I döda personers sällskap? Några tankar om ... - Joakim Goldhahn
I döda personers sällskap? Några tankar om ... - Joakim Goldhahn
I döda personers sällskap? Några tankar om ... - Joakim Goldhahn
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
I DÖDA PERSONERS<br />
SÄLLSKAP?<br />
<strong>Några</strong> <strong>tankar</strong> <strong>om</strong> Hvidegårdsgraven och<br />
arkeologins tanatologiska semantik<br />
<strong>Joakim</strong> <strong>Goldhahn</strong><br />
This article considers s<strong>om</strong>e of the many paradoxes that acc<strong>om</strong>pany<br />
death, in this case, within the academic field of archaeology.<br />
Based on an account and new analysis of the fascinating<br />
burial fr<strong>om</strong> Hvidegården, situated in North-East<br />
Zealand in Denmark and dated to period III of the Bronze<br />
Age (1300–1100 cal BC), it is argued that “the individual” is<br />
a rather intangible construct to attempt to grasp in archaeological<br />
discourse. One might instead think in terms of the<br />
divid, a concept borrowed fr<strong>om</strong> anthropology, which is presented<br />
as a challenging, albeit useful, alternative. Finally it is<br />
argued that death is the ultimate rite of passage that can<br />
s<strong>om</strong>etimes result in the creation of new social personas that<br />
the deceased did not possess in real life.<br />
”I korta ögonblick, säger hans mor, vet jag<br />
vad det är att vara ett lik. Kunskapen är<br />
frånstötande. Den fyller mig med skräck; jag<br />
skyggar för den, vägrar hålla kvar den. Alla<br />
har vi sådana stunder, särskilt när vi blir<br />
äldre. Den kunskapen vi har är inte abstrakt<br />
– ”Alla människor är dödliga, jag är<br />
en människa, därför är jag dödlig” – utan<br />
förkroppsligad. För ett ögonblick är vi den<br />
kunskapen. Vi lever det <strong>om</strong>öjliga: vi lever<br />
bort<strong>om</strong> vår död, ser tillbaka på den, och ser<br />
samtidigt tillbaka s<strong>om</strong> bara ett dött själv<br />
kan”.<br />
(J M Coetzee 2001:33–34)<br />
Dödens paradox<br />
Tanatologin, det vill säga läran <strong>om</strong><br />
döden och döendet, lär vara lika<br />
gammal s<strong>om</strong> människan själv. Frågorna<br />
s<strong>om</strong> denna lära försöker ge svar på<br />
On the Threshold 85
förenar inte bara människorna på vår<br />
jord, de förenas också av insikten av<br />
att döden – s<strong>om</strong> vi känner henne – är<br />
en paradox. Hon kan vara både vacker<br />
och skir men också skitig och ful.<br />
Samtidigt s<strong>om</strong> döden hyllar det evärdliga<br />
så avslöjar hon obarmhärtigt livets<br />
förgängliga intighet. Vi dväljs i dess<br />
närhet, skyr hennes vägar och ändå<br />
fascineras vi av dödens kalla armar<br />
s<strong>om</strong> hotar att slita itu livets sköra tråd,<br />
oavsett <strong>om</strong> vi anser att denna är<br />
spunnen av nornorna eller ej. Allt detta<br />
medan döden själv – än så länge<br />
och i detta nu – är oss främmande.<br />
En av dödens största paradoxer<br />
ligger förankrad i att den skapar mening<br />
gen<strong>om</strong> sin frånvaro. Även in<strong>om</strong><br />
det arkeologiska fältet tycks denna<br />
paradox återskapas. Tydligast sker detta<br />
gen<strong>om</strong> att vi i mångt och mycket<br />
baserar vår kunskap <strong>om</strong> det förflutna<br />
på studiet av <strong>döda</strong> människor med<br />
syfte att beskriva levande men ut<strong>döda</strong><br />
samhällen. Denna paradox återfinns<br />
även i våra utsagor <strong>om</strong> enskilda <strong>döda</strong><br />
individer. De utgår mer från vad för<br />
slags ålder, kön och genus s<strong>om</strong> de<br />
<strong>döda</strong> hade i levande livet, än vilka sociala<br />
