Download document - Save the Children's Resource Centre
Download document - Save the Children's Resource Centre
Download document - Save the Children's Resource Centre
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
”Det måste<br />
vara<br />
någonting<br />
annat ”<br />
EN STUDIE OM BARNS UPPLEVELSER AV RASISM I VARDAGEN<br />
Viveca Motsieloa<br />
Mångkulturellt centrum, Botkyrka
”Det måste<br />
vara<br />
någonting<br />
annat ”<br />
Viveca Motsieloa<br />
Mångkulturellt centrum, Botkyrka
Rädda Barnen kämpar för barns rättigheter.<br />
Vi väcker opinion och stöder barn i utsatta<br />
situationer i Sverige och i världen.<br />
ISBN 91-7321-038-2<br />
Art no 2782<br />
© 2003 Rädda Barnen<br />
Projektledare: Anna Frenning / Jan Sandberg<br />
Författare: Viveca Motsieloa<br />
Grafisk form: Annelie Rehnström<br />
Omslagsbild: Patrick Sheándell O’Caroll<br />
Tryck: Partnerprint
Innehåll<br />
FÖRORD . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7<br />
INTRODUKTION . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 11<br />
Metod . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 11<br />
Rasismens kontinuitet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 12<br />
Men jag är inte rasist . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 14<br />
De oberättade berättelsernas historia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 15<br />
Överkänslighet eller dubbel medvetenhet? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 16<br />
DET STORA SPRÅKTESTET . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17<br />
SPEGEL, SPEGEL PÅ VÄGGEN DÄR... . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 19<br />
Var god tag plats . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 20<br />
Vi vet väl alla hur en snattare ser ut . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 22<br />
Sexualisering av barn . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 24<br />
FÖRESTÄLLNINGAR OM DOM DÄR BARNEN . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 25<br />
Vem kan vara terrorist? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 25<br />
Negerincidenter . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 27<br />
BLAND RASSAR OCH NASSAR . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 31<br />
När tjuv och polis blir verklighet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 33<br />
REAKTIONER OCH STRATEGIER . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 37<br />
KÄLLFÖRTECKNING . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 41<br />
Det måste vara någonting annat<br />
5
Förord<br />
Den som aldrig provat på att vara den enda i sitt slag, i en stor samling människor<br />
som liknar varandra, kan säkert aldrig riktigt förstå den känsla det väcker. Möjligen<br />
går det att få en antydan om den oro som situationen ger upphov till genom att till<br />
exempel stiga in som ensam kvinna i en tunnelbanevagn full av huvudsakligen manliga<br />
fotbollssupporters. Det ger ändå bara en fingervisning om utgångsläget för ett<br />
barn eller en vuxen som upplever sig som avvikande när det gäller utseende och kulturell<br />
identitet. Vetskapen om att jag har samma lagliga rätt som andra att till exempel<br />
sitta på tunnelbanesoffan är inte det som ger mig trygghet. Det är andra, långt<br />
mer subtila signaler från medlemmarna i det stora kollektivet, som talar om för mig<br />
om min situation är hotfull eller inte. Igenkännande leenden, nickar, att bli förbisläppt,<br />
eller rentav erbjuden en plats, ger helt andra signaler än besvärade muttranden,<br />
arga blickar och i värsta fall tillmälen eller knuffar.<br />
Det är inte förvånande att flertalet medlemmar av en stor homogen grupp inte<br />
ser någon anledning att fundera på djupet över hur de som befinner sig i minoritet<br />
känner sig. Det är inte uttryck för ondska att bli irriterad på den som beter sig ”fel”<br />
i rulltrappan, biokön eller någon annanstans. Det är inte trevligt, men det är mänskligt.<br />
För den som om och om igen möts med irritation av människorna i samhället<br />
blir dock bilden av fientlighet i situationen snart mycket övertygande, i synnerhet<br />
om upplevelsen av att vara ensam i sitt slag finns redan från början.<br />
Vuxna med utländsk bakgrund som diskuterar rasism säger ofta att det är just de<br />
många små signalerna om avståndstagande som är värst. Värre än den öppna rasismen,<br />
därför att den är som ett smygande gift. Det går inte att bemöta därför att det<br />
inte syns eller märks för den som inte är utsatt. Barn är oftast mycket känsliga för<br />
kroppsspråk och subtila signaler. Däremot kan de ha svårare att förstå varför de själva<br />
”drar på sig” ovänlighet eller andra negativa signaler. Barnet ser inte med nödvändighet<br />
de skiljelinjer som vuxna drar upp mellan likhet och främlingskap, och förstår<br />
inte att det enda ”fel” det begått är att ha avvikande namn eller hudfärg. Istället<br />
gör barnet kanske ansträngningar att göra ”rätt”, men kan förstås inte lyckas.<br />
Som barn drabbas man dessutom från flera håll. Ett barn med avvikande utseende,<br />
kultur eller namn upplever sannolikt förr eller senare själv hur det känns att bli<br />
illa behandlat. Men det upplever troligen också att dess föräldrar kränks – med all<br />
den sorg och prövning av självkänslan det innebär. Till detta kommer inte sällan<br />
övriga bekymmer som hänger ihop med immigrationsprocessen – trauman i samband<br />
med krig eller flykt, under asylprocessen, problem med att hitta nya vänner,<br />
nya rutiner, nytt arbete/skola osv.<br />
Den allmänna debatten handlar sällan om den vardagligaste formen av rasism<br />
eller avståndstagande. Det är till och med svårt att få gehör för tanken att detta är<br />
ett problem. Vi talar gärna om lagstiftning, rättigheter, diskriminering på arbetsmarknaden,<br />
om integration eller segregation. Men när människor med utländsk<br />
bakgrund talar om att de blir kränkta varje vecka, i det enskilda mötet med vanliga<br />
människor avstannar ofta samtalet.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
7
”Det måste vara någonting annat”, har vi kallat den här rapporten, med underrubriken<br />
”rasism i vardagen”. Studien är gjord på uppdrag av Rädda Barnen, av<br />
Mångkulturellt Centrum i Fittja – Viveca Motsieloa. Titeln är ett citat av en av de<br />
unga som intervjuats i rapporten. Det speglar en ung flickas försök att förklara bort<br />
och sudda ut den rasism hon utsätts för.<br />
Under perioden juni 2001 till strax efter valet 2002 bedrev Rädda Barnen en kampanj<br />
med namnet ”Räkna med mig”. Det budskap som vi ville föra fram under kampanjen<br />
var att barn i Sverige diskrimineras på olika sätt. Barnkonventionen slår fast<br />
att inget barn får diskrimineras på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, åskådning<br />
eller ursprung, och att alla barn har samma rätt att ta del av alla de rättigheter<br />
som Barnkonventionen föreskriver.<br />
Inom Räkna med mig-kampanjen undersökte Rädda Barnens lokalföreningar förekomsten<br />
av rasism i skolan. De kunde bland annat rapportera att en tredjedel av rektorerna<br />
i de undersökta skolorna ansåg att det fanns rasistiska attityder bland skolans<br />
personal. Barn och ungdomar skrev också om sina egna upplevelser av diskriminering<br />
på kampanjens webbplats. Det ledde oss vidare i sökande efter mer kunskap om<br />
hur barn med utländsk bakgrund upplever att det är att växa upp i Sverige.<br />
Den här rapporten bygger på intervjuer med 18-åringar. Avsikten var att ta reda<br />
på om dessa unga upplevt rasism eller främlingsfientlighet under sin uppväxt, och<br />
att i så fall försöka hitta linjer eller mönster.<br />
I rapporten används uttryck som ”vardagsrasism”, ”dold rasism” och ”smygrasism”.<br />
Vi har valt att anlita en utomstående forskare för vår undersökning, och hon<br />
har hanterat uppdraget inom ramen för sin disciplin. Därför innehåller rapporten<br />
också ett begrepp som är hämtat ur den sociologiska vokabulären: rasifiering, som<br />
handlar om att tillskriva personer visst beteende utifrån kategoriseringar som grundar<br />
sig på kroppsliga skillnader. Ord av detta slag är inte helt lätta att hantera, och<br />
de riskerar alltid att tolkas olika. Terminologin är alltså inte den som vanligen<br />
används inom Rädda Barnen, men vi har valt att ge ut rapporten med Viveca Motsieloas<br />
språkbruk. Vi menar att det ibland kan vara nyttigt och klargörande att<br />
använda den terminologi som utvecklats inom modern forskning, för att se nya<br />
aspekter av en företeelse.<br />
Avsikten här är att försöka ringa in en företeelse som de flesta av oss tror eller hoppas<br />
inte gäller oss, men som tyvärr inte försvinner för att vi försöker låtsas som om<br />
den inte finns. Vad det beror på får vi inga svar på i den här rapporten, men däremot<br />
är det uppenbart att det finns en tendens hos många av oss i samhället, att mer<br />
eller mindre omedvetet behandla barn som inte ser typiskt svenska ut, eller som har<br />
osvenska namn, olika än andra barn, i situationer där det inte är påkallat. De ungdomar<br />
som intervjuats i denna studie har berättat om ren illvilja och öppen rasism,<br />
men de har också berättat om integritetskränkande ”välvilja” och okunskap, som kan<br />
såra och stigmatisera ett barn lika mycket som den öppna rasismen om den upplevs<br />
tillräckligt ofta.<br />
Vi gör inte anspråk på att veta utifrån den här rapporten att det behövs generella<br />
lagändringar för att få oss alla att hantera våra olikheter bättre. Låt istället rapporten<br />
vara en tankeställare, kanske en inspiratör. Rapporten ger i sig en tydlig indikation<br />
på att barn diskrimineras på grund av utländsk bakgrund. Ibland utsätts de<br />
8<br />
Det måste vara någonting annat
från renodlade rasister till tydliga och medvetna trakasserier. Det har vi vetat tidigare,<br />
och det måste vi försöka motverka på alla sätt. Men vi behöver också träna oss<br />
i att se och förstå konsekvensen av oreflekterade uttryck för det som de här ungdomarna<br />
kallar ”smygrasism”. Och vi behöver erkänna att vi alla ibland ”sorterar” de<br />
barn vi möter efter bakgrund. Gör vi inte det kan vi varken bekämpa den tendensen<br />
hos oss själva, eller fullt ut förstå de barn och unga som utsätts för det.<br />
Charlotte Petri Gornitzka<br />
Generalsekreterare<br />
Rädda Barnen<br />
Det måste vara någonting annat<br />
9
Introduktion<br />
”Även om dom var mina kompisar och vi kom i bråk så<br />
kom min hudfärg upp medvetet eller omedvetet ...<br />
