningskungörelsens regler bör moderniseras<br />
och anpassas till dagens tekniska möjligheter att ta upp, dokumentera<br />
och bevara bevisning.<br />
53
6 <strong>Effektivare</strong> rättegång<br />
6.1 Inledning<br />
Tingsrätt kommer enligt reformen i propositionen 2004/05:131 En<br />
modernare rättegång att få en möjlighet att <strong>av</strong>göra vissa <strong>brottmål</strong> på<br />
handlingarna. En huvudförhandling skall inte behöva hållas, om det<br />
saknas anledning att döma någon till annan påföljd än böter och en<br />
förhandling varken begärs <strong>av</strong> någon <strong>av</strong> parterna eller behövs med hänsyn<br />
till utredningen i målet. Kr<strong>av</strong>et på muntlighet vid huvudförhandlingen<br />
kommer också att mjukas upp på så sätt att processmaterial får<br />
presenteras genom hänvisningar till handlingar i målet.<br />
BRU föreslår i sitt sista betänkande än mer långtgående tankar kring<br />
<strong>av</strong>görande <strong>av</strong> <strong>brottmål</strong> på handlingarna (SOU 2005:117, kap. 4<br />
Brottmålsförfarandet vid erkännande). Gruppen utvecklar sina tankar<br />
kring detta i kapitel 7 (<strong>av</strong>snitt 7.3).<br />
Gruppen instämmer i behovet <strong>av</strong> ett utökat <strong>av</strong>görande <strong>av</strong> <strong>brottmål</strong> på<br />
handlingarna. Gruppen bedömer också att det utöver detta fi nns mer<br />
att göra för att eff ektivisera rättegångsförfarandet i <strong>brottmål</strong>. Som exempel<br />
kan nämnas ett utökat utrymme för prövningstillstånd i hovrätt.<br />
Eftersom gruppen emellertid har valt att i huvudsak begränsa<br />
sina diskussioner till förbättringar i tiden fram till dess att åtal väcks<br />
kommer detta inte att utvecklas närmare inom ramen för denna rapport.<br />
Gruppen presenterar i stället tankar kring hur rättegången kan<br />
eff ektiviseras genom åtgärder som främst ligger på förundersökningsstadiet.<br />
55
6.2 Dispositiva moment i straffprocessen<br />
56<br />
Bedömning<br />
Det fi nns inom gällande regelsystem ett större utrymme för<br />
renodling <strong>av</strong> mål inför huvudförhandlingen, exempelvis genom<br />
vitsordande <strong>av</strong> sakomständigheter eller klarläggande <strong>av</strong> vad som<br />
är stridigt och ostridigt.<br />
6.2.1 Reglering<br />
För dispositiva tvistemål reglerar rättegångsbalken uttryckligen på<br />
vilket sätt parterna och rätten är bundna vid yrkanden och grunder<br />
m.m. För <strong>brottmål</strong> fi nns inte motsvarande reglering. För <strong>brottmål</strong><br />
gäller offi cialprincipen. Åklagaren har i princip bevisbördan för samtliga<br />
de omständigheter som ligger till grund för ett åtal.<br />
6.2.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Många <strong>av</strong> de doktrinuttalanden som i dag fi nns vad <strong>av</strong>ser betydelsen<br />
<strong>av</strong> erkännanden och vitsordanden har ursprung i vad som ang<strong>av</strong>s <strong>av</strong><br />
Processlagberedningen (SOU 1938:43). Ett erkännande eller vitsordande<br />
anses behöva vinna stöd <strong>av</strong> övrig utredning för att kunna läggas<br />
till grund för <strong>av</strong>görandet. I sin strävan efter att komma bort från den<br />
legala bevisteorin och få genomslagskraft för den fria bevisprövningen,<br />
anser Peter Fitger, med vilken gruppen instämmer, att beredningen<br />
alltför kraftigt nedtonat betydelsen <strong>av</strong> erkännanden i <strong>brottmål</strong>.<br />
Historiskt har <strong>brottmål</strong>sprocessen varit en fråga om ensidig maktutövning<br />
<strong>av</strong> staten mot den enskilde. Detta har präglat synen på hur<br />
förfarandet, med t.ex. särskilda skyddsregler för den misstänkte, har<br />
byggts upp. Med hänsyn bland annat till den ökande brottsligheten,<br />
målens komplexitet och rättsväsendets knappa resurser har synen dock<br />
förändrats. Den misstänkte har alltmer kommit att uppfattas som en
likvärdig part till åklagaren. Även målsägandens ställning i processen<br />
har stärkts. Straff anspråkets konstruktion som ensidig maktutövning<br />
kommer numera mest till uttryck i det förhållandet att åklagaren alltjämt<br />
har den fulla bevisbördan.<br />
I dag präglas <strong>brottmål</strong>sprocessen <strong>av</strong> ett ackusatoriskt processförande<br />
och den kontradiktoriska principen råder. Detta innebär att rätten i<br />
stort sett befriats från efterforskande verksamhet samt att åklagaren<br />
och den tilltalade är principiellt likställda parter. Parterna har lika<br />
goda möjligheter att åberopa bevisning och utföra sin talan i processen<br />
samt yttra sig över motpartens yrkanden och grunder. De fl esta <strong>av</strong><br />
de inkvisitoriska momenten har således rensats ut.<br />
I konsekvens med att <strong>brottmål</strong>sprocessen alltmer har kommit att betraktas<br />
som en process mellan likvärdiga parter bör enligt gruppens<br />
uppfattning den misstänkte och målsäganden i större utsträckning<br />
ges rätt att disponera över processföremålet och utredningsmaterialet.<br />
Den tilltalade bör ges en större rätt att disponera över sin egen talan<br />
och exempelvis själv <strong>av</strong>göra vad som kan vitsordas. Genom en sådan<br />
syn på parternas roll i processen ”myndigförklaras” parterna.<br />
Om man i ökad utsträckning ser <strong>brottmål</strong>sprocessen som en ”tvist<br />
mellan likvärdiga parter” där den misstänkte får möjlighet att disponera<br />
över processföremålet blir domstolens roll, precis som i dispositiva<br />
tvistemål, mer konfl iktlösande. Genom detta synsätt blir det också<br />
naturligt att hävda att endast sådana mål där parterna inte är överens<br />
bör föras till en fullständig <strong>brottmål</strong>sprocess (se vidare <strong>av</strong>snitt 7.3).<br />
Redan i dag förekommer det i praktiken vissa dispositiva inslag i<br />
processen exempelvis genom att parterna i <strong>brottmål</strong> vitsordar vissa<br />
omständigheter. Det kan t.ex. vara fråga om sakförhållanden, telefontrafi<br />
k, transaktioner och belopp. Vitsordande <strong>av</strong> dessa typer <strong>av</strong><br />
57
omständigheter borde kunna ges större tyngd i processen också inom<br />
ramen för gällande regelverk. Även om parterna inte förfogar över<br />
ansvarsfrågan borde ett större utrymme fi nnas för att i praktiken låta<br />
vitsordade omständigheter, utan nämnvärd prövning, ligga till grund<br />
för rättens bedömning. Vad det egentligen handlar om är ett klarläggande<br />
<strong>av</strong> vad som är stridigt och ostridigt i målet.<br />
När det gäller <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> erkännanden och vitsordanden måste<br />
förutsättningar skapas för att den misstänkte och försvararen på ett<br />
riktigt sätt uppfattar situationen. Uppsåtsbedömningar kan många<br />
gånger vara <strong>komplicerade</strong>. Det är därför angeläget att den fulla vidden<br />
<strong>av</strong> ett erkännande eller vitsordande står klar för den misstänkte<br />
och försvararen. Självklart måste också åklagaren och rätten pröva och<br />
bedöma riktigheten i det som vitsordas eller anges vara ostridigt. I<br />
praktiken skulle dock utredningsresurser och, framför allt, tid i domstol<br />
kunna sparas om en ökad vikt lades till ostridiga omständigheter.<br />
Eftersom åklagarna dels inte alltid vet vad som är ostridigt i målet<br />
och dels inte heller vet om domstolen godtar att något är ostridigt<br />
är det inte ovanligt att åklagarna förebringar bevisning ”för säkerhets<br />
skull”.<br />
Vitsordande <strong>av</strong> omständigheter kan ske under hela förundersökningen<br />
och även när den har <strong>av</strong>slutats. Det är dock realistiskt att räkna<br />
med att en tilltalad endast i begränsad utsträckning är beredd att vitsorda<br />
omständigheter före 23:18-delgivningen eftersom slutpro dukten<br />
måste kunna överblickas. En genomgång <strong>av</strong> omständigheterna i målet<br />
för att bedöma om de är stridiga eller ostridiga bör därför rea listiskt<br />
sett i första hand ske antingen vid sammanträde för delgivning enligt<br />
23 kap. 18 § RB eller genom materiell processledning vid en förberedelse.<br />
58
För att den misstänkte skall vitsorda omständigheter måste incitament<br />
skapas för den misstänkte att medverka. Tidsvinsten i sig kan vara en<br />
