Hovtraktören Tore Wretman hedras av Måltidsakademien i Grythyttan
Hovtraktören Tore Wretman hedras av Måltidsakademien i Grythyttan
Hovtraktören Tore Wretman hedras av Måltidsakademien i Grythyttan
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Hovtraktören</strong> <strong>Tore</strong> <strong>Wretman</strong> <strong>hedras</strong><br />
<strong>av</strong> <strong>Måltidsakademien</strong> i <strong>Grythyttan</strong><br />
16 maj 2013<br />
<strong>Måltidsakademien</strong> har ett Kokboksmuseum i Måltidens hus i <strong>Grythyttan</strong>. Restaurang- och<br />
hotellhögskolan har sin utbildning och verksamhet i Måltidens hus. Här kan studenterna och<br />
andra forskare fördjupa sig i matlagningskonstens historia. Vid en dramatisk auktion i London<br />
med höga priser köpte akademiens biblioteksstiftelse in huvudparten <strong>av</strong> hovtraktören <strong>Tore</strong><br />
<strong>Wretman</strong>s kokbokssamling. Här i <strong>Grythyttan</strong> <strong>hedras</strong> <strong>Wretman</strong>s minne, och detta är ytterligare<br />
ett exempel på akademiens kloka och framgångsrika marknadsföring, som jag redan skrivit<br />
om i en föregående artikel. Mycket mer finns att tillägga, och nu fortsätter jag.<br />
Ett känt namn höjer anseendet ytterligare<br />
Om <strong>Tore</strong> <strong>Wretman</strong> hade skänkt sin samling till <strong>Måltidsakademien</strong> hade han snarast gjort<br />
akademien en otjänst. Ingen hade då fått reda på samlingens värde. Man hade inte fått veta, att<br />
De svarta plåtdörrarna in<br />
till Kokboksmuseet gör ett<br />
konstnärligt intryck. Foto:<br />
Hans Lundholm.<br />
böckerna var eftertraktade <strong>av</strong> bibliotek och boksamlare<br />
utomlands. Misstanken hade legat nära, att han på första bästa sätt<br />
gjorde sig <strong>av</strong> med en samling, som varken han eller någon annan<br />
var angelägen om att ha. Tack vare värderingen och försäljningen<br />
utomlands har samlingens värde höjts, och därmed har även <strong>Tore</strong><br />
<strong>Wretman</strong>s anseende inför eftervärlden ökat.<br />
I ett <strong>av</strong> bokskåpen i museet finns hans byst, och han åberopas<br />
ständigt vid visningarna. I skrifterna om detta museum nämns han<br />
ofta. Detta är egentligen lite anmärkningsvärt, eftersom han icke<br />
vare sig har skänkt boksamlingen eller har arbetat inom<br />
<strong>Måltidsakademien</strong>. Han har dock gjort en insats för svensk<br />
matkultur, och tack vare TV (främst programserien ”Novisen vid<br />
spisen”) blev han känd även bland allmänheten.<br />
<strong>Måltidsakademien</strong> har använt ett känt namn för att öka museets<br />
anseende. <strong>Tore</strong> <strong>Wretman</strong> var tack vare sin verksamhet och den
förvärvade boksamlingen ett lämpligt och närmast självklart namn. Att man på detta sätt<br />
hedrar en föregångare är ovanligt, vackert gjort och nyttigt för akademien. Alla har gott <strong>av</strong><br />
detta.<br />
Fackmän formg<strong>av</strong><br />
Den förvärvade samlingen skulle härbärgeras på ett sätt, som framhävde dess värde. Man lät<br />
då en konstnärligt anlagd arkitekt, nämligen Magnus Silfverhielm, rita och formge<br />
museidelen. Denna del <strong>av</strong> byggnaden skulle<br />
vara brandsäker som ett arkiv. Den måste<br />
därför byggas <strong>av</strong> plåt. Det låter tråkigt och<br />
fult. Silfverhielms snilleblixt blev att bygga<br />
rummet <strong>av</strong> svart plåt och kalla det Kaba efter<br />
den heliga stenen i Mekka. En annan<br />
framstående fackman, Åke Axelsson, fick i<br />
uppdrag att formge bokskåpen, som<br />
tillverkades i ljus björk och fick inre<br />
belysning. Därmed hade det mörka rummet<br />
blivit ljust, och detta är ett bra sätt att<br />
framhäva både skåpen och deras innehåll. Den kände konstnären Ernst Billgren utförde<br />
takstuckaturen, som visar olika slags matvaror. Kända fackmän gestaltade alltså rummet<br />
konstnärligt, och arkitekten g<strong>av</strong> det ett poetiskt namn, nämligen Kaba eller Kaban.<br />
Kokboksmuseet invigdes fredagen den 17 mars år 2000.<br />
Samlingarna i både museet och biblioteket är väl omhändertagna och välordnade. Ordningen<br />
är imponerande och givetvis en <strong>av</strong> förutsättningarna för museets anseende. Slutligen har man<br />
insett värdet <strong>av</strong> att fästa hela denna historia i skrift och bild. Allt detta är mycket<br />
väldokumenterat.<br />
<strong>Hovtraktören</strong> <strong>Tore</strong> <strong>Wretman</strong>s byst finns i en<br />
Menyerna talar om vad som serverades<br />