även om man trodde att man skulle bli en i mängden så<br />
blev det inte så.”<br />
I den här rapporten granskas barns upplevelser av rasism under barndomen. Resultaten<br />
i undersökningen visar att det knappast handlar om någon ny rasism, som har<br />
uppstått i dagens samhälle, utan att det finns en kontinuitet. Nazism och rasistiska<br />
åsikterna kommer och går men de uppstår inte ur ett vakuum. De rasistiska föreställningarna<br />
är i stort desamma över tid. Däremot uttrycks rasismen på olika sätt<br />
beroende på vad som är legitimt att säga och göra under en viss tidsepok och i ett<br />
specifikt sammanhang.<br />
De intervjuade ungdomarna upplever all rasism som ett problem men menar att<br />
de påverkas mer i vardagen av de allmänna föreställningarna om invandrare, än av<br />
hotet från skinheads eller andra ideologiskt övertygade rasister. För pojkarna som<br />
deltar i studien är det främst polisen som upplevs som ett allvarligt problem och man<br />
känner inte något förtroende för det svenska polisväsendet. Även flickorna pekar på<br />
pojkarnas utsat<strong>the</strong>t när det gäller polisen.<br />
Ett vanligt kännetecken på vardagsrasism är anklagelser om överkänslighet och<br />
inbillning. Att rasifiering verkligen ligger till grund för kategorisering visas tydligt<br />
av de erfarenheter som här redovisas av adopterade och personer med en vit biologisk<br />
förälder. De upplever att ansiktsdrag, hår och hudfärg är för dem avgörande för<br />
hur de bemöts i samhället.<br />
Barn är särskilt utsatta för de rasistiska tendenserna i samhället för att de inte har<br />
någon egentlig makt i egenskap av barn, men också för att de inte har ord eller referensramar<br />
för att uttrycka sina upplevelser. Många barn saknar äldre och mer erfarna<br />
personer i sin närhet som tar upp problematiken med dem. En del föräldrar kan<br />
ha vuxit upp under politiskt förtryck och ser Sverige som ett fritt och solidariskt land<br />
utan de baksidor som deras barn kanske upplever.<br />
Metod<br />
Studien baseras på intervjuer med 25 ungdomar i 18-årsåldern bosatta i Stockholmstrakten<br />
och Uppsala med omnejd. Ungdomarna har vuxit upp i Sverige, några<br />
är födda i landet medan andra kom hit i unga år. Föräldrarna kommer från olika<br />
delar av världen, Europa, Asien, Afrika och Latinamerika. Två av de intervjuade har<br />
en bakgrund som utlandsadopterade med ett utseende som anses vara osvenskt.<br />
Fokus för intervjuerna har varit upplevelser av rasism i barndomen, ett ämne som<br />
har visat sig vara svårt för ungdomarna att reflektera kring. De flesta har föredragit<br />
att uppehålla sig ”här och nu”, det vill säga vid händelser som inträffat nyligen, och<br />
Det måste vara någonting annat<br />
11
har relativt få minnen från småbarnstiden och de första skolåren. Därför har intervjuerna<br />
kompletterats med ett annat intervjumaterial där reflektioner kring barndomen<br />
har varit ett centralt tema. Inspiration till studien har hämtats ur postkolonial<br />
teoribildning där förtryck baserat på rasmässiga drag utgör ett centralt tema.<br />
Medvetenheten gällande rasism är avgörande för hur ungdomarna upplever sin<br />
barndom. Medan några menar att de har varit förskonade från rasism, menar andra<br />
att det utgör en stor del av deras vardag. Själva intervjusituationen blir för flertalet<br />
en möjlighet att för första gången bearbeta tidigare oreflekterade upplevelser av<br />
rasism.<br />
Ordförklaringar<br />
Eurocentrisk: Fördomsfull världsbild där europeisk historia och kultur intar en<br />
överordnad position<br />
Interaktion: Samspel, samverkan.<br />
Rasifiering: Att människor skapar eller konstruerar ras som social kategori genom<br />
att sprida föreställningar om att människor kan uppdelas efter biologiska och kulturella<br />
egenskaper och att dessa egenskaper kan paras samman med egenskaper i<br />
beteende.<br />
Stigmatisera: Utpeka som avvikande.<br />
Socialisation/socialisera: Överförande av rådande samhällsnormer till barn och<br />
ungdomar.<br />
Rasismens kontinuitet<br />
Rasism är ett socialt fenomen som reproduceras genom media och den politiska<br />
debatten, men även på en mer informell nivå genom socialisering inom familjen,<br />
samtal mellan grannar, vänner och i andra situationer där interaktion sker (Essed<br />
1996).<br />
Redan innan den vetenskapliga rasismen befästes under 1800-talet användes<br />
begreppet ras på liknande sätt som man idag använder kultur (Gilroy 1993:8) med<br />
andra ord betonar man idag kulturella skillnader där man tidigare såg till rasmässiga,<br />
när man talar om ”vi och dom” (jfr Essed 1996).<br />
I Sverige har det under lång tid varit tabu att tala om ras, till skillnad mot i USA<br />
och Storbritannien, där ras har utgjort ett centralt perspektiv. Inom svensk forskning<br />
talas det istället om etnicitet. En av de problematiska aspekterna med etnicitetsbegreppet<br />
är emellertid svårigheterna att finna avgränsade, homogena etniska<br />
grupper. Det blir uppenbart i denna undersökning i och med att ungdomarna ofta<br />
har flera olika etniska, alternativt nationella, ursprung samtidigt som de är uppvuxna,<br />
och i flertalet fall födda i Sverige. I rapporten kommer rasifiering i stället att vara<br />
ett viktigt fokus då ras ständigt samverkar med komplexa kulturella antaganden, och<br />
inte enbart biologiska hierarkier, samtidigt som utseendet i sig blir relevant.<br />
Begreppet rasifiering innebär att man skapar eller konstruerar ras som en social<br />
kategori (jfr Sawyer 2000; 2001) där kulturella och biologiska antaganden ständigt<br />
12<br />
Det måste vara någonting annat
återskapas. Rasifiering är en del av vår tankestruktur och påverkar hur vi bemöter<br />
varandra och var människor hamnar i ”rashierarkin”. Att avfärda rasifieringens betydelse<br />
vore att bedriva just rasifierad maktutövning gentemot dem som själva har konkreta<br />
erfarenheter av rasism.<br />
Rasism är ett fenomen som tenderar att ändra skepnad. De öppna explicita formerna<br />
av förtryck och rashat tillskrivs extrema nationalistiska grupperingar och organisationer<br />
som majoriteten av den svenska befolkningen tar avstånd ifrån. De flesta<br />
av oss reagerar med avsky när vi genom media informeras om extremhögerns<br />
framgångar runt om i Europa eller om hur kommunalpolitiker uttrycker rasistiska<br />
åsikter i våra valstugor. Betyder det att vi i Sverige är ”färgblinda” och att det endast<br />
är enstaka individer som gör bort sig i media när de ertappas med att uttrycka främlingsfientliga<br />
åsikter? Det är knappast troligt eftersom rasistiska tankar inte uppstått<br />
ur ett vakuum. Åsikterna kommer någonstans ifrån.<br />
Det har blivit allt vanligare att studier om rasism fokuserar på det som i akademiska<br />
kretsar kallas vardagsrasism. Begreppet inbegriper rutinhandlingar som sker<br />
upprepat och där man inte tydligt kan urskilja vilken kategori aktörerna tillhör i den<br />
givna situationen. Denna inom svensk forskning nya vinkling är ingalunda ny utan<br />
har uppmärksammats redan under förra delen av 1900-talet, då främst inom de kretsar<br />
som själva upplevde ett rasifierat förtryck. Problemet idag är att det ofta används<br />
alltför oreflekterat och därmed riskerar att utvattnas.<br />
Uttrycken för vardagsrasism är ofta av subtil karaktär och omfattar gester, tal, tonläge,<br />
kroppsspråk och reaktioner (Young 1990). Stefan, en av ungdomarna som har<br />
intervjuats för studien, exemplifierar:<br />
”... när jag går in någonstans, typ om det är någon hemmafest<br />
hos någon, så är det typ tre killar som röker på<br />
balkongen, så ska man gå ut och röka så är det bara<br />
svenskar. Så har dom halva ciggen kvar, då släcker dom<br />
och går in. Jag vet inte om dom undviker tjafs eller om<br />
dom är rädda eller om dom typ bara inte vill stå bredvid<br />
mig, jag fattar inte det.”<br />
Det går inte att bevisa att Stefans tolkning av situationen är den riktiga, att det är<br />
hans och vännernas ursprung som leder till ”svenskarnas” reaktion. När han spekulerar<br />
i huruvida de vill undvika tjafs eller om de bara vill hålla distansen refererar<br />
han indirekt till stereotypa föreställningar om invandrarkillar som kriminella, ohederliga<br />
och bråkiga. Om Stefan konfronterade de svenska killarna så skulle de förmodligen<br />
neka till anklagelserna. Skulle han berätta om händelsen för någon som<br />
inte har reflekterat kring liknande erfarenheter skulle han antagligen få höra att han<br />
inbillade sig eller var överkänslig och att det säkert fanns en annan förklaring till<br />
deras agerande.<br />
De intervjuade är ofta osäkra på om det de har utsatts för handlar om diskriminering<br />
eller rasism. ”Nu kommer det komma ut fel” säger Merani innan han för-<br />
Det måste vara någonting annat<br />
13
siktigt beskriver en typisk situation av vardagsrasism. Den här problematiken gör<br />
att det ibland blir svårt att få fram specifika händelser då flertalet av upplevelserna<br />
inte har kategoriserats som en form av rasifierat förtryck.<br />
Edwin beskriver en situation där några kompisar på gymnasiet satt tillsammans<br />
i en av skolans lokaler.<br />
14<br />
”En började med en takt och så var det någon som fyllde<br />
på, så blev det så här att dom trummade. Då kom<br />
en lärare och sa till oss att det här är inget aphus. Jag<br />
vet inte om det var för att dom trummade eller för att<br />
alla var färgade, det vet jag inte, men alla tog det ”vad<br />
menar du? Är du rasist?” Men jag vet inte om det var<br />
så hon menade.”<br />
I exemplet ovan är det inte bevisföringen som sådan som är det viktiga, utan den<br />
uppbyggda referensramen mot vilken man prövar händelsen. Erfarenheten av att ha<br />
utsatts för liknande situationer tidigare och/eller vetskapen om hur andra med samma<br />
bakgrund eller utseende har utsatts för detsamma är tillräcklig för att väcka en<br />
känsla av obehag.<br />
Men jag är inte rasist<br />
En viktig komponent i svenskarnas självbild är att det finns en omfattande kulturell<br />
tolerans (jfr Essed 1991). Samtidigt är vi är alla aktörer och delaktiga i den verbala<br />
och icke-verbala kommunikation som bär upp vardagsrasismen. Men att tala<br />
om vardagsrasism har blivit kontroversiellt på grund av att många menar att man<br />
då skiftar fokus från strukturer till specifika händelser.<br />
Ett annat skäl till det motstånd som finns, mot detta perspektiv, är att det inte<br />
längre är de öppet uttalade rasisterna som utgör problemet utan den ”vanliga”<br />