sådan omständighet. Den misstänkte bör normalt inte ha något att<br />
vinna på att tid läggs ned i onödan. Att visa att man inte har något<br />
att dölja kan vara en annan sådan omständighet. Detta kan nämligen<br />
påverka den tilltalades allmänna trovärdighet. Det gynnar inte en<br />
tilltalad att bestrida sådant som åklagaren har bevis för. I rätten kan<br />
det också vara en fördel för den tilltalade att slippa höra besvärande<br />
omständigheter läsas upp, något som kan undvikas om de vitsordats.<br />
Ett annat incitament skulle kunna vara att allt inte framkommer om<br />
omständigheter vitsordas. Åklagarna kan, om ytterligare bevisning<br />
svårligen kan fås fram eller skulle kräva omfattande efterforskningar,<br />
begränsa förundersökningen till det som vitsordas. Om brottsmisstankar<br />
inte kan styrkas så skall förundersökningen förstås läggas ned<br />
i dessa delar.<br />
Eftersom man troligen kan räkna med att ett vitsordande <strong>av</strong> omständigheter<br />
sker relativt sent under förundersökningen kommer eff ekten<br />
att bli störst vad gäller tidsåtgången i domstol. Ett ökat användande<br />
<strong>av</strong> sammanträde enligt 23 kap. 18 § RB och <strong>av</strong> förberedelseinstitutet<br />
(se angående detta <strong>av</strong>snitten 5.3 och 6.4) bör kunna bidra till att målen<br />
på detta sätt kan renodlas.<br />
6.2.3 Idé<br />
Genom en modernare syn på parternas ställning i processen bör målen<br />
även med dagens förutsättningar ytterligare kunna renodlas. Genom<br />
en återkommande diskussion i olika sammanhang kring frågan<br />
om parternas ställning i processen och ett ”myndigförklarande” <strong>av</strong><br />
parterna bör ökade dispositiva inslag följa.<br />
59
Gruppen anser dock att det krävs mer än dagens möjligheter till vitsordanden<br />
och annat för att ytterligare förstärka parternas ställning i<br />
processen. Gruppen utvecklar sina tankar kring åtalsuppgörelser mellan<br />
åklagare och försvarare och en ökad betydelse <strong>av</strong> erkännandet i<br />
kapitel 7.<br />
6.3 Svaromål och den tilltalades bevisuppgift<br />
60<br />
Bedömning<br />
Svaromål bör lämnas in i större utsträckning. Kr<strong>av</strong>en på svaromålen<br />
bör ställas högre. Svaromålen måste vara mer substantiella.<br />
Även kr<strong>av</strong>en på den tilltalades bevisuppgift måste ställas högre.<br />
6.3.1 Reglering<br />
Möjligheten att förelägga den tilltalade att inkomma med skriftligt<br />
svaromål regleras i 45 kap. 10 § RB. Där stadgas att om det behövs<br />
för att huvudförhandlingen skall kunna genomföras på ett ändamålsenligt<br />
sätt, får rätten förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin<br />
inställning till åtalet och grunden för den.<br />
I 45 kap. 10 § RB anges även att rätten vid utfärdande <strong>av</strong> stämning<br />
skall förelägga den tilltalade att uppge vilken bevisning han åberopar<br />
och vad han vill styrka med varje bevis.<br />
6.3.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Som tidigare nämnts har den tilltalades invändningar stor betydelse i<br />
omfattande mål och de bör klargöras i ett så tidigt skede som möjligt.<br />
En precisering <strong>av</strong> den tilltalades invändningar och ett klargörande <strong>av</strong><br />
bevisläget kan bidra till en snabbare och mer renodlad process. Ett<br />
svaromål kan därför ha stort värde i mer omfattande och komplexa<br />
mål. I svaromålet bör, förutom inställningen till åtalet m.m, omstän-
digheter som den tilltalade vill åberopa men som inte har anförts under<br />
förundersökningen anges. Eftersom upplysningarna kan inverka<br />
på åklagarens bevisning och frågan om eventuell komplettering <strong>av</strong> utredningen<br />
är det viktigt att dessa omständigheter framkommer innan<br />
en huvudförhandling påbörjas. I alltför många mål bedrivs kompletterande<br />
förundersökningsåtgärder under huvudförhandlingens gång.<br />
Ett svaromål kan underlätta planeringen och genomförandet <strong>av</strong> huvudförhandlingen.<br />
Det kan också göra det lättare för att kunna ta<br />
ställning till om muntlig förberedelse bör hållas.<br />
Domarna bör ställa högre kr<strong>av</strong> på svaromålen och ställa mer specifi ka<br />
frågor om vad de vill ha svar på. Att <strong>av</strong>kräva den tilltalade en skriftlig<br />
inställning till åtalet och att besvara vissa specifi ka frågor torde<br />
också göra det svårare för en tilltalad att ändra sina uppgifter under<br />
huvudförhandlingen, något som från åklagarsynpunkt naturligtvis är<br />
angeläget.<br />
Underlåtenhet att följa ett bevis- eller svaromålsföreläggande hindrar i<br />
och för sig inte den tilltalade från att senare under processen åberopa<br />
bevisning eller göra invändningar mot åtalet. Sådan underlåtenhet<br />
kan dock som en yttersta konsekvens leda till att han förpliktas ersätta<br />
kostnad som vållats genom försummelsen (31 kap. 4 § RB). Att en<br />
huvudförhandling måste skjutas upp kan utgöra en sådan kostnad.<br />
Även denna möjlighet bör användas i större utsträckning <strong>av</strong> rätten.<br />
6.3.3 Idé<br />
Gemensamma seminarier med domare, åklagare och advokater bör<br />
arrangeras för diskussion <strong>av</strong> hur huvudförhandlingen bör planeras<br />
och genomföras. Inom den ramen bör användandet och utformningen<br />
<strong>av</strong> svaromålsförelägganden diskuteras.<br />
61
6.4 Förberedelse i <strong>brottmål</strong><br />
62<br />
Bedömning<br />
Förberedelse i <strong>brottmål</strong> kan användas på ett mer systematiskt<br />
och eff ektivt sätt för att utreda vad som egentligen är tvistigt<br />
och därigenom ”skala bort” onödiga vittnen och annan onödig<br />
bevisning inför huvudförhandlingen.<br />
6.4.1 Reglering<br />
Om särskilda skäl föreligger, får rätten hålla sammanträde för förberedelse<br />
i <strong>brottmål</strong> (45 kap. 13 § första stycket RB). Ett syfte med förberedelsen<br />
kan vara att fastställa i vilka hänseenden parterna har olika<br />
uppfattningar rörande olika moment i den åtalade gärningen. Genom<br />
att klarlägga detta innan huvudförhandlingen påbörjas kan denna<br />
koncentreras till de kontroversiella punkterna (prop. 1986/87:89 s.<br />
232).<br />
Reformen i prop. 2004/05:131 En modernare rättegång innebär att<br />
kr<strong>av</strong>et på särskilda skäl för förberedelse tas bort. Rätten skall hålla ett<br />
sammanträde med parter och andra som berörs om det behövs för<br />
målets förberedelse eller <strong>av</strong> något annat skäl. Ändringen träder i kraft<br />
den dag regeringen bestämmer.<br />
6.4.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Inte alltför sällan ägnas tid under huvudförhandlingen åt att gå igenom<br />
material för att därefter klarlägga parternas inställning till olika<br />
sakförhållanden. Detta leder även ofta till att förundersökningen fortsätter<br />
eller kompletteras under huvudförhandlingens gång. Konsekvensen<br />
<strong>av</strong> att sakförhållandena inte har utretts i förväg blir en utdragen<br />
och onödigt lång huvudförhandling. Ett sätt att råda bot på detta<br />
problem kan vara att i större utsträckning ställa kr<strong>av</strong> på svaromålen
samt att använda förberedelseinstitutet för att utreda sakförhållanden<br />
och partsinställningar. På detta sätt skulle onödiga vittnen och annan<br />
onödig bevisning kunna rensas bort och huvudförhandlingen ägnas<br />
endast åt det som är tvistigt.<br />
För att förberedelsen skall bli verksam och eff ektiv är det viktigt att<br />
vidtagen genomgång och rensning <strong>av</strong> materialet leder till att huvudförhandlingstiden<br />
kan minskas. Förberedelsen får inte endast bli en<br />
”kalendergenomgång”. En eff ektiv förberedelse förutsätter att parterna<br />
är väl inlästa på materialet och har sina inställningar klara vid<br />
detta tillfälle. Ett förberedelsesammanträdes främsta syfte bör vara att<br />
reda ut vad som är stridigt och ostridigt för att parterna utifrån denna<br />
genomgång skall kunna <strong>av</strong>göra vilken bevisning som behöver åberopas.<br />
Vid förberedelsen är rättens materiella processledning <strong>av</strong> största vikt.<br />
Det är gruppens erfarenhet att rätten ofta är alltför försiktig med att<br />