persona s<strong>om</strong> förtärdes, skapades<br />
och iscensattes i begravningsritualen.<br />
Inte heller de uppgifter s<strong>om</strong> väntade<br />
de <strong>döda</strong> på andra sidan har beaktats<br />
nämnvärt in<strong>om</strong> detta fält. Arkeologer<br />
betraktar av tradition de <strong>döda</strong> i historiens<br />
backspegel medan gravritualen<br />
per se snarare pekar framåt, mot det<br />
s<strong>om</strong> k<strong>om</strong>ma skall. En individs identi-<br />
86<br />
teter i livet och i döden behöver inte<br />
alltid vara identiska. Denna artikel är<br />
ett försök att belysa denna paradox.<br />
”…in i trädens skugga”<br />
I sin senaste diktsamling, Svart s<strong>om</strong><br />
silver, har Bruno K. Öijer (2008) betraktat<br />
arkeologins praxis generellt,<br />
samt mer specifikt dess relation till<br />
döden, ett fen<strong>om</strong>en s<strong>om</strong> möjligen utgör<br />
både arkeologins och Öijers<br />
främsta studieobjekt. Han är<br />
granskande till de frågor vi formar <strong>om</strong><br />
de <strong>döda</strong>. Dikten jag tänker på heter<br />
Märket:<br />
en trist<br />
händelsefattig dag<br />
en dag för forskare s<strong>om</strong> står böjda<br />
över resterna av ett forntida skelett<br />
och alltid letar efter sår<br />
letar efter skallskador och knivhugg<br />
och andra tecken<br />
på mord strid och en våldsam död<br />
d<strong>om</strong> letar aldrig<br />
efter bevis på liv drömmar och kärlek<br />
d<strong>om</strong> ser inte ränderna av gråt i kraniet<br />
inte d<strong>om</strong> små groparna från kyssar<br />
d<strong>om</strong> ser inte d<strong>om</strong> tydliga spåren<br />
av <strong>tankar</strong> och själ<br />
d<strong>om</strong> ser aldrig var skyddsandarna<br />
ristat in sina namn<br />
och att den här kroppen var en stege<br />
en länk mellan himmel och jord<br />
hela tiden missar d<strong>om</strong> det väsentliga<br />
och ser inte märket<br />
det fullt synliga greppet <strong>om</strong> handleden<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
från någon<br />
s<strong>om</strong> förde den här människan över floden<br />
ledde henne in i trädens skugga<br />
(Öijer 2008:67)<br />
Öijers dikt sätter fingret på flera skilda<br />
men relaterade företeelser in<strong>om</strong> det<br />
arkeologiska fältet, kanske främst de<br />
frågor vi låter ställa <strong>om</strong> döden och<br />
dem s<strong>om</strong> vi medvetet och <strong>om</strong>edvetet<br />
undviker. Vilka frågor är det s<strong>om</strong> basuneras<br />
ut från våra elfenbenstorn?<br />
Hur påverkar de frågor vi undflyr den<br />
bild vi skapar och <strong>om</strong>skapar av döden<br />
s<strong>om</strong> ett meningsskapande fen<strong>om</strong>en?<br />
Döden själv undviks allt s<strong>om</strong> oftast av<br />
arkeologer. Vi använder henne till<br />
andra saker; för att skapa kronologier,<br />
studera kulturella och regionala grupper,<br />
men också för att närma oss frågor<br />
<strong>om</strong> våld, genus, etnicitet, status<br />
och makt. Döden själv förtigs. Varför<br />
gör vi så? Är hon för svår att nämna<br />
vid ord? Är vi ännu rädda för vår –<br />
förgänglighet?<br />
En annan av dödens många paradoxer<br />
ligger tryggt förborgad i det<br />
faktum att en människas död främst<br />
drabbar de efterlevande. Din död är<br />
inte först och främst din, för den har<br />
fler och mer gen<strong>om</strong>gripande konsekvenser<br />
för de efterlevande än för<br />
dem s<strong>om</strong> vandrat vidare (Derrida<br />
2001).<br />
Öijers dikt understyrker också<br />
denna motsägelse: ”hela tiden missar<br />
d<strong>om</strong> det väsentliga; och ser inte märket,<br />