befolkningen som består av du, jag och alla andra. Denna beskrivning strider emot<br />
majoritetens upplevelse av sig själv som ”färgblind” (jfr Morrison 1992). Mimi berättar<br />
om en diskussion hon hade om just ”färgblindhet” med en kompis som är vit<br />
men har invandrarbakgrund. Mimi visar på den osäkerhet som hon känner inför<br />
färgblindhetsproblematiken eftersom hon själv alltid är medveten om sin färg i situationer<br />
där majoriteten utgörs av vita människor.<br />
”Alltså, alltid när du ser mig, du kommer att se min<br />
färg. Du kan inte låta bli att se min färg.” Hon var så<br />
arg, hon var så arg på mig. ”Du är så djävla dum, hur<br />
fan kan du... När jag ser dig ser jag dig som Mimi, som<br />
Mariam, som den du är. Jag ser inte att du är svart.”<br />
Det måste vara någonting annat
Hur mycket vi påverkar dom, det vet vi inte men det är<br />
klart att dom ser det. Vi hade en diskussion på engelskan,<br />
hon va sådär ”men jag ser det inte, jag ser det<br />
inte. Jag ser inte en färg när jag ser på dig”. Så det kanske<br />
finns. Det kanske är så.<br />
För enskilda medlemmar av majoritetsbefolkningen kan framhävandet av den egna<br />
färgblindheten vara en strategi att distansera sig från situationer där människor upplever<br />
ett rasifierat förtryck. Genom att vara färgblind kan man omöjligt inse att man<br />
är medaktör i ett förtryck baserat på rasifiering. ”Det är jobbigt för svenskar också<br />
att bli kallade för rasister”, säger Carl, en av de intervjuade ungdomarna. ”Vissa är<br />
inte ens rasister, dom kanske bara haft en kommentar.”<br />
Det är samtidigt viktigt att inte belägga de enskilda aktörerna med skuld eftersom<br />
större delen av de handlingar som ungdomarna har utsatts för inte är baserade<br />
på illvilja utan ofta till och med välvilja. Däremot bör vi hålla dem, eller snarare oss<br />
själva, ansvariga för hur dessa handlingar påverkar dem som är utsatta (Young 1990).<br />
Det är först då som vi har möjlighet att förändra de strukturer som styr vårt handlande.<br />
Ungdomarnas egna begrepp för de flesta situationer som beskrivs i studien är<br />
smygrasism. Termen visar på den hemlighetsfullhet som fenomenet vardagsrasism<br />
inrymmer. Ofta handlar det om företeelser som de varken i barndomen eller vid<br />
tiden för intervjun har kunnat sätta fingret på utan beskriver som en känsla. Mimi,<br />
som citerades ovan, beskriver fenomenet.<br />
”Det är inget konkret, det är bara nånting, det är en<br />
känsla. Men jag litar på min intuition. Jag tror att det är<br />
så. Det är det jag känner, man kanske omedvetet märker<br />
det på den andra människans kroppsspråk.”<br />
En del händelser kan ses som bagatellartade men är knappast det för dem som dagligen<br />
utsätts. Varje upplevelse läggs till de tidigare, och förstärks därmed ytterligare.<br />
Den kumulativa processen ger så småningom upphov till medvetna eller omedvetna<br />
självbilder och strategier som påverkar individen.<br />
De oberättade berättelsernas historia<br />
Många ungdomar som har blivit tillfrågade om de skulle vilja ställa upp på en intervju<br />
har tackat ja till att börja med för att sedan dra sig ur eller inte dyka upp vid<br />
intervjutillfället. Det har också hänt vid ett tillfälle att en förfrågan har bemötts med<br />
irritation och ilska. I några fall kanske det handlar om att ungdomar, i sin aktivitetsfyllda<br />
värld, tenderar att bortprioritera forskare men det finns skäl att tro att det<br />
för många personer känns svårt att tala om rasism. Särskilt antas det gälla dem som<br />
Det måste vara någonting annat<br />
15
lever större delen av sitt liv inom majoritetssamhällets sfär och är ekonomiskt och<br />
emotionellt beroende av representanter för denna grupp, exempelvis därför att de är<br />
adopterade. Att öppet tala om upplevd rasism innebär att man bekräftar sin annorlundahet,<br />
vilket för många barn är en svår process (jfr Att se det som inte syns. Konsten<br />
att vara svart i Sverige. Sveriges Radio 2001).<br />
Överkänslighet eller dubbel medvetenhet?<br />
I materialet förekommer åtskilliga berättelser om att man anses vara överkänslig eller<br />
att man inte blir trodd när man försöker delge någon sina erfarenheter.<br />
I de fall där de intervjuade inte anser sig ha upplevt rasism kan man inte enbart<br />
dra slutsatsen att personen i fråga inte har utsatts för rasistisk behandling. Den generella<br />
kunskapen och medvetenheten om rasism varierar oerhört och så även toleransen<br />
vilket avspeglar sig i ungdomarnas erfarenhetsberättelser.<br />
För flertalet av ungdomarna blir intervjusituationen en början till reflektion över<br />
upplevelser i barndomen. När Sofia, en av de adopterade ungdomarna, får frågan<br />
varför hon valde att ställa upp på en intervju säger hon att det blir en tankeställare<br />
och att hon får möjlighet att gå igenom sitt liv. ”Aha-upplevelser” är vanliga där man<br />
uttrycker att man inte tidigare har tänkt på de subtila uttrycken för rasifiering. I det<br />
sammanhanget blir intervjuaren viktig och det krävs av denne en förförståelse, gällande<br />
de sammanhang där vardagsrasism vanligtvis iscensätts, utan att styra den<br />
intervjuade.<br />
16<br />
Det måste vara någonting annat
Det stora språktestet<br />
Tiffanys pappa är kenyan och hon har vuxit upp med sin svenska mamma och sina<br />
äldre systrar. Hennes svenska ursprung har inte haft någon betydelse vad gäller lärarnas<br />
förväntningar på språkkunskaper.<br />
I första klass kom svenska 2-läraren in i klassen och<br />
kallade ut OSS, tänkte inte nämna namn men namnen<br />
var inte så svenska. Så dom kallade ut OSS jag, eritreaner,<br />
en pakistanier och någon från Mellanöstern. Men<br />
det roliga var att de som sedan gick svenska 2 var typ<br />
Josefin Svensson. Jag har aldrig haft problem med svenskan.<br />
På högstadiet var det många i min klass som hade<br />
extrasvenska och det var en kille från Mellanöstern.<br />
Det var typ sju i den klassen och resten var svenskar.<br />
Tiffany berättar hur de med utländska namn i årskurs ett fick genomgå språktest,<br />
men att de svenska eleverna som var i behov av särskilt stöd i svenska uppmärksammades<br />
under ordinarie undervisning av svenskläraren. Många elever tvingas också<br />
att bevisa sina svenskkunskaper på grund av ett avvikande utseende.<br />
I ettan när jag började så gick jag några lektioner i svenska.<br />
På A-kurs alltså. Så sa läraren till mig att du ska inte<br />
vara här, du ska vara där. Mitt emot. Men va fan är det<br />
för nåt? Svenska 2. Så jag liksom, men jag har ju G i<br />
svenska, alltså från nian. Då sa han, men vi tycker att du<br />
ska gå svenska 2. Så försökte jag med rektorn, han är<br />
inte svensk. Han förstod mig. För han sa bara, men gå<br />
kvar och kolla hur det går. Om det går dåligt kan du<br />
byta sen. Så gick jag kvar där och fick VG i svenska A.<br />
Och det var inte många som fick VG i svenska A.<br />
Föreställningen att barnen ska vara dåliga i svenska på grund av sitt ursprung blir<br />
tydlig när människor blir positivt överraskade över att de har ett så bra språk. Mimi<br />
berättar att många tror att hon är adopterad för att hon talar så bra svenska. Andra<br />
och adopterade råkar i sin tur ut för situationer där de får beröm för sina språkkunskaper.<br />
Anna berättar om ett sådant tillfälle.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
17
18<br />
Det var en gång på ett dop. Det var min kusins barn,<br />
hennes mans släkting då, han sa det inte [direkt] till mig<br />
men han sa ”dom där pratar jättebra svenska och är<br />
anpassade riktigt bra till det svenska klimatet”. Då sa<br />
någon ”men dom är adopterade”. Jaha ja, men det var<br />
väl bra att dom fick komma hit och slapp svälta”.<br />
Anna berättar också att hon ofta får frågor från folk om hon kunde koreanska när<br />
hon kom till Sverige eller om hon har några minnen från hemlandet. Frågorna ställs<br />
även om hon redan har berättat att hon kom till Sverige när hon bara var tre månader<br />
gammal.<br />
Flera av de som bor i förorten känner sig osäkra i intervjusituationen och inleder<br />
med att betona att deras svenska inte är så bra trots att de är födda och uppvuxna i<br />
Sverige. Språket blir en symbol för svenskheten och tillhörigheten. Karim, född i<br />
Libanon, berättar om hur han som affärsbiträde anpassar sitt språk och hans kompis<br />
Habteab från Eritrea bekräftar.<br />
Karim: – När någon [svensk] ska komma och köpa nåt i<br />
affären ”Tjena!” [hurtigt], Så om det kommer en somalier<br />
eller nånting ”Kompis”[vänskapligt]. Man ska få<br />
dom att trivas så att de kommer tillbaka.<br />
Habteab: – Det är sant, det kallas falskhet. Man rättar<br />
sig efter personen man snackar med. Det är ingenting<br />
man går och tänker på. Det är en vana.<br />
Det Habteab kallar falskhet är snarare en vanligt förekommande strategi hos personer<br />
som har kunskap om hur man hanterar de arenor där svenskhet och det som<br />
betraktas som osvenskt möts. De som har kompetens och möjlighet lär sig omedvetet<br />
att anpassa sitt språk till situationen och de personer de möter. Det är också<br />
de som har förfinat denna ”kamelontliknande” färdighet som har möjlighet att röra<br />
sig mellan de två sfärerna (jfr Funderburg 1994).<br />
Det måste vara någonting annat
Spegel, spegel på väggen där...<br />
Att ha ett avvikande utseende i en grupp innebär att man blir märkbar rent visuellt.<br />
Kropp, hårkvalitet, ansiktsdrag och hudfärg utgör de fysiska kännetecken utifrån vilka<br />
rasifieringen sker (Grayson 1995).<br />
Mimi berättar om en bussfärd med klassen där läraren hade förvarnat chauffören<br />
om att det kom en hel skolklass. När bussdörrarna öppnades började eleverna kliva<br />
på bussen genom alla tre dörröppningarna. Plötsligt ropade chauffören till sig Mimi<br />
och klagade över att hon hade gått på bussen genom fel dörr. När hon frågar varför<br />
han bara sade åt henne svarade han att det var henne han hade sett. Mimi sade att<br />
det antagligen beror på att hon är svart varvid chauffören blir arg och menar att hon<br />
anklagar honom för att vara rasist.<br />
Hudfärgen är ett tema som ständigt kommer upp i intervjun med Harnet från<br />
Eritrea.<br />
Jag kommer ihåg på lågstadiet där man hade sådana där<br />
klassfester. Då var det några killar som inte ville dansa<br />
med mig på grund av att jag var svart. Men det kom<br />
fram senare. Liksom han sa nej, och han sa nej och så sa<br />
han ja till en annan tjej. Då frågade jag, ”varför vill du<br />