<strong>av</strong> montrarna. Foto: Hans Lundholm.<br />
Kokböckerna har givetvis ett stort värde ur kulturhistorisk synpunkt, men samma förbehåll,<br />
som göres i fråga om lagar som källor, måste göras i fråga om kokböckerna. Vi vet inte hur<br />
ofta rätterna tillagades, och vi vet inte om man följde recepten, eller om man gjorde litet grand<br />
som man själv tyckte och ville ha det. Vad gäller lagar kan vi inte alls veta, i vilken<br />
utsträckning de efterlevdes. Vi kan inte alls veta, om någon över huvud taget brydde sig om
dem. Vad vi vet är, att framstående matexperter anbefallde det tillagningssätt, som finns i<br />
kokböckerna, och att givetvis många läsare följde dessa råd. Hur ofta rätterna tillagades<br />
berättar dock inte kokböckerna.<br />
Ernst Billgrens takstuckatur visar olika<br />
slags matvaror. Foto: Hans Lundholm.<br />
Lyckligtvis finns i kokboksmuseet även ett<br />
helt annat källmaterial, som kan ge oss en<br />
aning om hur omtyckta de olika rätterna var,<br />
nämligen matsedlar och menyer. Matsedlarna<br />
och menyerna visar vad som tillagades och<br />
serverades. Även i fråga om dessa källor kan<br />
man inte vara helt säker. De trycktes ju på<br />
förhand, och när maten väl stod på bordet<br />
kanske någon maträtt – <strong>av</strong> någon anledning –<br />
hade utgått. Någon annan maträtt hade<br />
kanske i stället tillkommit. På det stora hela<br />
ger matsedlarna och menyerna dock goda besked om vad som verkligen åts. Akademien har<br />
en viktig uppgift i att samla in och hålla dessa källor tillgängliga.<br />
Det säger sig självt, att få forskare inom detta ämne kommer resande till <strong>Grythyttan</strong> långt ute i<br />
den svenska skogsbygden. Därför har man digitaliserat åtminstone de viktigaste <strong>av</strong> böckerna.<br />
I och med att man har lagt ut dessa digitaliseringar på nätet, kan var och en med uppkopplad<br />
dator läsa kokböckerna hemma i sin kammare. Rent kulturhistoriskt är ämnet mycket<br />
intressant, och dessutom kan dessa forskningar ge uppslag, som är användbara i våra dagar.<br />
Man har all anledning att önska, att forskningen kring kokböcker och matsedlar blir livlig.<br />
För de gamla kokböckerna har man inte glömt de nya. Tvärtom ger akademien årligen ut en<br />
”Guide till årets Svenska Måltidslitteratur”. Man började redan 2001. Guiden är påkostad,<br />
utförlig och skriven <strong>av</strong> experter i ämnet. Förutsättningarna för forskning i detta ämne är alltså<br />
goda.<br />
Utmärkt decentralisering<br />
Måltidens hus finns i <strong>Grythyttan</strong> mitt ute på den svenska skogsbygden. (Jag kan fortfarande<br />
inte redogöra för var vi befann oss, men efter att ha tittat på allsköns kartor trodde jag att<br />
<strong>Grythyttan</strong> ligger i nordligaste Närke. I själva verket lär det vara Västmanland.)
Decentraliseringar är mycket svåra att<br />
genomföra, men här har Restaurang- och<br />
hotellhögskolan hamnat långt bortanför<br />
städernas ”hank och stör”. Detta är mycket<br />
imponerande och visar att allt är möjligt, men<br />
då krävs folk med utmärkta förbindelser och<br />
stor begåvning vad gäller marknadsföring. I<br />
detta fall heter den främste i denna skara Carl<br />
Jan Granqvist, numera professor i matkonst,<br />
och han förklarar museets närvaro i<br />
<strong>Grythyttan</strong>. Själv hör han hemma där.<br />
Ortnamnet är utmärkt för minnet. Mat tillagas i grytor, och i platsens hytta lär man – enligt<br />
ortnamnsforskarna – en gång ha gjutit järngrytor. Ortnamnet fick <strong>Måltidsakademien</strong> på köpet,<br />
men allt annat har den skapat själv. Det är som sagt beundransvärt.<br />
Läs vidare<br />
Lars Gahrn<br />
Kokboksmuseet i <strong>Grythyttan</strong>: Skrift utgiven <strong>av</strong> <strong>Måltidsakademien</strong>s biblioteks stiftelse. Texter<br />
och intervjuer: Karsten Thurfjell. Bokpresentationer: Gunilla Cedrenius. 2000, 48 sidor med<br />
många illustrationer.<br />
Karsten Thurfjell, Kokboksmuseet i <strong>Grythyttan</strong>, artikel i: Måltids-akademiens årsbok 2001 (s.<br />
30-33).<br />
Inga-Britt Gustafsson, De honesta voluptate et valetudine: Om rättfärdig njutning och god<br />
hälsa: Världens äldsta tryckta kokbok skriven <strong>av</strong> Bartolomeo Platina (1421-1481) och tryckt i<br />
Rom år 1480, artikel i: <strong>Måltidsakademien</strong>s årsbok 2001 (s. 34-37).<br />
En <strong>av</strong> de gamla dyrgriparna i Kokboksmuseet.<br />
Foto: Hans Lundholm.<br />
Guide till årets Svenska Måltidslitteratur 2012 (tryckt 2012, 204 rikt illustrerade sidor).