det fullt synliga grepp <strong>om</strong> handleden;<br />
från någon; s<strong>om</strong> förde den här<br />
människan över floden; ledde henne<br />
in i trädens skugga”. Här anar vi just<br />
denna paradox, det uppenbara förhållandet<br />
att de <strong>döda</strong> människor s<strong>om</strong> vi<br />
studerar inte kan ha begravt sig själva.<br />
Döda människor bygger s<strong>om</strong> bekant<br />
inga monument. Även <strong>om</strong> en människa<br />
spenderar hela sitt liv på att förbereda<br />
sig på det oundvikliga, även <strong>om</strong><br />
hon använder all sin mana och makt i<br />
skapandet av sitt vilorum, så vilar<br />
hennes framtida öde i de efterlevandes<br />
händer. I döden är vi ensamma, utlämnade.<br />
Det är till de efterlevande vi<br />
får ställa våra förhoppningar, <strong>om</strong> vi<br />
har några sådana, att de ser till att de<br />
ceremonier och ritualer s<strong>om</strong> är nödvändiga<br />
gen<strong>om</strong>förs för att föra oss<br />
vidare, <strong>om</strong> så bara för att leda oss ”in i<br />
trädens skugga”.<br />
Att <strong>döda</strong> människor inte bygger<br />
några monument är givetvis en truism.<br />
Det upprepas ofta och djärvt in<strong>om</strong><br />
det arkeologiska fältet, men det är mer<br />
sällan s<strong>om</strong> arkeologer sökt vägar att<br />
beforska detta faktum (Oestigaard &<br />
<strong>Goldhahn</strong> 2006; <strong>Goldhahn</strong> 2008).<br />
Ändå anar vi dem där, i trädens dunkla<br />
skuggor, de händer s<strong>om</strong> varsamt<br />
lade ned röllekan i en ekkista i Egtved<br />
en solig s<strong>om</strong>mardag 1370 före vår tideräknings<br />
början (Jensen 2002).<br />
Händerna s<strong>om</strong> beströdde hällkistan i<br />
Hamnveda med vitsippor en vårdag<br />
ett tiotal generationer dessförinnan<br />
On the Threshold 87
(Lagerås 2000). Eller de händer s<strong>om</strong><br />
lade ned hallon och blå klockgentiana<br />
med den avlidne på en liten ö på västkusten<br />
en augustidag någon gång strax<br />
efter det att egtvedsgraven slöts för<br />
<strong>om</strong>världen (Ragnesten 2005).<br />
Andra händer var mindre varsamma.<br />
Vid Sund i Trøndelag har befolkningen<br />
på en gård överfallits och<br />
huggits ned. Minst trettio personer har<br />
<strong>döda</strong>ts. Hälften av dem var barn.<br />
Trauma på underarmar och huvud<br />
vittnar <strong>om</strong> ond bråd död och att offren<br />
stirrat sina banemän i ansiktet,<br />
några har stått på knä och bett för<br />
sina liv. Svärd eller yxor har lemlästat<br />
gammal s<strong>om</strong> ung. En man har fått ett<br />
svärds- eller yxhugg snett bakifrån i<br />
midjan. Hugget har varit så kraftigt att<br />
det lämnat spår på mannens ryggrad.<br />
När vapnen tystnat har kropparna<br />
kastats i en grop, en häst har offrats<br />
varefter förövarna gett sig av (Fyllingen<br />
2004, se även Vandkilde 2003;<br />
Otto et al. 2006).<br />
Trots dessa anmärkningar är det<br />
oftast den avlidne individen s<strong>om</strong> står i<br />
centrum för arkeologers försök att<br />
närma sig döden i det förflutna. Även<br />
i sammanhang där det har påträffats<br />
ett flertal individer begravda tillsammans,<br />
s<strong>om</strong> de kända gravarna från<br />
Oseberg i Vestfold (Christensen et al.<br />
1992), Bredarör på Kivik (Larsson<br />
1993; Randsborg 1993; Kristiansen &<br />
Larsson 2005) eller Egtved från Jylland<br />
(Th<strong>om</strong>sen 1929) står individen i<br />
centrum. I våra återk<strong>om</strong>mande möten<br />
88<br />
med ”Drottningen” eller ”Völvan”<br />
från Oseberg, ”Kivikshövdingen” och<br />
”danspigan från Egtved”, så reduceras<br />
ofta och lätt de mångtydiga arkeologiska<br />