inte dansa med mig?” Och han ville ju inte svara. Och<br />
jag frågade och frågade. ”Ja men du är ju svart”, sa han.<br />
Det var ingen rolig dag. Det var liksom såna grejer. Jag<br />
var mer eller mindre medveten om det, men när det<br />
väl händer så blir man ändå väldigt kränkt.<br />
Det är dock inte alltid hudfärgen som upplevs som det främsta problemet under barndomen,<br />
utan snarare håret. Särskilt för tjejer blir håret en markör för kampen om att<br />
nå normalitet. Av alla de rasifierade dragen är det just håret som är lättast att manipulera<br />
till att bli mer likt det standardiserade skönhetsidealet (ibid). Det är inte en<br />
slump att modet idag för svarta kvinnor består av blonderade peruker eller löshår och<br />
svarta flickor frestas allt tidigare att på kemikalisk väg eller genom att ersätta det egna<br />
håret med löshår till att skapa frisyrer med rakt eller storlockigt hår som förebild.<br />
En svensk undersökning visar att svarta barn tidigt är medvetna om det vita europeiska<br />
skönhetsidealet – medan svar<strong>the</strong>t är kopplat till fulhet (Sawyer, 2000). På frågan<br />
vilken docka av den svarta, den bruna och den vita som barnen skulle vilja vara<br />
svarade de svarta barnen att de ville vara den vita dockan. Dessa extremt tidiga tankegångar<br />
kan till stor del härröras till det etnocentriska utbudet av leksaker och<br />
annan visuell populärkultur (jfr Motsieloa 1999), exempelvis böcker och tv, men<br />
även genom möten med majoritetsbefolkningen.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
19
Att ständigt bli föremål för andra människors intresse och kommentarer vad gäller<br />
det egna håret hör till vardagen för svarta barn. Gränserna för den personliga integriteten<br />
respekteras inte och det finns ett generellt antagande om att man har rätt<br />
att känna på hår som anses vara avvikande. Detta gäller framför allt vuxnas förhållningssätt<br />
gentemot mot barn men även den vuxna svarta befolkningen utsätts för<br />
samma gränsöverträdelser. Vissa frågar inte om lov innan de känner på håret, andra<br />
frågar men väntar inte på svaret. De som väljer att fläta håret får vänja sig vid ständig<br />
uppmärksamhet.<br />
20<br />
Jag hade ju flätor väldigt mycket när jag var liten. Det<br />
var ju typ tio frågor om dan. ”Hur många flätor har du i<br />
håret, hur lång tid tar det?” Sånt. Men det var väl snarare<br />
nånting dom inte visste, så dom ville ha reda på det.<br />
Det var mer ett intresse. Samtidigt roligt i början men<br />
väldigt irriterande i längden.<br />
Citatet visar på hur ständig positiv uppmärksamhet blir en del av den utsat<strong>the</strong>tsproblematik<br />
som ungdomarna ständigt står inför. Att efter att ha berättat för okända<br />
människor, att flätorna kan sitta i tre månader, få frågan om man tvättar håret<br />
kan tänkas vara en oskyldig förfrågan men kan uppfattas som om personen som frågar<br />
tror att man är orenlig.<br />
Var god tag plats<br />
”Bussen är en klassiker” utbrister en av ungdomarna i intervjun och faktum är att<br />
kollektivtrafiken utgör en arena där vardagsrasismen på en liten yta blir oerhört tydlig.<br />
En av de intervjuade ungdomarna berättar om hur ofta det händer, när han och<br />
tre eller fyra kompisar sätter sig längst bak på bussen och det sitter en pensionär framför,<br />
att han eller hon reser sig och sätter sig längre fram i bussen. Atta berättar.<br />
Jag och en kompis vi var inne i stan. Så vi kommer in då<br />
[på tunnelbanan]. En väldigt gammal dam satt där. Hon<br />
satt med väskan på stolen. Så kom jag och satte mig där<br />
och min kompis sa ”ursäkta skulle du kunna lyfta på<br />
väskan”.Vi trodde att hon skulle lyfta på väskan. Hon<br />
lyfte på väskan och gick iväg. Mitt inne i tåget. Och det<br />
var folk som satt där och jag bara ”va´ fan håller hon på<br />
med”. Sådana där grejer tycker jag är onödiga.Varför<br />
kan hon inte sitta? /.../ man ser på henne direkt, att hon<br />
inte gillar svartskallar, på hennes uttryck och sätt att<br />
Det måste vara någonting annat
eagera när vi kom. Jag tänkte hon är gammal jag ska<br />
inte bry mig om vad hon gör. Det är hennes liv. /.../ Vad<br />
har vi gjort? Vi har inte gjort någonting varför kan hon<br />
inte sitta? /.../ Pensionärer kan va´ väldigt iskalla.<br />
Både tjejer och killar har upplevt samma känsla av distanstagande. Adiam i Uppsala<br />
berättar om sina erfarenheter från bussresor.<br />
Jag åker ju väldigt mycket buss. Det kan vara fullproppat<br />
på bussen, fullkomligt, men det är ändå tomt bredvid<br />
min plats. Och så ser man en kvinna som inte kan stå,<br />
hon har käpp, men ändå tvingar sig själv att stå. Det är<br />
verkligen så här, men herregud. För mig är det så här<br />
att varenda gång jag ställer mig upp, som man inte gör i<br />
Stockholm.Varenda gång man ställer sig upp för en<br />
äldre dam då, och bara ”var så god och sitt”. Blicken du<br />
får av henne. Det är verkligen chockerande. Dom blir<br />
chockade. Och när man sitter i bussen så sätter sig en<br />
kvinna bredvid en, och så börjar man prata med henne.<br />
Och så märker hon att jag pratar svenska.Vad konstigt<br />
liksom, kan man integreras verkligen? Wow!<br />
Intervjuare: Vad är det för samtalsämnen som brukar komma upp?<br />
Gud vad fin du är i håret. Hur många flätor har du? Hur<br />
lång tid tog det? Och Gud vad roligt, min dotter vill<br />
också se ut så där.Alltså det är verkligen så. Det är ju<br />
framför allt håret då.<br />
För Adiam är det stockholmare som är respektlösa och inte reser sig för äldre människor<br />
på bussen, medan hon är medveten om att hennes utseende associeras till ett<br />
respektlöst beteende. Håret blir ett samtalsämne som hon helst vill undvika men<br />
tvingas anpassa sig till.<br />
Paradoxen i de situationer som ungdomarna hamnar i består av ett distanstagande<br />
från majoritetssamhällets sida, i form av att man undviker att sätta sig bredvid en<br />
person som ser allt för osvensk ut, till ett överskridande av den personliga integriteten<br />
där man tar i okända människors hår utan att ha fått tillåtelse till det.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
21
Vi vet väl alla hur en snattare ser ut<br />
Materialet bekräftar att rasifiering, det vill säga att fokus läggs på utseendet, är det<br />
absolut primära i situationer där det går att urskilja vardagsrasism. En av de vanligaste<br />
situationerna som de allra flesta av de intervjuade har uppmärksammat är hur<br />
butiksbiträden följer efter dem för att kontrollera att de inte snattar.<br />
22<br />
Det har hänt några gånger att folk har gått och kollat så<br />
där ”vad ska han göra nu”. Jag kommer inte ihåg vilken<br />
affär vi var i, jag och mina kompisar, men alla vi var<br />
svartskallar.Vi gick in i en affär. Då var det någon som<br />
gick och kollade runt hela tiden.Vad ska dom göra. Och<br />
på sånt där kan jag reagera snabbt. Jag blir lätt sur för<br />
du känner inte mig, om jag ska gå in i en affär då har<br />
jag pengar för att köpa nånting.<br />
Atta i citatet ovan berättar om en annan händelse som visar på att det var hans<br />
ursprung som var orsaken till misstänksamma blickar.<br />
Jag skulle in på Åhléns en dag. Jag hade hip-hopkläder.<br />
Jag gick med två svenska killar. De gick före mig. Du vet<br />
det finns såna här vakter som kollar om man ska in till<br />
cd-skivaffären. Han kollade på mig uppifrån och ned när<br />
jag gick in i affären. Han kollade som om jag skulle råna<br />
hela affären för att jag klädde mig som hiphopare. Jag<br />
garvade jag tyckte det var roligt för att, ok jag ska in i<br />
en affär. Mina kompisar ba [till vakten] ”men vad kollar<br />
du för? Han ska in och köpa sig en skiva. Han har inte<br />
gjort någonting vad är det med dig?”.<br />
En av de intervjuade har polskt ursprung och är blond och blåögd. Han berättar att<br />
han har märkt en markant skillnad då han ensam går in i en affär och de gånger då<br />
han är i sällskap med sina mörka kompisar. En av hans kompisar med arabiskt<br />
utseende som deltar i intervjun menar att han själv aldrig har råkat ut för rasism trots<br />
att han vet att många andra ständigt utsätts för det. Under samtalets gång, när den<br />
blonde kompisen berättar om sina iakttagelser, bekräftar han dock dennes berättelser<br />
och säger att han aldrig varit medveten om skillnaden. Den mörke killen har alltid<br />
bemötts på samma sätt medan den blonde killen har erfarit hur butikspersonal<br />
har ändrat attityd från att vara trevliga till att genom tonfall och blickar uttrycka<br />
”köp och stick”. Trots den blonde killens svårigheter att förmedla de mer subtila iakttagelserna<br />
innebar samtalet en första reflektion för den mörkhåriga vännen. Rasifi-<br />
Det måste vara någonting annat
eringen blir tydlig i det här exemplet då de båda kamraterna har vuxit upp under<br />
liknande levnadsvillkor och att bägge har rötter i östeuropeiska länder men deras<br />
skilda utseenden innebär att de bemöts olika.<br />
I exemplet ovan kan man se den komplexitet som rasism och kanske särskilt vardagsrasism<br />
kännetecknas av. Att ha ett utländskt utseende, namn och en stigmatiserad<br />
religiös övertygelse innebär inte nödvändigtvis att man kan upptäcka och<br />
avtäcka de händelser som man utsätts för i vardagen.<br />
En så vardaglig företeelse som att gå in i en affär leder till att många barn under<br />
uppväxttiden lär sig att medvetet eller omedvetet bete sig på ett så riskfritt sätt som<br />
möjligt. Dessa strategier kan exempelvis vara att undvika att plocka med varor, ständigt<br />
hålla händerna synliga eller bestämma sig för vad man vill köpa redan innan<br />
man går in i affären. Harnet berättar om hur hon som liten blev utkastad ur en godisaffär.<br />
Hon blev anklagad för att ha plockat på sig något när hon med godispåsen i<br />
ena handen stoppat ner den andra handen i fickan för att ta upp sina pengar. Föreställningar<br />
om invandrares oärlighet och kriminella läggning utgör ett stort problem<br />
redan i barndomen. Nima, vars pappa är togoles, har vuxit upp med sin svenska<br />
mamma. Hon berättar om en händelse i en affär i en svensk småstad när hon var i<br />
trettonårsåldern.<br />
Jag var inne i en liten affär och hon [butiksbiträdet]<br />
gick efter mig och kollade hur mycket som helst. Jag<br />
skulle köpa en deodorant. Så stod jag och kolla på<br />
olika, alltså jag hade ju inte öppnat dom eller nåt.<br />
”Ursäkta man får inte öppna deodoranten och spruta<br />
här inne. ” Jag ba ”nä jag hade inte tänkt att göra det<br />