bedriva materiell processledning. En orsak till detta kan vara en rädsla<br />
att påtala omständigheter som kan vara till den tilltalades nackdel.<br />
Domarens materiella processledning regleras i 46 kap. 4 § 2 st. RB.<br />
Där framgår att rätten skall se till att målet blir utrett efter vad dess<br />
beskaff enhet kräver samt att rätten skall försöka <strong>av</strong>hjälpa otydligheter<br />
och ofullständigheter i uttalanden som görs. Enligt förarbetena har<br />
domstolen både en rätt och en skyldighet att genom frågor försöka<br />
reda ut oklarheter i åklagarens gärningsbeskrivning (prop. 1986/87:89<br />
s. 109). Som angetts i kapitel 5 (<strong>av</strong>snitt 5.4) anser gruppen att domstolen<br />
måste anses ha en relativt långt gående skyldighet att utöva<br />
materiell processledning. För att processen skall bli så smidig som<br />
möjligt bör domstolen försäkra sig om att den förstår parternas talan<br />
och att parterna förstår varandra.<br />
63
Gruppens uppfattning är att rätten har ett stort ansvar för målet och<br />
den kommande huvudförhandlingen och att det ankommer på rättten<br />
att, genom materiell processledning, så tidigt som möjligt reda<br />
ut oklarheter kring gärningsbeskrivning, svaromål och bevisuppgifter.<br />
Rätten bör i större utsträckning vara aktiv för att i största möjliga mån<br />
begränsa processmaterialet. Avsikten är dock inte att domaren skall<br />
behöva läsa in målet i förväg. Genom gärningsbeskrivningen och väl<br />
angivna och konkreta bevisuppgifter bör en materiell processledning<br />
ändå kunna bedrivas.<br />
Både åklagaren och försvararen har ett stort ansvar för att på ett effektivt<br />
sätt utveckla användandet <strong>av</strong> förberedelse i <strong>brottmål</strong> i syfte<br />
att renodla målen och på detta sätt korta ned den totala handläggningstiden.<br />
Parterna bör även i större utsträckning ta initiativ till att<br />
påkalla förberedelse. Domstolarna bör i sin tur verka för att ett utökat<br />
användande <strong>av</strong> förberedelser i <strong>brottmål</strong> kommer till stånd.<br />
Reformen i prop. 2004/05:131 innebär att sammanträde skall hållas<br />
om det behövs för målets förberedelse eller <strong>av</strong> något annat skäl. Det<br />
kan ifrågasättas om inte huvudregeln borde vara att förberedelse skall<br />
hållas i omfattande mål om det är praktiskt genomförbart och inte är<br />
obehövligt.<br />
6.4.3 Idé<br />
För att den beslutade reformen skall få <strong>av</strong>sedd och god eff ekt måste<br />
en beredskap och en vilja fi nnas hos parterna och rätten att utnyttja<br />
den ökade möjligheten till förberedelsesammanträde som anges i<br />
propositionen. Ett ansvar för att en sådan beredskap fi nns bör tas <strong>av</strong><br />
berörda. Information och utbildning kring <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> de nya förutsättningarna<br />
och hur man på ett off ensivt sätt skall utnyttja denna<br />
möjlighet bör äga rum bland annat inom Åklagarmyndigheten. Vid<br />
sådana seminarier som föreslagits ovan i <strong>av</strong>snitt 6.3.3 bör också de nu<br />
angivna frågorna diskuteras.<br />
64
6.5 Rättens sammansättning<br />
Bedömning<br />
Fler juristdomare bör som regel medverka vid <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong><br />
mål. Möjlighet att adjungera domare från exempelvis<br />
länsrätt eller kammarrätt bör utnyttjas. En utökad specialisering<br />
inom domstolsväsendet är önskvärd.<br />
6.5.1 Reglering<br />
Vid huvudförhandling i <strong>brottmål</strong> skall tingsrätten enligt 1 kap. 3 b §<br />
RB bestå <strong>av</strong> en lagfaren domare och tre nämndemän. Om det fi nns<br />
skäl för det får rätten utökas med en lagfaren domare. Detsamma gäller<br />
i fråga om antalet nämndemän. Vidare får enligt 8 § vid prövning<br />
<strong>av</strong> vidlyftiga eller annars särskilt krävande mål i vilka bedömningen <strong>av</strong><br />
ekonomiska eller skatterättsliga förhållanden har väsentlig betydelse<br />
såsom särskilda ledamöter ingå en person som förordnats som ekonomisk<br />
expert och/eller en person som är eller har varit lagfaren domare<br />
i allmän förvaltningsdomstol.<br />
6.5.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Av kvalitets-, eff ektivitets- och sårbarhetsskäl anser gruppen att rättens<br />
sammansättning i större omfattning än i dag bör utökas och/eller<br />
förstärkas med specialistkunskap vid större och svårare mål.<br />
Den specialisering som förekommer inom åklagarorganisationen har<br />
varit mycket värdefull för åklagaruppgiften. Inte minst gäller detta<br />
komplicerad brottslighet som ekobrott och miljöbrott. Även för t.ex.<br />
arbetsmiljöbrott och immaterialrättsliga brott är en sådan specialisering<br />
motiverad. Advokater har också alltmer specialiserat sig. Vissa<br />
advokater ägnar sig t.ex. nästan helt åt uppdrag <strong>av</strong>seende ekobrott.<br />
Även inom domstolsväsendet förekommer en utökad specialisering.<br />
Domstolsväsendets kvalitetsgrupp har i sin rapport Att arbeta med<br />
65
kvalitet i domstol (september 2005) identifi erat kompetens och specialisering<br />
som kvalitetsområden.<br />
Gruppens bedömning är att en ökad specialisering inom rättsväsendet<br />
när det gäller komplicerad och svårutredd brottslighet är <strong>av</strong><br />
värde. Inom domstolsväsendet kan specialisering ske t.ex. genom lottningsregler<br />
som beaktar specialkunskaper och intresse. Vid mindre<br />
tingsrätter där utrymme för specialisering inte fi nns kan en möjlighet<br />
vara att domare kan inneha anställning vid fl er än en domstol. Andra<br />
alternativ är att utnyttja möjligheten att adjungera domare från förvaltningsdomstol<br />
med erfarenhet <strong>av</strong> t.ex. skattelagstiftningen eller att<br />
styra vissa udda måltyper till ett fåtal tingsrätter.<br />
En utökad specialisering på domarsidan torde också vara <strong>av</strong> godo för<br />
att renodla målen vid förberedelse i <strong>brottmål</strong>. De utökade möjligheterna<br />
till förberedelse i <strong>brottmål</strong> kräver aktiva aktörer för att få genomslag.<br />
6.5.3 Idé<br />
Gruppen anser att rättens sammansättning är en viktig länk i den<br />
kedja som gör att tiden från brottsanmälan till dom kan förkortas.<br />
Möjligheter till specialisering och särskild för målen anpassad sammansättning<br />
<strong>av</strong> rätten bör tas tillvara.<br />
66
6.6 Möjlighet att hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta<br />
domstolen<br />
Bedömning<br />
Om domstolen skulle kunna hänskjuta en rättslig fråga, t.ex. om<br />
ett visst förfarande är straff bart, till Högsta domstolen skulle <strong>stora</strong><br />
och <strong>komplicerade</strong> mål inte alltid behöva tas upp till prövning<br />
i sin helhet.<br />
6.6.1 Reglering<br />
Enligt instansordningen är tingsrätt allmän underrätt och första domstol.<br />
Åtal väcks (med några få undantag) i tingsrätten. Talan kan därefter<br />
fullföljas till hovrätten. Högsta domstolen är överrätt i mål som<br />
fullföljs från hovrätt.<br />
I tvistemål fi nns förutom en möjlighet till mellandom (17 kap. 5 §<br />
RB) även en möjlighet till hänskjutande <strong>av</strong> en prejudikatfråga från<br />
tingsrätten till Högsta domstolen. Detta regleras i 56 kap. 13 § RB.<br />
Någon motsvarighet till mellandom eller hänskjutande till Högsta<br />
domstolen fi nns inte för <strong>brottmål</strong>.<br />
6.6.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Möjligheten att i dispositiva tvistemål hänskjuta en prejudikatfråga<br />
till Högsta domstolen infördes 1989. Det främsta syftet bakom införandet<br />
<strong>av</strong> denna möjlighet var att man önskade en större prejudikatbildning<br />
på det aktuella området (många tvistemål <strong>av</strong>görs genom<br />
skiljedom och kommer därför inte under prövning <strong>av</strong> allmän domstol).<br />
Man ville genom reformen uppnå en snabb, billig och enkel<br />
väg att skapa prejudikat (prop. 1988/89:78 s. 64 ff .). Från början<br />
var möjligheten kombinerad med ett kr<strong>av</strong> på att parterna skulle ha<br />
träff at <strong>av</strong>tal om att inte överklaga tingsrättens dom. Detta kr<strong>av</strong> togs<br />
bort genom en reform 1999. Den främsta anledningen till det var att<br />
67
antalet tillfällen då den nya möjligheten att hänskjuta en prejudikatfråga<br />