sammanhangen till entydiga utsagor<br />
<strong>om</strong> en specifik individ, hennes<br />
liv och leverne (jfr Arwill-Nordbladh<br />
1998; Hvass 1981; <strong>Goldhahn</strong> 2005).<br />
S<strong>om</strong> <strong>om</strong> den enskilde arkeologen var<br />
fången av sin egen spegelbild (jfr<br />
<strong>Goldhahn</strong> 2007; Nordström 2007;<br />
Arwill-Nordbladh 2008) – vår intighet.<br />
Det är tydligt att denna<br />
post/moderna fixering vid individen,<br />
ofta sker på bekostnad av att andra<br />
<strong>döda</strong> förtingligas. Resterande del av<br />
denna artikel skall ägnas åt ”individen”<br />
s<strong>om</strong> ett arkeologiskt studieobjekt<br />
generellt och speciellt hur denna skapas<br />
och återskapas i arkeologers möten<br />
med <strong>döda</strong> människor. Frågan s<strong>om</strong><br />
jag vill ställa är mycket enkel, till och<br />
med banal, går det överhuvudtaget att<br />
diskutera individer i förhistorien? Det<br />
är uppenbart att vi stöter på dem då<br />
och då, men kan vi också ta steget<br />
bort<strong>om</strong> individen och närma oss deras<br />
person och personlighet, deras persona?<br />
För att belysa detta problem, s<strong>om</strong><br />
jag helst vill betrakta s<strong>om</strong> en möjlighet,<br />
vill jag diskutera den lika<br />
spännande s<strong>om</strong> k<strong>om</strong>plexa graven från<br />
Hvidegården i utkanten av Lyngby på<br />
östra Sjælland i Danmark.<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Hvidegårdsgraven<br />
Graven från Hvidegården, SB 199<br />
Lyngby-Taarbæk sogn, Sokkelund<br />
herred, Københavns amt (Aner &<br />
Kersten 1973, No 399), är intimt förknippad<br />
med arkeologins egen historia.<br />
Den upptäcktes s<strong>om</strong>maren 1845<br />
då ”Gaardmand Erik Hansen paa<br />
Hvidegaardens Mark” höll på att ta<br />
jord från en skadad gravhög. I mitten<br />
av högen påträffades tre hällar s<strong>om</strong><br />
täckte ”en langagtig og firkantet Steenkiste<br />
[…] i denne blev han noget<br />
bruunt Töi vaer, s<strong>om</strong> han antog for at<br />
være en Kappe, og længre inde syntes<br />
han at bemærke et Sværd” (Herbst<br />
1848:337–338). Rättroget meddelade<br />
han sitt fynd till markägaren, Greve<br />
Tramp på Sorgenfri slott, s<strong>om</strong> anmäl-<br />
de saken vidare till Estatsraad Christian<br />
Jürgensen Th<strong>om</strong>sen s<strong>om</strong> var inspektör<br />
för det Oldnordiske Museum<br />
i København. Fredagen den 15 augusti<br />
1848 for Th<strong>om</strong>sen med assistent C.<br />
F. Herbst, Greve Tramp och Politiassistent<br />
Gad till Lyngby för att undersöka<br />
fyndet. De bröt upp den västra<br />
av de tre tackhällarna och såg då ett<br />
brunt upplöst tygstycke s<strong>om</strong> lagts ut i<br />
ett gravrum vars golv utgjordes av<br />
små stenar. De såg också ett svärd<br />
s<strong>om</strong> utifrån den ärgade metallen att<br />
döma var av brons. De skönjde också<br />
delar av ett svepkärl s<strong>om</strong> var ”<strong>om</strong>trent<br />
4 1/3 T<strong>om</strong>me i Diameter” (Herbst<br />
1848:338). Då denna dag var mycket<br />
regning beslöt de att skjuta upp undersökningen<br />
till k<strong>om</strong>mande vecka.<br />
Fig 1. Högen från Hvidegården (teckning av J. Magnus Pedersen efter Herbst 1848).<br />
On the Threshold 89
Tisdagen den 19 augusti var de åter på<br />
plats. Förut<strong>om</strong> de redan nämnda<br />
männen hade följet nu utökats med<br />
regementskirurg Ibsen, s<strong>om</strong> skulle<br />
svara för konservering av kläder och<br />
den anat<strong>om</strong>iska bedömningen av den<br />
gravlagde, museiassistenten A. Strunk<br />
och tecknaren J. