Accent 9/2010
Accent 9/2010
Accent 9/2010
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
teatern<br />
Ger röST ÅT<br />
De uTSATTA<br />
Hos IOGT-NTO:s teatergrupp ”Tro, hopp och kärlek”<br />
i Umeå är alla välkomna. Teatern ger röst åt de<br />
utsatta och ger deltagarna möjlighet att växa.<br />
teXt oCH Foto maRIa zaItzeWsky RUndgRen<br />
det är ett taggat teatergäng som<br />
den här tidiga fredagsmorgonen<br />
samlas utanför Bakfickan i<br />
IOGT-NTOs ordenshus i centrala<br />
Umeå. Tore och Sören är<br />
bland de första på plats. Sören är glad som<br />
en sol och visar upp en ficklampa han har<br />
med sig, samtidigt som han skrattar så att<br />
han nästan kiknar. Han vänder och vrider<br />
på lampan.<br />
– Ficklampa! Ficklampa, säger han och<br />
fnissar igen.<br />
Efter en stund droppar Christopher,<br />
Mathias, John-Olof, Ingemar, Anne-lie och<br />
Lars-Gunnar in en efter en, liksom pjäsförfattaren,<br />
regissören och journalisten<br />
Leif Stenberg. Snart ska de alla hoppa in i<br />
en minibuss för avfärd mot Returmarknaden,<br />
en bit utanför stan, där de ska repetera<br />
en scen ur pjäsen ”Verandan” inför<br />
publik. Pirrigt?<br />
34 accent nr 9/<strong>2010</strong><br />
– Nej. Jag har inga repliker, jag spelar<br />
bara schack. Jag har så dåligt närminne.<br />
Du kan säga en mening tre gånger till mig<br />
men jag glömmer allt med en gång, förklarar<br />
Tore utan krusiduller.<br />
väl framme vid Returmarknaden – som<br />
är en samlingsplats för människor som på<br />
olika vis hamnat utanför samhället – blir<br />
det snabba ryck. Klockan nio är det tänkt<br />
att den korta föreställningen ska starta<br />
och det krävs både rekvisita till scenen,<br />
som är förlagd till ett hörn av matsalen,<br />
och till skådespelarna. Christopher, som<br />
spelar kvinna i denna mycket mansdominerade<br />
pjäs, klämmer in sin voluminösa<br />
kropp i en orange klänning. På huvudet<br />
placerar han en blond peruk och voilá: förvandlingen<br />
är klar. Sören, som spelar polis,<br />
viftar skrattade med en vit batong och ser<br />
helfestlig ut i svart hatt och knallgul rock.<br />
sören och ficklampan.<br />
Utanför rummet där ensemblen byter<br />
om, börjar publiken samlas. Skådespelarna<br />
är peppade och vill börja så snart som<br />
möjligt.<br />
leif stenberg, regissören och eldsjälen<br />
som har arbetat med den här gruppen<br />
i två år, öppnar föreställningen genom<br />
att berätta att det hela började för sex år<br />
sedan. Inspirerad av idéhistorikern Ronny<br />
Ambjörnsson började han leda existentiella<br />
samtal på Bakfickan med människor som<br />
hamnat på sned. Missbrukare, kåkfarare,<br />
utvecklingsstörda och psykiskt instabila.<br />
– Det var många ”busar” som kom och<br />
ville vara med och herregud vilka samtal vi<br />
hade! Om längtan efter kvinnor, vänskap,<br />
om relationen till föräldrar och barn och<br />
om ofattbart svåra upplevelser. Ur deras<br />
berättelser växte så småningom idén att<br />
bilda teatergruppen ”Tro, hopp och kärlek”.<br />
Tanken är att alla som vill får vara<br />
med efter förmåga. Här frågar vi; vad kan<br />
just du tillföra? Pjäsen ”Verandan” bygger<br />
på skådespelarnas egna berättelser och<br />
erfarenheter ur livet, säger Leif och tilllägger<br />
att pjäsens karaktärer utvecklas och<br />
växer under arbetets gång. Poängen med<br />
det här projektet är vägen mot målet, inte<br />
målet i sig. Att deltagarna ska få ett ökat<br />
självförtroende och ha ett sammanhang<br />
att växa i är centralt.