hade utnyttjats var relativt få. Avsikten var att få till stånd ett<br />
ökat utnyttjande <strong>av</strong> möjligheten. I propositionen anfördes vidare att<br />
någon utvidgning <strong>av</strong> möjligheten att hänskjuta en prejudikatfråga till<br />
Högsta domstolen för andra måltyper inte hade efterfrågats och att<br />
behovet och utrymmet torde vara klart mindre i andra målkategorier<br />
än i dispositiva tvistemål (prop. 1998/99:37 s. 35 ff ).<br />
Gruppens bedömning är dock att det även i <strong>brottmål</strong> skulle vara <strong>av</strong><br />
stort intresse med en möjlighet att få en delfråga <strong>av</strong>gjord utan att<br />
pröva hela målet. Ett klargörande <strong>av</strong> en <strong>av</strong>görande rättslig fråga, t.ex.<br />
om ett visst förfarande är straff bart, skulle kunna innebära <strong>stora</strong> effektivitetsvinster.<br />
Enligt gruppens bedömning är ett förfarande med<br />
mellandom inte aktuellt i <strong>brottmål</strong>sförfarandet. Ett <strong>av</strong>görande skäl är<br />
att en domare inte kan göras bunden <strong>av</strong> en annan domares bedömning<br />
när hela skuldfrågan skall upp till prövning. Gruppen anser däremot<br />
att en reglering innebärande att rätten med parternas samtycke<br />
skulle kunna hänskjuta en viss fråga till prövning i Högsta domstolen<br />
skulle vara en framkomlig väg även i <strong>brottmål</strong>sförfarandet.<br />
Det skulle t.ex. vara bra att kunna klargöra om ett visst förfarande<br />
objektivt sett är ett brott eller för att reda ut för straff barheten <strong>av</strong>görande<br />
rekvisit, såsom exempelvis om bokföringsskyldighet eller obestånd<br />
föreligger eller om något är spritt bland allmänheten. I en sådan<br />
process skulle bevisning inte behöva föras i exempelvis uppsåtsfrågan,<br />
något som ofta är omfattande i <strong>stora</strong> ekomål. En möjlighet för rätten<br />
att hänskjuta en sådan fråga till Högsta domstolen och förklara resten<br />
<strong>av</strong> målet vilande skulle medföra att ett stort och komplicerat mål inte<br />
alltid behöver tas upp till prövning i sin helhet. Om något skall stå att<br />
vinna med en ordning <strong>av</strong> detta slag måste dock denna typ <strong>av</strong> frågor<br />
tas med förtur <strong>av</strong> Högsta domstolen.<br />
68
Vid bedömningen <strong>av</strong> om detta är en bra metod i det enskilda målet<br />
måste en prognos göras <strong>av</strong> den tid som står att vinna. Om Högsta<br />
domstolen fi nner att ett visst förfarande t.ex. är straff bart har ju inte<br />
någon tid vunnits alls, tvärtom har målet i stället tagit längre tid att<br />
handlägga. Vid större och mer omfattande mål, där parterna redan<br />
från början pekat på denna typ <strong>av</strong> frågor och där domstolen därför<br />
kan identifi era och särskilja en rättslig fråga, bör dock möjligheten<br />
fi nnas att <strong>av</strong>göra en sådan fråga särskilt. Det kan också röra sig om<br />
förhållanden som har betydelse för fl era likartade mål och där ett<br />
snabbt <strong>av</strong>görande <strong>av</strong> en för straff barheten <strong>av</strong>görande delfråga kan få<br />
betydande processekonomiska eff ekter.<br />
Som exempel på ett mål där en ren rättsfråga har <strong>av</strong>görande betydelse<br />
och där möjligheten till dom i en del-fråga hade kunnat vara <strong>av</strong> värde<br />
kan nämnas ett mål som för närvarande ligger för prövning i Högsta<br />
domstolen, det s.k. antidumpningsmålet. I detta mål dömdes de<br />
tilltalade i tingsrätten för grovt tullbrott bestående i att de importerat<br />
lågeneriglampor utan att betala antidumpningstull. De frikändes i<br />
hovrätten på den grunden att den åtalade gärningen inte var straff bar.<br />
Invändningen att förfarandet inte var straff bart framfördes i rätten.<br />
Ett antal olika rättsutlåtanden i just denna fråga hämtades in. Det<br />
var sålunda lätt att identifi era att denna rättsfråga skulle bli föremål<br />
för bedömning. Sedd isolerad var denna fråga relativt begränsad. Utredningen<br />
och i domstolen åberopat material i övrigt var emellertid<br />
<strong>av</strong> betydande omfattning. I stället för den omfattande förhandling<br />
som ägde rum skulle rättsfrågan ha kunnat hänskjutas för prövning<br />
<strong>av</strong> Högsta domstolen.<br />
69
Ett annat mål som kan nämnas i detta sammanhang och som visar på<br />
en ”praktisk variant” och därigenom även behovet <strong>av</strong> det som gruppens<br />
förslag innebär är det s.k. La Reine-målet. I en viss del <strong>av</strong> målet<br />
var fråga om ett justerat åtal <strong>av</strong>seende vårdslös rådgivning. Domaren i<br />
tingsrätten <strong>av</strong>visade all bevisning kring denna åtalspunkt och ogillade<br />
åtalet på rättsliga grunder. Efter överklagande återförvisade hovrätten<br />
målet till tingsrätten för materiell prövning.<br />
6.6.3 Idé<br />
Gruppens bedömning är att en möjlighet att även i <strong>brottmål</strong> kunna<br />
hänskjuta en viss fråga till prövning i Högsta domstolen bör övervägas.<br />
Gruppen föreslår att justitiedepartementet i lämpligt sammanhang<br />
närmare analyserar behovet och nyttan <strong>av</strong> en sådan ordning.<br />
70
7 Den misstänktes erkännande och<br />
medverkan i utredningen<br />
7.1 Inledning<br />
Den misstänktes erkännande och medverkan i utredningen har på fl era<br />
ställen berörts i denna skrift. Hur erkännande och medverkan skall<br />
bedömas är bl.a. <strong>av</strong>hängigt <strong>av</strong> hur åtals- och förundersökningsplikten<br />
är formulerad. I detta kapitel har vi valt att bryta ut erkännande och<br />
medverkan för att särskilt diskutera dels om det fi nns utrymme för<br />
några förändringar inom gällande regelsystem och dels vilka förändringar<br />
som vore önskvärda för en eff ektivare process när den misstänkte<br />
erkänner och/eller medverkar till utredningen.<br />
7.2 Utrymme för förändringar inom gällande regelsystem<br />
Bedömning<br />
Det fi nns ett större utrymme att vid straff mätningen och påföljdsvalet<br />
beakta den misstänktes medverkan i den egna utredningen.<br />
Den misstänktes erkännande bör också kunna tillmätas<br />
större betydelse än vad som görs i dag, dels vid rättens bedömning<br />
<strong>av</strong> skuldfrågan och dels för att begränsa antalet utredningsåtgärder.<br />
7.2.1 Reglering<br />
I 29 kap. 5 § BrB regleras s.k. billighetshänsyn. Vissa omständigheter<br />
som är hänförliga till gärningsmannens person eller hans handlande<br />
efter brottet skall, utöver straff värdet, beaktas i skälig omfattning vid<br />
straff mätningen. Av 30 kap. 4 § BrB skall dessa omständigheter även<br />
beaktas vid påföljdsvalet. Enligt 29 kap. 5 § första stycket framgår att<br />
rätten bland annat skall beakta om den tilltalade efter förmåga försökt<br />
71
förebygga eller <strong>av</strong>hjälpa eller begränsa skadliga verkningar <strong>av</strong> brottet<br />
(punkten två). Vidare skall beaktas om den tilltalade frivilligt angett<br />
sig (punkten tre). Enligt åttonde punkten skall även beaktas om någon<br />
annan omständighet föreligger som påkallar att den tilltalade får<br />
ett lägre straff än brottets straff värde motiverar.<br />
Enligt andra stycket får rätten, om omständigheter enligt första stycket<br />
föreligger, om särskilda skäl påkallar det döma till ett lindrigare<br />
straff än vad som är föreskrivet för brottet.<br />
7.2.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Syftet bakom bestämmelsen i 29 kap. 5 § är inte i första hand processekonomiskt.<br />
Det är inte för att gärningsmannen medverkat till utredningen<br />
och därmed t.ex. förkortat utredningstiden eller på annat<br />
sätt underlättat utredningen som ett mildare straff kan utdömas. Det<br />
handlar snarare om att gärningsmannen visar försonlighet mot samhället,<br />
ångrar sitt beteende, tar ansvar för det han gjort och försöker<br />
ställa saker tillrätta. Grundtanken är att det skulle vara orättfärdigt<br />
att vid påföljdsbestämningen bortse från vissa omständigheter som<br />
inte rör gärningens straff värde och att påföljden för ett brott skall<br />
bestämmas även med beaktande <strong>av</strong> gärningsmannens personliga förhållanden<br />
och hans handlande efter brottet m.m. (prop. 1987/88:120<br />
s. 47).<br />
Även om syftet med bestämmelsen är ett annat bör dess tillämpning<br />
ändå kunna medföra eff ektivitetsvinster. Enligt gruppens bedömning<br />
bör ovan angivna punkter (2, 3 och 8) kunna användas i större utsträckning<br />
för straffl indring när den misstänkte medverkar till utredningen<br />
om det egna brottet. Syftet bakom bestämmelsen i punkten<br />
2, om den tilltalade efter förmåga försökt förebygga eller <strong>av</strong>hjälpa<br />
eller begränsa skadliga verkningar <strong>av</strong> brottet, är i princip detsamma<br />
som talar för att straff inte skall ådömas för försök till brott vid frivil-<br />
72
ligt tillbakaträdande. Även om bestämmelsen främst skall tillämpas<br />
innan gärningsmannen har <strong>av</strong>slöjats är det inte uteslutet att tillämpa<br />
den även först efter upptäckten. Som exempel kan nämnas att den<br />
misstänkte medverkar till att gods kan spåras och återlämnas. När det<br />
gäller punkten tre, att gärningsmannen frivilligt har angett sig, är det<br />
själva angivelsen som är <strong>av</strong>görande och inte att den tilltalade på annat<br />
sätt underlättat polisens arbete sedan han blivit upptäckt eller erkänner<br />
sedan han väl blivit misstänkt. Det förhållandet att den tilltalade,<br />
efter det att misstanke har uppstått, underlättar och medverkar till<br />
utredningen om det egna brottet bör även kunna beaktas enligt den<br />
åttonde punkten, i större omfattning än vad som görs i dag. I detta<br />
sammanhang kan nämnas NJA 1991 s. 255 där hänsyn vid straff mätningen<br />
tagits till att en tilltalad själv lämnat uppgifter om narkotikatransporter<br />
efter det att misstanke uppstått mot honom.<br />
Genom att mer off ensivt och tydligt argumentera kring straffl indring<br />
på grund <strong>av</strong> billighetshänsyn i dessa fall skapas ett incitament för den<br />
misstänkte att medverka till utredningen om det egna brottet. Om<br />
såväl åklagare som försvarare i större utsträckning åberopar omständigheter<br />
<strong>av</strong> detta slag kan också praxis på området utvecklas.<br />
Det fi nns <strong>av</strong> naturliga skäl inte reglerat hur en tilltalads erkännande<br />
skall bedömas vid <strong>av</strong>görande <strong>av</strong> skuldfrågan. En fällande dom kräver<br />
att åtalet är styrkt, eller som det brukar uttryckas: att det är ställt<br />
bortom varje rimligt tvivel att den tilltalade begått gärningen.<br />
Som ovan anförts (<strong>av</strong>snitt 6.2) bör fi nnas ett utrymme för att tillerkänna<br />
erkännande ökad betydelse. Som där angivits bör den omständigheten<br />
att processen blivit allt mer ackusatorisk och det förhållandet<br />
att parterna alltmer kommit att betraktas som likvärdiga ge<br />
den tilltalade ett större utrymme att disponera över sin egen talan<br />
genom t.ex. ett erkännande.<br />
73
Att ett erkännande har viss betydelse är klart men det måste vinna<br />
stöd <strong>av</strong> övrig utredning. Ofta uttrycks detta i domar så att erkännandet<br />
vinner stöd <strong>av</strong> övriga omständigheter eller vad som framkommit i<br />
utredningen i övrigt. Bevisvärdet <strong>av</strong> ett erkännande kan vara mycket<br />
olika. I mindre allvarliga mål kan ett erkännande utgöra tillräcklig<br />
bevisning. I mindre mål utgör ett erkännande samt den tilltalades<br />
egen berättelse ofta den enda utredningen och därmed den enda bevisningen.<br />
Gruppen menar att det även vid mer omfattande mål fi nns<br />
ett större utrymme att lägga ett erkännande till grund för en fällande<br />
dom. I vart fall bör ett erkännande kunna tillerkännas större betydelse<br />
och medföra att endast ett begränsat antal utredningsåtgärder<br />
blir påkallade.<br />
Faran för att någon genom ett felaktigt erkännande skulle dömas trots<br />
att han är oskyldig måste emellertid alltid beaktas. Denna fara bör<br />
dock vara begränsad. I mål <strong>av</strong> detta slag är den misstänkte i stort<br />
sett undantagslöst företrädd <strong>av</strong> en försvarare. Denne bör givetvis inte<br />
medverka till ett erkännande som kan uppfattas som tveksamt. Genom<br />
åklagarens kr<strong>av</strong> på objektivitet och den kontroll <strong>av</strong> ett erkännande<br />
som sker <strong>av</strong> rätten bör också risken för tveksamma erkännanden<br />
eller erkännanden på otillräckliga grunder vara mycket begränsad.<br />
Även om således den tilltalades erkännande och medverkan i utredningen<br />
skulle kunna ges något större verkan med tillämpning <strong>av</strong> dagens<br />
regler är det dock gruppens bedömning att lagändringar krävs<br />
för att dessa faktorer skall få önskvärt genomslag. Härigenom skulle<br />
skapas ett mer tydligt incitament för den misstänkte att medverka i<br />
och underlätta brottsutredningen, vilket skulle leda till ett snabbare<br />
<strong>av</strong>görande.<br />
74
7.2.3 Idé<br />
Billighetshänsyn bör i större utsträckning användas <strong>av</strong> åklagare och<br />
advokater för en argumentering kring straff värdet. Domstolarna bör<br />
i domen på ett tydligt sätt redogöra för bedömningen <strong>av</strong> straff värdet<br />
och ange vilka hänsyn som då tagits. Dessa överväganden lämpar sig<br />
för diskussioner vid gemensamma seminarier.<br />
En misstänkts medverkan till den egna utredningen och hans erkännande<br />
bör tillmätas större betydelse än i dag. Här fi nns det, enligt<br />
gruppens bedömning, två eff ekter som ett erkännande och/eller en<br />
medverkan kan tänkas få. Att medverka och därigenom underlätta<br />
utredningen skulle kunna medföra straff nedsättning. I de fall där den<br />
misstänkte även erkänner skulle ett förenklat <strong>brottmål</strong>sförfarande<br />
kunna införas. Även detta skulle öka eff ektiviteten i det straff rättsliga<br />
systemet. Gruppen gör bedömningen att båda dessa eff ekter <strong>av</strong><br />
medverkan och erkännande utgör incitament för den misstänkte.<br />
Båda dessa eff ekter behandlas mer ingående nedan (<strong>av</strong>snitten 7.3 och<br />
7.4).<br />
7.3. Förenklat <strong>brottmål</strong>sförfarande<br />
Bedömning<br />
Erkända mål bör i större utsträckning än i dag kunna <strong>av</strong>göras<br />
utan huvudförhandling.<br />
7.3.1 Aktuella förslag<br />
Tingsrätterna kommer enligt reformen i propositionen 2004/05:131<br />
En modernare rättegång att få en möjlighet att <strong>av</strong>göra vissa <strong>brottmål</strong>,<br />
där det saknas anledning att döma till annan påföljd än böter, på<br />
handlingarna.<br />
75
BRU går längre och föreslår i betänkandet Ett eff ektivare <strong>brottmål</strong>sförfarande<br />
– några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117) att mål skall<br />
kunna <strong>av</strong>göras på handlingarna om den misstänkte (som måste vara<br />
över 18 år) erkänner, och båda parterna samtycker till en sådan handläggning.<br />
Om åklagaren anser att målet kan <strong>av</strong>göras utan huvudförhandling<br />
skall stämningsansökan innehålla ett bestämt yrkande i påföljdsfrågan<br />
och åklagaren skall ange sådana särskilda omständigheter<br />
som han eller hon vid påföljdsbedömningen tagit hänsyn till. Särskilt<br />
bör åklagaren ange på vilket sätt och i vilken omfattning som den<br />
misstänkte har underlättat utredningen. Rätten får inte, utan huvudförhandling,<br />
döma till en påföljd som är att anse som svårare eller mer<br />
ingripande än den som åklagaren har angett. Enligt förslaget skall det<br />
inte fi nnas någon gräns för det högsta straff som får dömas ut i detta<br />
förfarande. Med hänsyn till behovet <strong>av</strong> stödbevisning vid grövre brott<br />
är det dock, enligt BRU, inte troligt att några längre fängelsestraff<br />
skulle komma att dömas ut utan huvudförhandling.<br />
7.3.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
I många länder tillämpas ett förenklat <strong>brottmål</strong>sförfarande vid erkända<br />
gärningar. En <strong>av</strong> huvudorsakerna till detta är, liksom vad gäller<br />
införandet <strong>av</strong> olika former <strong>av</strong> plea bargain, resurs- och eff ektivitetsskäl.<br />
Det fi nns ett antal olika varianter för hur olika länder valt att<br />
reglera detta. I vissa länder kan en guilty plea medföra att domstolen<br />
endast håller förhandling i påföljdsfrågan. En annan variant är att<br />