heller. Jag tänkte köpa den.” ”Du jag vet nog hur ni håller<br />
på, jag vet hur dom där människorna håller på. Jag<br />
har sett förut, såna där utlänningar som tar grejer i affären<br />
och sprutar på sig när de är här inne.” Och jag gick<br />
därifrån.<br />
Edwin säger att han brukar känna sig skyldig när han går i affärer fastän han inte<br />
har stulit något. Tiffany berättar att bland det värsta hon vet är att gå ut ur en mataffär<br />
utan att ha köpt någonting särskilt när de är flera kompisar i grupp.<br />
Tiffany uppmärksammar ständigt subtila uttryck som hon själv tycker är småsaker<br />
många gånger. När hon står i kön i affären för att betala lägger hon märke till<br />
att andra kunder får pengarna direkt i handen medan kassabiträdena ofta lägger hennes<br />
pengar på disken. Hon skrattar under det att hon berättar men förtydligar att<br />
om man skulle föra statistik så skulle det tydligt framgå att det hon säger verkligen<br />
är sant.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
23
Sexualisering av barn<br />
Exotisering och sexualisering är två fenomen som har ett tydligt samband och som<br />
samverkar med rasifiering. Anna som är adopterad från Korea berättar hur hon ständigt<br />
tvingas förhålla sig till den sexualiserade bilden av unga kvinnor från Sydostasien.<br />
Hon menar att hennes mer diskreta klädval gör att hon slipper den negativa<br />
uppmärksamhet som andra kvinnor med mer utmanande klädsel utsätts för. Den,<br />
i majoritetsbefolkningens ögon, stereotypa bilden av den asiatiska kvinnan beskriver<br />
hon i termer av den lättfotade thaihoran eller filippinerludret. Själv upplever hon<br />
att hon ses som otänkbar av svenska killar. När Anna som barn lekte ryska posten<br />
var hon tjejen som aldrig fick pussa någon och hon tycker att det är konstigt att hon<br />
senare blev populär och fick chans på en av de snyggaste killarna i klassen.<br />
Harnet, från Eritrea, berättar om hur hon upplevt denna sexualisering, i ögonen<br />
på äldre oftast fulla svenska män, redan från fjorton års ålder.<br />
24<br />
/.../ så kan det komma gamla gubbar: ”åh, du är så vacker<br />
och snygg och exotisk. Och var kommer du ifrån? Ni<br />
där borta, ni är så duktiga.” Alltså det är sexuella<br />
begrepp också som kommer in. ”Ni måste vara så duktiga<br />
i sängen” och när det gäller dansmässigt att ”ni kan<br />
vicka på era rumpor”. Jag var femton år och kopplade<br />
nog inte direkt att dom blev extra intresserade för att<br />
man kommer, eller ser ut att komma, någon annanstans<br />
ifrån utseendemässigt. Och det fascinerar dom.<br />
Det måste vara någonting annat
Föreställningar om dom där barnen<br />
Monir bor i Stockholmsförorten Fittja och berättar om en episod från årskurs sex<br />
då han hamnade i en verbal konflikt med gymnastikläraren och fick höra att han<br />
borde åka tillbaka till landet där han föddes. Att vuxna i skolan använder sig av rasistiska<br />
uttalanden bekräftas av Carl.<br />
Det finns ju lärare som, vad ska man säga, som är smygrasister.<br />
Dom går inte ut på stan och skriker men när<br />
det kommer till att bedöma och sånt där kan dom vara<br />
väldigt kritiska. Och kommer det en konversation där<br />
det går lite över, där man borde bli arg på varandra, då<br />
ibland kommer det ord som han inte vill säga men dom<br />
kommer ut för att han inte kan hålla det inne.<br />
Carl som citeras ovan menar att det inte spelar någon roll hur man beter sig inför<br />
dessa lärare för om man beter sig som en snäll gosse så ses det bara som ett spel för<br />
att få bra betyg.<br />
Ibrahim, från Kungsängen, berättar att elever med utländsk bakgrund inte får svara<br />
lika ofta som svenska elever när de räcker upp handen. Han berättar också om<br />
hur en kompis till honom, som är mycket duktig i skolan men alltid får G eller Gpå<br />
proven, beslutade sig för att lämna in ett prov utan att skriva sitt namn. På det<br />
provet fick hon MVG. När läraren frågade vems prov det var ville han inte tro att<br />
det var hennes.<br />
Från materialet går det att dra slutsatsen att det pågår en ständig individualisering<br />
av barn ur majoritetsbefolkningen medan ungdomarna som har intervjuats i<br />
den här studien tillskrivs en kollektiv identitet. Ett exempel på kollektivisering är<br />
benämningen av en grupp tjejkompisar i Uppsala som den afrikanska gruppen. Ju<br />
fler personer som befinner sig på samma plats desto mer hotfulla eller problematiska<br />
anses de vara. Ungdomarna själva upplever däremot att de blir stärkta av att<br />
umgås med kamrater som har förståelse för dem genom att ha upplevt liknande situationer.<br />
Vem kan vara terrorist?<br />
Amon är en öppet praktiserande muslimsk kille och han berättar hur han först nu<br />
på gymnasiet har fått en religionslärare som visar på den negativa bild som förmedlas<br />
av araber och muslimer, i böcker och i media, där muslimer ständigt associeras<br />
till vapen och demonstrationer. Hans skolgång på Tensta gymnasium i Stockholm<br />
upplever han som positiv ur ett muslimskt perspektiv, då man har tillgång till böne-<br />
Det måste vara någonting annat<br />
25
um och dessutom får förståelse från skolpersonalen för att kunna praktisera islam.<br />
Trots att han endast har varit muslim i två år så känner han att islamofobin har ökat<br />
markant i och med attentaten mot World Trade Center och Pentagon i USA den 11<br />
september 2001.<br />
Skolans hantering av religiösa och kulturella traditioner beror på elevgruppens<br />
sammansättning. På vissa skolor har man avsatt ett bönerum för muslimer och man<br />
har förståelse för fredagsbönen då muslimska elever har rätt att gå ifrån undervisningen.<br />
På andra skolor misstänkliggörs de elever som ber om att få ta del av fredagsbönen.<br />
En muslimsk kille från Libanon, Karim, menar att historieundervisningen syftar<br />
till att romantisera vissa historiska skeenden, som vikingarnas erövringar och korsfararnas<br />
expansion, för att på så sätt smutskasta ”den andra sidan”. Själv har han ett<br />
intresse för böcker och har läst ”den andra sidans” version av historien och menar<br />
att många svenskar är alltför trångsynta för att se den makt som ligger i en eurocentrisk<br />
vinkling av historiska händelser.<br />
Utseende och religion blandas ofta ihop berättar intervjupersonerna. Det märks<br />
tydligt när det gäller islam där personer med arabiskt utseende och ursprung kan<br />
stämplas som muslimska fundamentalister. Afrikaner från regionerna söder om<br />
Sahara, förväntas däremot inte vara muslimer utan besitter andra fysiska kvaliteter.<br />
De anses vara musikaliska, atletiska och sexualiseras tidigt medan flickor från Mellanöstern<br />
blir till offer för manligt förtryck. Enligt Karim har det blivit ett relativt<br />
vanligt fenomen att muslimska ungdomar undanhåller sin religiösa övertygelse, de<br />
senaste åren, då bilden av dem har blivit allt mer negativ.<br />
Baksi kom till Sverige från Kurdistan som flykting i fyraårsåldern. Han berättar<br />
om hur geografiläraren efter terrordåden poängterade att man nu måste vara särskilt<br />
försiktig vad gäller muslimer. Det var första lektionen på morgonen och det hade<br />
ingenting med ämnet att göra utan förmedlades helt utanför sitt sammanhang. ”Det<br />
var någonting som bara kom ut”, säger Baksi och berättar att läraren snabbt insåg<br />
sitt misstag. Han vände sig till honom, trots att han inte är troende muslim, och<br />
sade ”Förlåt Baksi”.<br />
Karim berättar om hur elfte september blivit en tydlig referenspunkt i människors<br />
förhållningssätt gentemot muslimer. Han blev visiterad otaliga gånger på flygplatser<br />
när han skulle resa. Karim berättar också om en person som kom fram till<br />
honom och sa ”Det är 11 september i morgon. Kom ihåg jag är inte rasist”.<br />
Personer med arabiskt utseende associeras till hotfulla ideologier där kvinnoförtryck<br />
och fundamentalism tros stå i fokus. Intervjuerna visar att dessa föreställningar<br />
även drabbar minderåriga. Det är inte bara muslimer som tar illa vid sig av fördomsfulla<br />
åsikter om islam. Tiffany berättar hur hon upplever talet om muslimer.<br />
26<br />
Om någon säger något och jag vill uttrycka mina åsikter<br />
så blir det som ”varför pratar du? Du är ju inte muslim.”<br />
/.../ ”Även om det inte är riktat till mig personligen, men<br />
pratar ni så här om dom här, för det första är det fel i<br />
mitt tycke men ni får tycka vad fan ni vill, men pratar ni<br />
så om dom så pratar ni fan likadant om mig”.<br />
Det måste vara någonting annat
Intervjustudien visar flera exempel hur vuxna såväl som barn med arabiskt utseende<br />
förknippas med värderingar som oundvikligen anses leda till kvinnoförtryck och<br />
brist på medmänsklighet. Svarta vuxna och barn reduceras däremot till sin kropp.<br />
Förutom dessa reduceringar tvingas barnen även att förhålla sig till den generella bilden<br />
av invandrarbarnet som ohyfsad, kriminell, högljudd och opålitlig.<br />
Tiffany som inte äter kött berättar hur hon ständigt erbjuds muslimmat som man<br />
kallar det när hon frågar efter den vegetariska rätten i skolbespisningen. Det är inte<br />
enbart mattanterna som antar att hon är muslim och när hon påpekar att hon inte<br />
är det så händer det att de ber om ursäkt som om de skulle ha utsatt henne för en<br />
kränkning.<br />
Merani, som har rötter i Armenien och Grekland, beskriver också de förutfattade<br />
meningar om islam som muslimska barn och ungdomar tvingas förhålla sig till<br />
oavsett om de är muslimer eller inte.<br />
Folk frågar alltid typ, ”var kommer du ifrån”? Så säger<br />
man Grekland. Då säger dom okej, då är man kristen.<br />
Men om jag säger att jag är turk, till exempel, då blir<br />
man avslöjad direkt. Dom fattar var man kommer ifrån,<br />
man har ju det där i blodet från början.<br />
Negerincidenter<br />
Media och skola är informationskällor som ungdomarna kommer i kontakt med<br />
dagligen. För barn i stigmatiserade förorter utgör de institutioner genom vilka de<br />
upprätthåller kontakten med majoritetssamhället (Puuronen, 2002). De flesta barn<br />
har dessutom gått på dagis och sett barnprogram på tv och haft tillgång till barnböcker<br />
och serietidningar sedan småbarnsåldern. Tiffany berättar att hennes svenska<br />
mamma har varit noggrann med att förse sina barn med positiva gestaltningar<br />
av svarta genom bland annat barnböcker och dockor. Hon tror att det har bidragit<br />
till den självkänsla som hon upplever att hon alltid har haft.<br />
Skolan är en institution vars effekter förväntas visa sig i elevens vuxna liv. Förutsättningen<br />