målet <strong>av</strong>görs genom ett helt skriftligt förfarande. I Finland träder under<br />
2006 en lagstiftning i kraft som innebär att ett mål kan <strong>av</strong>göras<br />
utan huvudförhandling om det inte för aktuellt brott är föreskrivet<br />
strängare straff än fängelse i högst två år, om den tilltalade (som måste<br />
vara myndig) erkänner gärningen och samtycker till ett skriftligt förfarande.<br />
I det skriftliga förfarandet kan inte dömas ut strängare straff<br />
än fängelse nio månader.<br />
76
Gruppens uppfattning är att reformen i propositionen 2004/05:131 är<br />
bra men anser, liksom BRU, att det fi nns ett större behov <strong>av</strong> att kunna<br />
<strong>av</strong>göra <strong>brottmål</strong> på handlingarna vid erkända gärningar. BRU föreslår<br />
att det inte skall fi nnas någon övre gräns för när ett erkänt <strong>brottmål</strong><br />
skall kunna <strong>av</strong>göras i sådan ordning. I BRU:s betänkande anförs att<br />
det med stigande straff värde krävs starkare bevisning och systemet därför<br />
skulle bli självreglerande. I praktiken skulle därför inte några längre<br />
fängelsestraff dömas ut utan huvudförhandling. Gruppen instämmer i<br />
att kr<strong>av</strong>et på stödbevisning för ett erkänt brott är högre vid allvarligare<br />
brott men känner tveksamhet inför att hänvisa till vad man tror kommer<br />
att bli resultatet i praktiken. Principiella betänkligheter att inte ha<br />
en övre gräns kan också anföras. I Finland vars nya lagstiftning träder<br />
i kraft under hösten 2006 gäller att strängare straff än fängelse nio<br />
månader inte kan dömas ut i ett skriftligt förfarande. En motsvarande<br />
reglering bör enligt gruppens bedömning införas även i Sverige.<br />
7.3.3 Idé<br />
Gruppen stöder BRU:s förslag i väsentliga delar men gör bedömningen<br />
att det, inte minst <strong>av</strong> rättssäkerhetsskäl, bör fi nnas en övre gräns<br />
vad <strong>av</strong>ser påföljden för när ett erkänt <strong>brottmål</strong> skall kunna <strong>av</strong>göras på<br />
handlingarna.<br />
7.4 Erkännande och medverkan som grund för straffl indring<br />
Bedömning<br />
Medverkan i den egna utredningen bör i större omfattning än<br />
i dag beaktas i straffl indrande riktning. Även den misstänktes<br />
erkännande bör tillmätas större betydelse än i dag. Åklagaren bör<br />
i alla mål framställa ett påföljdsyrkande. Domstolen skall inte<br />
kunna döma till strängare påföljd än vad som yrkats.<br />
77
7.4.1 BRU:s förslag<br />
BRU föreslår i ovan nämnda betänkande att en ny straffl indringsgrund<br />
i 29 kap 5 § BrB införs. Rätten skall enligt förslaget vid straff -<br />
mätningen och påföljdsvalet utöver brottets straff värde i skälig omfattning<br />
beakta att den tilltalade lämnat uppgifter som är <strong>av</strong> väsentlig<br />
betydelse för utredningen <strong>av</strong> det egna brottet. Vidare föreslås att det<br />
inte längre skall krävas särskilda skäl att gå under straff minimum med<br />
hänvisning till de omständigheter som räknas upp i 5 §. Åklagaren<br />
skall i förundersökningsprotokollet ange om den misstänkte har medverkat<br />
i utredningen och i så fall på vilket sätt. För att medverkan till<br />
utredningen skall beaktas enligt 5 § skall det vara fråga om en medverkan<br />
som bidragit på ett positivt och märkbart sätt till utredningen.<br />
Ett erkännande skall inte krävas för att medverkan skall beaktas.<br />
Av bland annat bevisvärdeskäl <strong>av</strong>visar däremot BRU tanken på att<br />
införa ett s.k. kronvittnessystem (ett system där den tilltalades medverkan<br />
vid utredningen <strong>av</strong> andras brott skall beaktas vid straff mätning<br />
och påföljdsval). De uppgifter som lämnas i en sådan situation anses<br />
få ett så tvivelaktigt bevisvärde att man kan ifrågasätta om eff ektiviteten<br />
ökar i brottsutredningarna.<br />
7.4.2 Arbetsgruppens överväganden<br />
Även om det enligt gruppens uppfattning, vilken redovisats i <strong>av</strong>snitt<br />
7.2, redan i dag fi nns ett visst utrymme för att vid straff mätningen<br />
beakta den tilltalades medverkan kan ifrågasättas om inte detta utrymme<br />
borde ökas ytterligare. Lagstiftningen i detta <strong>av</strong>seende är vidare<br />
inte helt klar och rättspraxis (särskilt ovan berörda NJA 1991 s.<br />
255) ger ingen tydlig ledning. Om möjligheten till straff rabatt vid<br />
dessa situationer uttryckligen reglerades skulle detta leda till en ökad<br />
förutsebarhet. Om påverkan på straff ets längd blev betydande skulle<br />
incitament för den misstänkte att medverka bli större än i dag.<br />
78
Ett alternativ skulle kunna vara att utvidga 29 kap. 5 § tredje punkten<br />
RB, där det i dag anges att rätten vid straff mätningen skall beakta<br />
att den tilltalade angett sig frivilligt, till att även <strong>av</strong>se situationer där<br />
den tilltalade erkänt och/eller medverkat till utredningsresultat eller<br />
liknande. Detta är även i linje med BRU:s förslag.<br />
Vid denna bedömning måste dock beaktas att syftet bakom bestämmelsen<br />
i 29 kap. 5 § är ett annat än ökad eff ektivitet. Det går heller<br />
inte att enbart se till eff ektiviteten när denna fråga diskuteras. Från ett<br />
principiellt perspektiv kan man argumentera för att en medverkan som<br />
sådan alltid får eller kan inverka i mildrande riktning. Uppriktig ånger<br />
och en vilja att ställa saker till rätta bör från ett samhällsperspektiv kunna<br />
premieras. Med dessa utgångspunkter bör innehållet i den aktuella<br />
regleringen också kunna användas för att uppnå eff ektivitetsvinster.<br />
BRU föreslår att tredje punkten ändras enligt följande ”om den tilltalade<br />
frivilligt angett sig eller lämnat uppgifter som är <strong>av</strong> väsentlig<br />
betydelse för utredningen <strong>av</strong> brottet,”. Gruppen är positiv till BRU:s<br />
förslag men vill framhålla att all medverkan bör kunna påverka straffet,<br />
dock i olika grad, beroende på vilken medverkan det är fråga om<br />
och i vilket skede initiativet tas. Gruppen vill också väcka frågan om<br />
den <strong>av</strong> BRU föreslagna skrivningen är tillräcklig för att skapa ett incitament<br />
för den misstänkte att medverka. I detta sammanhang har<br />
gruppen beaktat Norges erfarenheter på området.<br />
I Norge fi nns en reglering angående straff rabatt vid ”uforbeholden<br />
tilståelse” i straff eloven 59 § (ersätts <strong>av</strong> 77 § och 80 § första stycket<br />
a nr 1 i den nya straff eloven, Lov 20 maj 2005 nr 28). Straff rabatten<br />
kan omfatta alla slags brott. Regleringen har i sin nuvarande lydelse<br />
funnits sedan år 2001. Tanken bakom regleringen är att processekonomiska<br />
skäl och hänsynen till målsäganden talar för ett system med<br />
79
straff rabatt. Ett erkännande förenklar förundersökningen och leder<br />
till att målet kan <strong>av</strong>göras <strong>av</strong> en domare. En målsägande slipper också<br />
den belastning som det innebär att få sin trovärdighet ifrågasatt under<br />
en huvudförhandling.<br />
En utvärdering <strong>av</strong> det norska systemet med straff rabatt har gjorts i<br />
Norge. Erfarenheten är att bestämmelsen inte har fungerat som det<br />
var förutsatt. Bland annat synes praxis variera, det är ofta oklart hur<br />
stor rabatten verkligen blivit och rabatten har inte gjorts tillräckligt<br />
synlig. Mot denna bakgrund har nu föreslagits att det <strong>av</strong> domen skall<br />
framgå om straffl indring skett med hänsyn till erkännandet. Det bör<br />
också framgå på vilket sätt erkännandet har haft betydelse för påföljden.<br />
Den norska riksadvokaten har framhållit följande förutsättningar för<br />
att ordningen med straff rabatt skall bli eff ektiv: rabatten måste vara<br />
så stor att den blir motiverande, rabatten måste vara synbar, rabatten<br />
måste kunna räknas ut i förväg och systemet med straff rabatt måste<br />
vara känt för den misstänkte. Norska riksadvokaten arbetar för närvarande<br />
med riktlinjer kring straff rabatten. Riktlinjerna baseras på<br />
uttalanden i förarbetena till ändringen i 59 § år 2001 och till straffeloven<br />
år 2005 samt till praxis från norska Höyesterätt. De viktigaste<br />
momenten när rabattens storlek skall beräknas är vilken eff ekt som<br />