för ett fungerande skolsystem är att alla behandlas lika och att elevernas<br />
egenvärde lyfts fram. I skollagen kan man läsa att respekt för demokratin och alla<br />
människors lika värde är grundläggande värderingar som ska genomsyra all verksamhet<br />
i skolan (kapitel 1, § 2, § 9). Det uttrycks även att var och en som verkar<br />
inom skolan aktivt ska arbeta mot alla former av kränkande behandling såsom mobbing<br />
och rasistiska beteenden (Lärarförbundet, 2000-10).<br />
I läroplanen (LPO 1994) kan man läsa att ”Skolan skall främja förståelse för<br />
andra människor och förmåga till inlevelse. Ingen ska i skolan utsättas för mobbing.<br />
Tendenser till trakasserier ska aktivt bekämpas. Främlingsfientlighet och intolerans<br />
måste bemötas med kunskap, öppen diskussion och aktiva insatser.” Vidare informeras<br />
läsaren om att ”omsorg om den enskildes välbefinnande och utveckling skall<br />
prägla verksamheten.” Trots att skolan som institution ska förhålla sig till skollagen<br />
Det måste vara någonting annat<br />
27
och läroplanen vittnar ungdomarnas upplevelser om det motsatta. Många berättelser<br />
handlar om utsat<strong>the</strong>t, där även läraren utgör en källa till förtryck.<br />
Av de ungdomar som identifierar sig som svarta förekommer historier om lärare<br />
som använder sig av begreppet neger i undervisningen när man refererar till svarta<br />
människor. Tiffany berättar hur en kamrat till henne uttryckte sitt ogillande över<br />
att ordet neger användes i de instuderingsfrågor som hade delats ut av läraren. Hon<br />
möttes av en lång förklaring där läraren påstod det inte fanns något som helst problem<br />
med att säga neger och hänvisade till uppslagsböcker. Dessutom menade hon<br />
att eleven skulle vara stolt över att vara neger. Här utgår läraren från sin personliga<br />
uppfattning av ordet neger utan att ta hänsyn till de känslor ordet väcker hos mottagaren.<br />
Att bemöta lärarens okunskap med kunskap och öppen diskussion, vilket<br />
förespråkas av Läroplanen, var i detta fall ingen lyckad strategi.<br />
Mimi berättar hur hennes lärare inför klassen kallade sig en vit neger varvid han<br />
refererade till sin barndom som han tillbringade i Afrika. Med tanke på lärarens<br />
uppväxtvillkor ansåg hennes klasskamrater att hon var överkänslig eftersom han<br />
trots allt borde veta vad som är legitimt att säga då han vuxit upp i Afrika. Själv är<br />
Mimi född och uppvuxen i Sverige. Läraren i det här fallet väljer mer eller mindre<br />
skämtsamt, ur sitt eget perspektiv, att kalla sig för neger medan den svarta eleven,<br />
och i sin förlängning alla svarta människor, tillskrivs denna stigmatiserade benämning.<br />
Edwin, vars morfar är svart sydafrikan, minns hur en lärare på skolan tog upp<br />
benämningen kaffer, ett mycket grovt skällsord som används mot svarta i Sydafrika.<br />
Läraren menade att det var helt i sin ordning att använda begreppet. När Edwin<br />
tog upp lärarens påstående med sin morfar, som personligen har upplevt apar<strong>the</strong>idregimen,<br />
blev han mycket upprörd och berättade för sitt barnbarn att det är det värsta<br />
man kan säga till en svart sydafrikan.<br />
Exemplen ovan visar att skollagens lagtext, om att alla som verkar inom skolan<br />
aktivt ska motverka alla former av kränkande behandling, i praktiken tycks utgå från<br />
hur de som har tolkningsföreträde upplever situationen. Tiffany menar att lärare<br />
generellt går i försvarsställning när de försöker diskutera språkbruket i undervisningen,<br />
särskilt om de är flera elever som tillsammans protesterar. Många äldre lärare<br />
tenderar dessutom att värna om sin auktoritet gentemot ungdomarna, menar<br />
hon.<br />
Adiam, som har rötter i Afrika, berättar hur man i historieundervisningen hoppade<br />
över hela den afrikanska kontinenten – och när hon påpekade detta, och andra<br />
eurocentriska antaganden, så upplevde man henne som stökig och högljudd.<br />
Harnet berättar om hur hon hamnade i fokus på historielektionerna om Afrika<br />
i sjunde klass.<br />
28<br />
Jag kommer ihåg att vi kom in på Afrika, och han [läraren]<br />
pratade om Afrika som ett land, och inte en kontinent.<br />
Och så kom han fram till mig ”men var kommer<br />
du ifrån?” Jag sa att jag kommer ifrån Eritrea. Och så<br />
Det måste vara någonting annat
skulle jag få berätta om min kultur och Eritrea i allmänhet.<br />
Det var väl små kommentarer som jag inte heller<br />
kanske uppfattade då men uppfattade senare. Att han<br />
kunde liksom ställa alla frågor till mig, att jag skulle veta<br />
allt om Afrika för att det var mitt land. Men mitt land är<br />
Eritrea, det är inte liksom Nigeria eller Kenya eller<br />
Moçambique. Så för mig blev det såhär att jag kan inget<br />
mer, och då kände jag mig dum för att jag kanske skulle<br />
ha vetat mer.<br />
Tiffany går i en gymnasieklass där det finns andra svarta elever och hon märker att<br />
det förväntas att alla svarta ska ha samma åsikt vad gäller svart historia eller rasism.<br />
Hon märker också att de andra vita eleverna blir osäkra när de själva ska säga någonting<br />
som berör svarta människor och att de då försiktigt tittar på henne. Rädslan<br />
upplever hon som ett stort problem. När läraren uttrycker sig med begrepp som<br />
exempelvis svarttaxi eller svartjobb väljer hon själv att säga illegal taxi och betala<br />
under bordet. Hon har uppmärksammat att hennes ordval resulterar i att andra inte<br />
vågar säga ordet svart.<br />
Det är synd tycker jag för då har man inte nått fram. Det är bättre att föra en dialog<br />
och inte komma överens, men åtminstone höra varandra istället för att bara böja<br />
sig för att man är rädd.<br />
Hon är också mycket kritisk till undervisningsmaterialet som hon många gånger<br />
anser vara obrukbart. Varje gång hon får en ny historiebok bläddrar hon till avsnitten<br />
om slavhandeln och Columbus för att se vad författarna har skrivit. Hon låter<br />
sig inte nedslås av de felaktiga beskrivningarna utan använder sig istället av dem för<br />
att ta upp den eurocentriska tolkningen av historiska händelser. Hon menar att hon<br />
efter diskussionerna i klassrummet kan vara sur i tre veckor men att det ändå ger<br />
henne en känsla av att hon bidragit till någonting positivt.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
29
Bland rassar och nassar<br />
Även om ungdomarna i studien upplever att det är den smygande intoleransen som<br />
påverkar dem mest i vardagen, så har många också haft direkta konfrontationer med<br />
rasister och nynazister. Carlos och Mimi berättar om två tidiga möten med rasister.<br />
Carlos minns en händelse då han var ute med sin mamma.<br />
Jag kommer ihåg vid en kiosk en gång, så var det två<br />
äldre män som började skrika skällsord. Det var strax<br />
efter min pappa dog, så jag var runt åtta. Och min<br />
mamma kunde inte så bra svenska, hon förstod inte vad<br />
de sa. Jag förstod va de sa, men vad skulle jag göra? /.../<br />
jag kände mig hjälplös. Jag ville försvara min mamma<br />
men jag kunde inte göra speciellt mycket.<br />
Mimi berättar om hur hon i sjuårsåldern råkade ut för några killar, som hon tror<br />
kan ha varit runt tjugo, som skrek ”åk hem, åk hem” till henne. Hon var trots sin<br />
ålder medveten om vad de menade men svarade dem att hon var på väg hem till sitt<br />
hus.<br />
När barnen växer upp blir konfrontationerna med rasister allt mer våldsamma,<br />
framför allt för pojkarna. Så här berättar Edwin.<br />
Ja, jag har blivit jagad några gånger. I en park här i närheten<br />
[på Söder i Stockholm]. Jag har gått igenom den<br />
några gånger så har det suttit nån där och druckit, så<br />
börjar dom skrika och kasta stenar /.../. En gång så blev<br />
jag träffad i huvudet det var inget allvarligt. Nån gång [i<br />
sällskap med några kamrater] såg jag en kille gå på<br />
andra sidan gatan, ja en rasist, då började man skrika<br />
och sådär ”djävla rasist” sen typ när jag gick nån vecka<br />
efter [ensam] så kände han tydligen igen mig.<br />
Att inte känna rädsla utan snarare obehag är ett återkommande tema i intervjuerna.<br />
Tiffany har vuxit upp på en gård där det bodde en nynazist och hon upplever det<br />
som om han var rädd för henne när han inte var i sällskap med sina vänner. Hon<br />
berättar att när hon är ute med sina svenska vänner så blir de räddast när det kommer<br />
nynazister gående på andra sidan gatan. Hon vet att hon kan bli fysiskt skadad<br />
eller till och med ihjälslagen av en nazist, men vet åtminstone vad de har för åsik-<br />
Det måste vara någonting annat<br />
31
ter. Hon hyser större misstro mot dem som hyser rasistiska åsikter men inte vågar<br />
stå för dem. De kan såra henne emotionellt på ett sätt som inte nynazister och skinheads<br />
gör. Mimi beskriver tvåbarnspappan med radhus och Volvo som den farligaste<br />
smygrasisten.<br />
En adopterad tjej från Korea berättar om sin rädsla för fulla svenskar.<br />
32<br />
En av dom saker jag är rädd för är fyllisar. Dom som är<br />
fulla. Det spelar ingen roll vilken ålder dom är för dom<br />
ger sig ofta på dom som inte ser svenska ut. Jag kan<br />
börja gråta om det är en fullgubbe nära. Ett exempel, vi<br />
satt på Stockholms tunnelbana [på perrongen], på blå<br />
linjen, och det är fullt med invandrare där. Och så sitter<br />
några som är från Östasien, och så kommer två gubbar,<br />
eller medelålders män, och dom är jättefulla och dom<br />
skriker, och skriker, och skriker åt varandra liksom,<br />
”öööh!”. Och så ger dom sig på dom där tjejerna som<br />
sitter där, och skriker ”hörru ditt lilla filippinerluder, här<br />
ska inte du sitta, du ska åka hem”, och så där. Och dom<br />
sitter kvar liksom, ”varför ska vi flytta på oss” säger<br />
dom. Och så kommer tunnelbanan och jag skulle gå på .<br />
Och då så sätter sig dom där tjejerna nästan bredvid<br />
oss. Och så kommer dom där fullgubbarna på precis<br />
efter och så börjar de skrika åt dom och kalla dom fula<br />
saker. Och då blev jag så himla rädd för att dom skulle<br />
ge sig på mig.<br />
För adopterade kan situationen te sig än mer hotfull då de oftast inte har en umgängeskrets<br />
bestående av personer som upplevt liknande situationer. Anna, som citeras<br />
ovan, valde att gå av tunnelbanan. Hon hade svårare att säga ifrån än de andra östasiatiska<br />
tjejerna som inte var adopterade.<br />
Anna har varit med om en annan situation, när hon gick i nionde klass, då hennes<br />
kamrat utsatte henne för nynazister. Kompisen hade en pojkvän i Gävle och de<br />
åkte tillsammans dit för att hälsa på honom. När de kom fram till killens hem vägrade<br />
han att släppa in dem utan skickade ett sms till kompisen där det stod ”Ta din<br />
guling till kompis och be henne paddla hem på sin flotte till Riskina där hon hör<br />
hemma.” Anna blev mycket illa berörd men kompisen tog med henne till pojkvännens<br />
kompis som även han var rasist. Där blev hon lämnad ensam en stund tillsammans<br />
med två nynazistiska killar som hade dekorerat väggen med svenska flaggan<br />
och spelade vit maktmusik på stereon.<br />
Det måste vara någonting annat
När hon kommenterade för sin vän att hon kände ett enormt obehag inför hela<br />
situationen fick hon till svar att det inte var någon fara och att det enda speciella<br />
med dem är att de inte gillar blattar. Kompisen reflekterade inte över sammanhanget<br />
de befann sig i och verkade inte heller medveten om den kränkning som Anna utsatts<br />
för.<br />
Sofia som är adopterad från Mellanöstern, och ofta passerar som vit, berättar hur<br />
hon länge har umgåtts med rasister. Två killar, som från början inte visste att hon<br />
var adopterad, blev dessutom kära i henne och hon inledde ett förhållande med den<br />
ena av dem. Den andra killen blev upprörd över förhållandet och började kalla henne<br />
för judedjävel. När förhållandet tog slut fick hon återigen kontakt med honom.<br />
Sofia tycker själv att killarna är osäkra och att de inte riktigt reflekterar när de pratar<br />
om att gå ut och spöa svartskallar samtidigt som de umgås med henne.<br />
Sofia berättar också att hennes föräldrar tycker att hon är lite rasistisk eftersom<br />
hon anser att man inte ska släppa in vem som helst i landet. Hon grundar sitt uttalande<br />
på de erfarenheter hon har gjort på gymnasieskolan där killar med utländsk<br />
bakgrund tycker att hon har ”fel” umgängeskrets, det vill säga vita svenskar, och klär<br />
sig för utmanande. Några killar brukar dessutom dra in henne på toaletten och skrika<br />
åt henne för att hon inte vill ha sex med dem.<br />
Att Anna och Sofia har totalt skilda erfarenheter av den öppet uttalade rasismen<br />
kan förklaras utifrån rasifiering där Annas asiatiska utseende blir en tydlig markör<br />
för kategorisering medan Sofia kan passera. Däremot förefaller det som om Sofias<br />
identifikation som vit utgör ett problem i kontakten med en del tjejer och killar med<br />
utländsk bakgrund.<br />
Det går inte enbart att förklara skillnaden mellan dessa två ståndpunkter utifrån<br />
rasifiering, då det även handlar om uppväxtvillkor, föräldrars inställning och en rad<br />
andra sociala fenomen, men det går inte att bortse från att den sociala kategoriseringen<br />
utifrån rasifieringen av de två tjejerna har stor betydelse.<br />
När tjuv och polis blir verklighet<br />
Tjuv och polis är för majoriteten av alla svenska barn en rolig och uppskattad lek<br />
men för många unga killar blir det snart en verklighet att bli tagen av polisen. Carl,<br />
som är uppvuxen i stockholmsförorten Husby men har gått grundskolan i stan,<br />
beskriver skillnaden mellan att växa upp i innerstan och en stigmatiserad förort. Han<br />
menar att svenska ungdomar kan bli tagna av polisen och lämnade hemma för att<br />
de har druckit för mycket medan det för honom själv och hans kompisar räcker med<br />
att någon i närheten har blivit rånad och att de råkar befinna sig i området.<br />
Vissa gånger får man smäll för någonting man inte har gjort.<br />
Polisen tar dig och stoppar in dig i bilen och frågar ”vad<br />
gjorde du här?”.”Ingenting jag satt ute”.Ska man berätta för<br />
dom [svenska ungdomar], dom skrattar och blir chockade,<br />
dom tror inte att det här kan hända, för det händer<br />
ju inte. Det händer ju inte för dom därborta liksom.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
33
Det är inte enbart i konfrontationer med ideologiskt övertygade rasister som barn<br />
faller offer för våld eller hot om våld. De flesta av killarna som deltar i studien berättar<br />
om hur de har blivit stoppade och visiterade av polisen utan att de har förstått<br />
varför. I en intervjustudie som denna står dock ungdomarnas ord mot polisens och<br />
det finns ingen möjlighet att verifiera riktigheten i polishistorierna.<br />
En av ungdomarna berättar om en händelse för några år sedan då polisen tog hans<br />
mobiltelefon och stängde av den. Polismannen antog att han hade stulit den och<br />
menade att han inte skulle kunna pinkoden för att öppna telefonen igen. I gruppen<br />
av ungdomar var det endast de med utländskt påbrå som fick bevisa att det var deras<br />
telefoner. I materialet kan man tydligt se att poliser behandlar personer med svenskt<br />
och osvenskt utseende olika. I en situation när polisen ingriper släpps, enligt ungdomarna,<br />
ofta de med helsvenskt påbrå först och får dessutom ett mjukare bemötande<br />
än de med icke-västerländsk bakgrund som ofta får höra rasistiska uttalanden.<br />
En kille berättar om när han och två andra killar blev stoppade av polisen. De släppte<br />
den vita killen medan den intervjuade och en annan svart kille blev kvarhållna.<br />
Han har varit med om situationer där poliser med utländsk bakgrund har betett sig<br />
minst lika illa som sina kollegor.<br />
En av de intervjuade, som bor i en stockholmsförort, kritiserar starkt polisens<br />
förfarande.<br />
34<br />
Vissa poliser kan vara skitsnälla.Vissa, dom kör ut dig<br />
på Gärdet och slår sönder dig och sen hör man det<br />
där, ”Djävla svartskalle, du kom till vårt land för att ta<br />
våra tjejer, ta våra jobb, ta våra bostäder. Åk hem till<br />
ditt krigsdrabbade land”. Där har du själva orsaken, vi<br />
är krigsdrabbade, det är därför vi bor här. /.../ Jag har<br />
blivit utkörd till Gärdet, dom släppte av mig i skogen<br />
sen kör dom därifrån. Flera gånger. För vaddå. Jo för att<br />
det är bråk. Det är klart det är bråk men liksom att de<br />
kör ut mig till Gärdet klockan tre på natten när man<br />
inte har några pengar. Och på vintern är det kallt. /.../<br />
Dom kör ut dig och släpper av dig och säger försök att<br />
ta dig hem med din svenska.<br />
Killen i citatet ovan menar att man mognar snabbare när man får åka polisbil redan<br />
i fyran till sexan. Det är inte säkert att man blir trodd hemma, menar han, då föräldrarna<br />
som kanske har flytt från fascistiska regimer gärna vill tro det bästa om Sverige.<br />
Även i skolan upplever han att lärare pekar ut vissa klasser och personer när<br />
något har hänt. Han berättar om hur han som liten blev förhörd på polisstationen<br />
när en ruta hade krossats på skolan då han och några andra elever genast blev misstänkta.<br />
Han säger att man blir en annan person när man inser att alla människor<br />
inte vill en väl.<br />
Det måste vara någonting annat
En kille, som bor i innerstan, hävdar att det var värre när han tidigare bodde i<br />
förorten och åkte med sina kompisar till stan. De blev filmade och fick ofta uppge<br />
sina personnummer för poliser. Monir som bor i Fittja berättar om att de strategiskt<br />
delar upp sig två och två eller tre och tre om de är flera kompisar som ska åka in till<br />
stan. På så sätt upplever han att de slipper negativ uppmärksamhet från omgivningen.<br />
Killarnas berättelser om erfarenheter av polisen i unga år är genomgående mycket<br />
grova. En kille i Uppsala berättar hur hans kompisar, när de var sexton, sjutton<br />
år arresterats misstänkta för att ha stulit en plånbok av en alkoholist. Under förhöret<br />
blev de slagna med batonger. En polisman sa till den ena killen att om han satt<br />
ner skulle han bli slagen, varvid den andra polisen sade att om han stod upp så skulle<br />
han bli slagen. I brist på bevis släpptes ungdomarna som inte tyckte att det var<br />
någon idé att anmäla poliserna.<br />
En av de intervjuade har personliga erfarenheter från häktet. Han visar på upplevelsen<br />
av maktlöshet i förhållande till dem som förväntas upprätthålla lag och ordning.<br />
Om man sitter i häktet dom retar en, dom driver med<br />
dig. ”Hur känns det att sitta i en bur, hur känns det att<br />
vara tillbaka i hemlandet, var det så här du upplevde<br />
ditt land” och såna här saker. Man blir arg men kan inte<br />
göra nånting, dom kan säga vad dom vill.Två, tre på natten,<br />
vem är där utom personerna som jobbar? Då säger<br />
dom vad dom vill. Dom kan gå in, dom kan slå dig.Vad<br />
ska du säga när du kommer ut? Jo,<br />
– Dom slog mig, dom svor åt mig, dom sa en massa<br />
saker till mig.<br />
– Vad gjorde du? Varför satt du i häktet över huvud<br />
taget?<br />
– Det har inte med saken att göra.<br />
– Jo det har med saken att göra.<br />
– Det känns som man inte kan påverka systemet, men<br />
systemet påverkar dig.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
35
Reaktioner och strategier<br />
Barn tycks ofta vara omedvetna om den rasism de utsätts för. De som förmedlar<br />
berättelser från småbarnstiden och den tidiga skolåldern har ofta varit med om händelser<br />
som har väckt obehag hos dem – men analysen av varför man känner sig<br />
kränkt sker ofta långt senare, när personen har nått tonåren. Artonåriga Harnet<br />
berättar:<br />
När någon kallade mig neger, till exempel, när jag var<br />
åtta nio år gammal. Jag visste ju inte vad det betydde,<br />
men jag reagerade väldigt hårt. Det var liksom skrika<br />
och tjura, men jag fattade inte varför. Men jag visste att<br />
det var nåt fel /.../. Sen på senare år fick jag ju veta.<br />
De ungdomar som berättar om att de tidigt var medvetna om rasism har antingen<br />
medvetandegjorts inom den egna familjen eller genom jämnåriga kompisars äldre<br />
syskon. Harnets äldre bror utgjorde en sådan frontsoldat inte enbart vad gäller henne<br />
själv och hennes tvillingsyster utan även för hennes vänner. När hon kom hem<br />
gråtande och berättade om vad hon varit med om tolkade han in rasistiska övertoner<br />
utifrån sina egna erfarenheter. Själv berättar Harnet att hon inte ville tro att det<br />
var hennes hudfärg som var orsaken utan tänkte att ”det måste vara nånting annat”.<br />
Adiam blev tidigt uppmärksammad om förekomsten av rasism genom en kamrats<br />
äldre syskon och föräldrar. Som exempel kan nämnas att Adiam och hennes svarta<br />
vänner redan på mellanstadiet kritiserade lärares användande av ordet negress.<br />
Adiam minns också att hon tyckte mycket om att titta på amerikanska slavfilmer.<br />
Vi var mycket för kommentarer. /.../ Vi nötte till och<br />
med ut det där och vi använde det på fel sätt.Vi kände<br />
inte till någon känd konstnär som var svart.Vi gjorde ju<br />
inte det. ”Men vi kan inte rita sa vi, vi kan inte måla. Nej<br />
men vadå, vi är svarta, säg en enda svart konstnär. Det<br />
är väl inte så konstigt att vi inte kan.” Och vi sa det<br />
med humor och sarkasm.<br />
Samtidigt som det var lite av en strategisk och medveten lek med stereotypa föreställningar<br />
om svarta så var det också ett anammande av tanken att det med svar<strong>the</strong>t<br />
följer en rad biologiskt överförbara talanger och brister. Nu i efterhand kan Adiam<br />
se att deras strategiska förhållningssätt knappast gagnade dem.<br />
I många fall har de intervjuade inte alls reflekterat över förekomsten av vardagsrasism<br />
utan talar endast om situationer där uttalade rasister har begått fysiska eller<br />
Det måste vara någonting annat<br />
37
mentala övergrepp. Rasism anses vara något som andra råkar ut för och man menar<br />
att man själv har varit förskonad.<br />
Att inte reflektera över rasism betyder inte att ungdomarna mår bättre än de som<br />
känner sig utsatta för ett rasifierat förtryck dagligen. I en tidigare intervju med en ung<br />
man i 25-årsåldern uttrycks medvetenheten om rasism som en positiv upplevelse.<br />
38<br />
Om man innan kanske har problem med sig själv så fick<br />
man [nu] problem med rasismen. Man fick problem<br />
med det som är emot en, det är en positiv kick.<br />
Citatet ovan är taget från en tidigare studie om den under tidiga 1990-talets svarta<br />
populärkulturens betydelse för identitetsbygget hos svarta ungdomar i Stockholm<br />
(Motsieloa, 1999). Orden från den unge mannen beskriver den politiska rapmusiken<br />
och litteraturens betydelse i hans liv. Inspirerad av populärkulturen bearbetade<br />
han den inre känslan av att inte duga och omvandlade den till en strategisk förståelse<br />
av de osynliga strukturer och handlingar som upprätthålles genom en ständigt<br />
pågående rasifiering. Upptäckten av rasism gav honom en positiv känsla och en<br />
medvetenhet om att han inte var ensam.<br />
För att klara av att bemöta de subtila uttrycken för rasism krävs ett omgivande<br />
nätverk som kan ge stöd och förståelse för vad man upplever (Catomeris, 1998). För<br />
de flesta utgörs detta nätverk av andra personer som delar utsat<strong>the</strong>ten men för adopterade<br />
och andra personer som har vuxit upp bland vita svenskar ersätts detta nätverk<br />
av representanter för majoritetsbefolkningen. Av dessa barn krävs en större förmåga<br />
till reflektion för att se de subtila uttryck inom vilka vardagsrasismen gestaltas.<br />
”Antingen bryts du ner eller så blir du starkare” säger Adiam angående den mobbing<br />
hon utsattes för under skoltiden av några äldre elever på skolan och det är ett<br />
tema som återkommer i intervjuerna. Vissa är rädda för att nedslås om de reflekterar<br />
allt för mycket kring rasism, andra menar att de aldrig skulle försvagas på grund<br />
av sin utsat<strong>the</strong>t och vägrar se sig som offer.<br />
Bristen på förståelse utgör ett stort problem för ungdomarna i denna studie. Ofta<br />
när en person bemöter vad man upplever vara ett förtryck så uppmanas man att inte<br />
bry sig om det och en del menar att rasism alltid har funnits och alltid kommer att<br />
finnas.<br />
Jag menar rasism och sånt finns överallt, men vissa<br />
gånger kan man ta det med en klackspark.Vissa gånger<br />
måste man ta det mer seriöst. /.../ man ska ta det seriöst<br />
och börja tänka efter hur man ska bemöta nästa<br />
person som kommer och säger samma sak till dig. Jag<br />
tycker att folk runt omkring en, dom tycker att man<br />
överdriver eller att man är för känslig eller att man ska<br />
titta åt andra hållet. Jag tittar åt andra hållet, det händer<br />
samma sak. Åt vilket håll ska jag titta?<br />
Det måste vara någonting annat
Rasism finns också mellan olika invandrargrupper i samhället, vilket även avspeglar<br />
sig hos ungdomarna i studien. Dessa konflikter påverkar barnen negativt men<br />
får inte samma sociala, materiella och ekonomiska konsekvenser. Ju större gapet är<br />
mellan olika grupper i rasifieringshierarkin desto större konsekvenser får rasistiskt<br />
färgade handlingar.<br />
I citatet nedan sammanfattar Harnet de intervjuades tankar kring barns utsat<strong>the</strong>t<br />
för rasism i Sverige.<br />
Så där allmänt kommer jag lätt undan när det gäller<br />
rasism konstigt nog. Sen är det väl olika hur du ser<br />
komma undan och komma undan.Var jag inte medveten<br />
om det så vet jag inte vad jag har gått igenom, om man<br />
säger så. Jag har haft det bra för att komma från landet.<br />
Frågar du brorsan får du en helt annan grej.<br />
För att kunna bekämpa rasism gentemot barn i Sverige krävs det att vi alla håller oss<br />
ansvariga för de ekonomiska, materiella och sociala konsekvenser som rasifiering<br />
leder till. Vi måste också medvetandegöra oss själva om att vi alla är aktörer i denna<br />
process. Så länge vi inte reflekterar kring de normer som är rådande i det svenska<br />
samhället utan ser dem som neutrala aspekter av ”sunt förnuft” så kommer vi<br />
inte kunna lösa problemet med rasism.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
39
Källförteckning<br />
Arai, M., Regner, H & Schröder, L. 2000. En svartvit arbetsmarknad: en ESO-rapport<br />
om vägen från skola till arbete, Ds 2000:47.<br />
Att motarbeta nazism och rasism i skolan. 2000-10. Lärarförbundet.<br />
Att se det som inte syns. Om konsten att vara svart i Sverige. Sveriges Radio, P1, Dokumentärredaktionen.<br />
2001-09-01, kl 14.03.<br />
Bakshi, Ann-Sofie 2002. Bilder formar barnens värld. Insikt s. 18-19. Om hiv sex &<br />
sånt. 4/2002. Landstinget förebygger aids.<br />
Brune, Ylva 1998. Tårögda flickor och kusliga män. I: Mörk magi i vita medier.<br />
Svensk nyhetsjournalistik om invandrare, flyktingar och rasism. Stockholm:<br />
Carlssons.<br />
Catomeris, Christian 1998. Som att förflytta sig tjugo år tillbaka i tiden – om etnisk<br />
”enfald” på redaktionerna. I: Mörk magi i vita medier. Svensk nyhetsjournalistik<br />
om invandrare, flyktingar och rasism. Stockholm: Carlssons.<br />
Douglass, Frederick 1991 [1845]. En amerikansk slavs liv. Stockholm: Carlssons.<br />
Du Bois, W E B 1969 [1903]. The souls of black folk. New York: New American<br />
Library.<br />
Ehn, Billy 1991.Ungdom och tradition i det multietniska Sverige. I: Ungdom och tradition.<br />
En etnologisk syn på mångkulturell uppväxt. Sjögren, Annick (red). Botkyrka:<br />
Mångkulturellt centrum.<br />
Eriksson, Catharina, Maria Eriksson Baaz & Håkan Thörn (red) 1999. Globaliseringens<br />
kulturer. Den postkoloniala paradoxen, rasismen och det mångkulturella<br />
samhället. Nora: Nya Doxa.<br />
Essed, Philomena 1996. Diversity: gender, color & culture. Amherst: University of<br />
Massachusetts Press.<br />
Essed, Philomena 1991. Understanding everyday racism. An interdisciplinary <strong>the</strong>ory.<br />
Newbury Park: SAGE publications, Inc.<br />
Fanon, Frantz 1967 [1952]. Black skin white masks. New York: Grove Press.<br />
Funderburg, Lise 1994. Black, white, o<strong>the</strong>r. Biracial Americans talk about race and<br />
identity. New York: William Morrow & Company, Inc.<br />
Gilroy, Paul 1993. The Black Atlantic. Modernity and double consciousness. Cambridge,<br />
Massachusetts: Harvard University Press.<br />
Grayson, R. Deborah 1995. Is it fake? Black women´s hair as spectacle and<br />
spec(tac)ular. I Camera Obscura feminism, culture and media studies/36. Black<br />
women, spectatorship and visual culture. Grayson, R. Deborah (red). Indiana<br />
University Press.<br />
Hvitfelt, Håkan 1998. Den muslimska faran. Om mediebilden av Islam. I: Mörk magi<br />
i vita medier. Svensk nyhetsjournalistik om invandrare, flyktingar och rasism.<br />
Stockholm: Carlssons.<br />
Kirton, Derek 2000. ”Race” ethnicity and adoption. Buckingham: Open University<br />
Press.<br />
Det måste vara någonting annat<br />
41
Lahdenperä, Pirjo 1997. Invandrarbakgrund eller skolsvårigheter: en textanalytisk studie<br />
av åtgärdsprogram för elever med invandrarbakgrund. Stockholm: HLS.<br />
Lindblom, Gerhard 1926. Afrikanska strövtåg. Två års folklivsstudier i engelska och<br />
tyska Ost-Afrika. Stockholm: Åhlén & Åkerlunds förlag.<br />
Läroplan för det obligatoriska skolväsendet (Lpo-94) 1994. Stockholm: Skolverket.<br />
Morrison, Toni 1992. Mörkt spel. Vi<strong>the</strong>t och den litterära fantasin. Stockholm: Bokförlaget<br />
Trevi AB.<br />
Motsieloa, Viveca (1999). Kodad svar<strong>the</strong>t. En studie om svart diasporaidentitet i populärkultur.<br />
Uppsats för påbyggnadskurs i etnologi, ht 1999. Södertörns högskola.<br />
Palmberg, Mai 2000. Afrikabild för partnerskap? Afrika i de svenska skolböckerna.<br />
Uppsala: Nordiska Afrikainstitutet.<br />
Palmberg, Mai (red) 2001. Encounter Images. In <strong>the</strong> meetings between Africa and Europe.<br />
Uppsala. Nordiska Afrikainstitutet.<br />
Puuronen, Vesa 2002. Everyday racism in Finland. University of Joensuu, Karelian<br />
Institute. Paper presenterat på 12th Nordic Migration Conference.<br />
Sawyer, Lena 2000. Black and Swedish: racialization and <strong>the</strong> cultural politics of belonging<br />
in Stockholm, Sweden. Ann Arbor: Bell & Howell.<br />
Sawyer, Lena 2001. Första gången jag såg en neger. En svensk självbild. I: Törnroslandet.<br />
Om tillhörighet och utanförskap. Norrköping: Integrationsverket.<br />
Skollagen 1985:1100. Stockholm: Utbildningsdepartementet.<br />
Skovdahl, Bernt 1996. Skeletten i garderoben. Om rasismens idéhistoriska rötter. Botkyrka:<br />
Mångkulturellt centrum.<br />
Young, Iris Marion 1990. Justice and <strong>the</strong> politics of difference. New Jersey: Princeton<br />
University Press.<br />
Författarpresentation:<br />
Viveca Motsieloa är fil.kand i etnologi och knuten till Mångkulturellt centrum i Botkyrka<br />
som forskare. <strong>Centre</strong>t är en stiftelse och kunskapsorganisation som studerar<br />
social och kulturell mångfald i samhället. Viveca Motsieloa har tidigare givit ut rapporten<br />
”Kultur i Storstad” (2002), bedrivit forskning kring svart identitetsbildning<br />
i diaspora samt medverkat i radioproduktioner för Sveriges Radio om dessa frågor.<br />
42<br />
Det måste vara någonting annat
Rädda Barnen kämpar för barns rättigheter.<br />
Vi väcker opinion och stöder barn i utsatta<br />
situationer i Sverige och i världen.<br />
107 88 Stockholm<br />
Telefon: 08-698 90 00<br />
Fax: 08-698 90 10<br />
info@rb.se<br />
www.rb.se/bokhandel<br />
Post/bankgiro 90 2003-3