erkännandet har haft på utredningen, vilken processekonomisk vinst<br />
som gjorts och vilken betydelse det har haft för målsägandens situation.<br />
Tidpunkten för erkännandet är också <strong>av</strong> stor betydelse. Enligt<br />
förarbetena till den nya straff eloven konstateras att rabatten normalt<br />
ligger i intervallet 15-30 procent. Det norska justitiedepartementet<br />
ger uttryck för att detta är en rimlig nivå (Ot.prp.nr 90, 2003-2004,<br />
s. 468). Med detta och Höyesterätts praxis som grund kommer det i<br />
riktlinjerna från riksadvokaten anges att en straff nedsättning om 1/3<br />
skall gälla om erkännandet kan tillerkännas stor vikt samt att normal-<br />
80
nivån annars ligger i intervallet 15-30 procent. Undantagsvis kan det<br />
dock bli aktuellt med en större eller lägre rabatt.<br />
I England har Sentencing Guidelines Council gett ut likartade riktlinjer,<br />
Reduction in Sentence for a Guilty Plea. Där anges bland annat<br />
att straff nedsättning motiveras <strong>av</strong> att någon rättegång inte behövs vid<br />
ett erkännande och att andra mål i stället kan tas om hand eff ektivare.<br />
Vidare anges att tidsutdräkten mellan ”charge and sentence”<br />
förkortas, att kostnaderna blir mindre samt att vittnen och målsägande<br />
slipper obehaget <strong>av</strong> att vittna. I riktlinjerna anges också att gärningsmannen<br />
som mest kan få en straff nedsättning om en tredjedel.<br />
Hur stor rabatten verkligen blir påverkas bland annat <strong>av</strong> i vilket skede<br />
som erkännandet sker. Gruppen konstaterar att vid en internationell<br />
överblick det synes som om många länder använder sig just <strong>av</strong> en<br />
straff nedsättning om cirka 30 procent.<br />
BRU anser i sitt förslag att det inte skall behöva anges i domen att<br />
straffl indring skett på grund <strong>av</strong> medverkan. Eftersom åklagaren skall<br />
ange en ståndpunkt som domstolen har att ta ställning till anser BRU<br />
inte att det är nödvändigt att införa en regel om att domstolen måste<br />
redovisa att hänsyn i påföljdsfrågan tagits till den tilltalades medverkan.<br />
För att en sådan förändring som BRU föreslår skall få eff ekt och<br />
innebära ett incitament till den misstänkte är det dock enligt gruppens<br />
uppfattning angeläget att det tydliggöras hur stor rabatt som kan<br />
komma i fråga. Gruppen anser det därför nödvändigt att det i domen<br />
anges om någon uttrycklig straff nedsättningsgrund har använts. Förutom<br />
ett tydliggörande för parterna är ett synliggörande också behövligt<br />
för förtroendet för rättsväsendet.<br />
81
Om ett system med straff rabatt vid erkännande eller medverkan skall<br />
få önskad genomslagskraft är det enligt gruppens uppfattning <strong>av</strong><br />
största vikt att rabatten är tydlig, känd, synbar och så stor att den blir<br />
motiverande för den misstänkte att medverka.<br />
När det gäller betydelsen <strong>av</strong> en misstänkts erkännande bör understrykas<br />
att ett erkännande på otillräckliga grunder naturligtvis inte kan<br />
läggas till grund för en fällande dom. Uppsåtsbedömningar kan vara<br />
svåra för en misstänkt att ta ställning till. Även ett erkännande måste<br />
därför prövas <strong>av</strong> åklagaren och/eller rätten. Redan dagens system medger<br />
att den misstänkte ibland disponerar över sin egen skuld. Detta<br />
är särskilt tydligt när det gäller utfärdandet <strong>av</strong> straff örelägganden. Ett<br />
utvecklat system <strong>av</strong> detta slag understryker dock än mer vikten <strong>av</strong> att<br />
åklagaren iakttar objektivitetsprincipen.<br />
Som ovan nämnts föreslår BRU att åklagaren i erkända mål i stämningsansökan<br />
skall ange ett påföljdsyrkande. Gruppens bedömning<br />
är dock att det bör övervägas att gå ett steg längre och låta åklagaren<br />
genom sitt yrkande i påföljdsdelen generellt ange ramen för processen<br />
också i denna del. Åklagarens påföljdsyrkande skulle lämpligen<br />
framställas i slutanförandet när målet gåtts igenom i sin helhet och de<br />
personliga förhållandena har lagts fram. Domstolen skulle inte kunna<br />
överskrida åklagarens yrkande.<br />
Om åklagaren i alla mål anger påföljdsramen skulle åklagaren redan<br />
under förundersökningen kunna framföra sin uppfattning till den<br />
misstänkte. Genom att tilldela åklagaren denna roll skulle han, givetvis<br />
med beaktande <strong>av</strong> objektivitetsprincipen och övriga rättssäkerhetsgarantier,<br />
få en mycket större möjlighet att skapa incitament och<br />
motivera en misstänkt att ingå uppgörelser eller på annat sätt medverka<br />
i utredningen. Ett ”förhandlingsutrymme” skulle skapas. Den<br />
misstänkte kommer att kunna förutse den övre gränsen för vilken<br />
82
påföljd han kan förvänta, och genom erkännande och medverkan på<br />
ett tydligt sätt även kunna påverka påföljden. Detta skulle också ge<br />
åklagaren en bättre möjlighet att förfoga över, inrikta och eff ektivisera<br />
förundersökningen på bästa sätt.<br />
Kritik kan från principiella utgångspunkter riktas mot att åklagaren<br />
genom ett sådant förfarande skulle tilldelas alltför stor makt. Mot<br />
detta kan invändas att åklagaren genom att förfoga över åtalsbeslutet<br />
och gärningsbeskrivningen redan i dag har makt att ange ramen för<br />
processen. Från principiella utgångspunkter kan vidare det förhållandet<br />
att domstolen oberoende <strong>av</strong> yrkande har att bestämma påföljden<br />
uppfattas som en rest <strong>av</strong> det inkvisitoriska förfarandet.<br />
7.4.3 Idé<br />
Gruppen anser att ett fortsatt utredningsarbete i syfte att införa ytterligare<br />
lagändringar med möjlighet till att beakta en tilltalads erkännande<br />
eller medverkan bör initieras. I detta sammanhang bör<br />
även förslaget om åklagarens påföljdsyrkande utredas. I <strong>av</strong>vaktan på<br />
en sådan lagändring bör inom åklagarväsendet övervägas att införa<br />
riktlinjer om att åklagare generellt skall framställa ett motiverat påföljdsyrkande.<br />
Ett införande <strong>av</strong> medverkan och/eller erkännande som straffl indringsgrund<br />
bör kompletteras med riktlinjer för åklagarnas <strong>hantering</strong><br />
<strong>av</strong> situationer där den misstänkte medverkar.<br />
83
7.5 Åtalsuppgörelser och andra dispositiva moment i<br />
straffprocessen<br />
84<br />
Bedömning<br />
För att eff ektivisera <strong>hantering</strong>en <strong>av</strong> de <strong>stora</strong> och <strong>komplicerade</strong><br />
målen och i syfte att använda befi ntliga resurser på rätt sätt bör<br />
uppgörelser om sakförhållanden kunna ingås mellan åklagaren<br />
och den misstänkte. Uppgörelser <strong>av</strong> detta slag måste, i enlighet<br />
med objektivitetsprincipen, ha stöd <strong>av</strong> utredningen i målet, men<br />
bör å andra sidan i princip vara processuellt bindande för parterna.<br />
Uppgörelserna bör dock kunna överprövas <strong>av</strong> domstol.<br />
7.5.1 Arbetsgruppens överväganden<br />
Frågan om åtalsuppgörelser och andra dispositiva moment kan ses<br />
som en vidareutveckling <strong>av</strong> resonemanget kring erkännandets och<br />
medverkandets betydelse för <strong>brottmål</strong>sprocessen och straff et. Ett utökat<br />
inslag <strong>av</strong> dispositiva moment skulle, som gruppen redogjort för<br />
mer utförligt i <strong>av</strong>snitt 6.2, ”myndigförklara” parterna, renodla parternas<br />
roller och ge domstolen, i likhet med vad som gäller i de fl esta<br />
tvistemål, en tydligt konfl iktlösande roll.<br />
BRU tar, som ovan angetts i kapitel 4, i sitt sista betänkande (SOU<br />
2005:117) upp frågan om plea bargain. Beredningen anser dock att<br />
det saknas tillräckliga skäl att införa undantag från förundersöknings-<br />
och åtalsplikten som tar sikte på att den misstänktes erkännande eller<br />
medverkan skulle kunna leda till att åtal väcks endast för vissa brott<br />
eller att åtal väcks för lindrigare brott. De skäl som BRU anför mot<br />
ett system med plea bargain är allas likhet inför lagen, brottsoff rens<br />
intressen och risken för felaktiga uppgifter, vilken medför att utredningsinsatser<br />
ändå måste vidtas för att undvika att någon oskyldig<br />
skall dömas. BRU <strong>av</strong>visar även systemet med s.k. kronvittnen.
Mycket <strong>av</strong> diskussionen kring frågan om åtalsuppgörelser tar sin<br />
utgångspunkt i det amerikanska pleabargainingsystemet. De amerikanska<br />
rättssystemen är dock till sin grundläggande uppbyggnad<br />
mycket olika vårt och bygger, bland annat genom jurysystemet, på<br />
helt andra processrättsliga förutsättningar. Det kan lätt konstateras<br />
att, med svenska utgångspunkter, det amerikanska systemet för plea<br />
bargain har <strong>stora</strong> brister och inte uppfyller nödvändiga rättssäkerhetsaspekter.<br />
Det fi nns exempel där den misstänkte förklarar att han inte<br />
begått en gärning men ändå, för att undvika dödsstraff för mord,<br />
erkänner dråp. Att ett erkännande skulle ha rättslig verkan trots att<br />
den misstänkte samtidigt förklarar sig oskyldig är inte ett tänkbart alternativ<br />
i vårt rättssystem. Att de amerikanska systemen ser ut som de<br />
gör innebär dock inte att plea bargainingsystemet måste förkastas helt<br />
och hållet. Ett system med möjlighet till uppgörelser mellan åklagaren<br />
och den misstänkte skulle i stället kunna anpassas till europeiska<br />
förhållanden. Som tidigare nämnts är detta också trenden i många<br />
europeiska länder (se ovan <strong>av</strong>snitt 4.2.3). Den främsta anledningen<br />
till denna utveckling är nödvändigheten <strong>av</strong> att bemästra <strong>hantering</strong>en<br />
<strong>av</strong> ett allt större målinfl öde och allt mer komplexa mål.<br />
Gruppen anser att den förändring <strong>av</strong> brottsligheten som har skett<br />
och som pågår, bland annat med den ökande internationaliseringen<br />
och de alltmer komplexa måltyperna, kräver att nya processuella verktyg<br />
införs. Gruppen bedömer det därför nödvändigt att på olika sätt<br />
utveckla dispositiva inslag i <strong>brottmål</strong>sprocessen. Sådana inslag, t.ex.<br />
åtalsuppgörelser, måste självklart konstrueras så att alla rättssäkerhetsaspekter<br />
uppfylls. Insyn, öppenhet och förutsebarhet är viktiga aspekter<br />
i detta sammanhang. Vikten <strong>av</strong> en enhetlig tillämpning är också<br />
<strong>av</strong> största betydelse.<br />
85
Behov <strong>av</strong> en möjlighet till uppgörelser fi nns vid omfattande och svårutredd<br />
brottslighet, t.ex. narkotikabrott och människohandel. Åklagare<br />
får ofta frågor <strong>av</strong> misstänkta personer vad åklagaren kan erbjuda<br />
mot att de berättar om både sin egen och andras inblandning. När<br />
några sådana erbjudanden inte kan ges saknas ofta incitament för den<br />
misstänkte att berätta. Detta leder till långa häktningstider och till<br />
att omfattande utredningsåtgärder behöver vidtas. Målen drar ut på<br />
tiden. Lagstiftningen i många andra länder erbjuder, som ovan har<br />
nämnts, möjligheter till uppgörelser och frågan om Sverige kommer<br />
på efterkälken i bekämpningen <strong>av</strong> den grova organiserade brottsligheten<br />
kan ställas. Ett fl ertal länder, däribland Danmark och Norge,<br />
har även ett system där den misstänkte kan få straffl indring mot att<br />
han berättar om andras brottslighet. Frågan om olika former <strong>av</strong> uppgörelser<br />
är <strong>av</strong> principiellt intresse och självklart fi nns argument mot<br />
att en misstänkt person skall kunna förhandla sig till förmåner. Som<br />
brottsutvecklingen ser ut, med en ökad internationellt organiserad<br />
och grov brottslighet, skulle åtalsuppgörelser emellertid kunna förenkla<br />
utredningarna och förkorta genomströmningstiderna, vilket i<br />
sig skulle kunna bidra till att resurser kan läggas på fl er mål och fl er<br />
misstänkta skulle kunna lagföras.<br />
7.5.2 Europakonventionen<br />
När man diskuterar frågan om åtalsuppgörelser, en misstänkts medverkan<br />
i den egna utredningen och betydelsen <strong>av</strong> ett erkännande<br />
måste man beakta de kr<strong>av</strong> som Europakonventionen om de mänskliga<br />
rättigheterna ställer på bland annat en rättvis rättegång. Enligt<br />
artikel 6.1 i Europakonventionen skall var och en vid prövningen<br />
<strong>av</strong> en anklagelse för brott vara berättigad till en rättvis och off entlig<br />
förhandling inom skälig tid inför en o<strong>av</strong>hängig och opartisk domstol.<br />
Enligt artikel 6.2 råder den s.k. oskyldighetspresumtionen, d.v.s. den<br />
som anklagas för brott skall betraktas som oskyldig tills hans eller<br />
hennes skuld lagligen har fastställts. En misstänkt får inte straff as för<br />
86
att han använder sin rätt att t.ex. hålla tyst och därigenom inte heller<br />
medverkar i utredningen. Det är åklagaren som har bevisbördan och<br />
den tilltalade har rätt att inte uttala sig alls (the right to silence). Den<br />
misstänkte är inte skyldig att på något sätt underlätta för åklagaren<br />
(the right not to incriminate oneself). Av ett stort antal rättsfall från<br />
Europadomstolen framgår att tvång eller knep inte får användas för<br />
att få en misstänkt att medverka. Endast under speciella förhållanden<br />
kan en misstänkts passivitet medföra negativa konsekvenser för honom.<br />
Eftersom de idéer och förslag som gruppen framlägger endast handlar<br />
om att tillämpa medverkan och erkännande i lindrande riktning gör<br />
gruppen bedömningen att detta inte skulle strida mot Europakonventionen<br />
eller andan i denna. Den som förnekar, håller tyst eller i<br />
övrigt inte på något sätt medverkar i utredningen straff as ju inte för<br />
detta. Att inte medverka skall aldrig kunna åberopas i straff skärpande<br />
syfte. Ett fl ertal andra länder i Europa har redan liknande inslag i sina<br />
lagstiftningar vilket också tyder på att den här typen <strong>av</strong> reglering inte<br />
skulle strida mot konventionen.<br />
7.5.3 Idé<br />
På sikt framstår utvecklingen mot ett system med någon form <strong>av</strong> åtalsuppgörelser<br />
som såväl önskvärd som närmast oundviklig, särskilt <strong>av</strong><br />
processekonomiska skäl. Den europeiska utvecklingen bör noggrant<br />
följas i syfte att fi nna goda exempel, särskilt vad <strong>av</strong>ser tillvaratagande<br />
<strong>av</strong> rättssäkerhetsaspekter.<br />
Det är gruppens bedömning att regeringen bör inleda ett utredningsarbete<br />
med denna inriktning.<br />
87
Bilaga 1<br />
Inbjudna deltagare vid arbetsgruppens referensmöten<br />
Professor Peter Fitger<br />
Överåklagaren Gunnar Stetler<br />
Advokaten Gunnar Falk<br />
Överåklagaren Nils Rekke<br />
Hovrättslagmannen Staff an Levén<br />
Vice överåklagaren Ewa Nyhult<br />
Advokaten Nils Uggla<br />
Kriminalinspektören Janne Lehtinen<br />
Kammaråklagaren Hans Ihrman<br />
Advokaten Jan Karlsson<br />
T.f. rådmannen Jonas Härkönen<br />
88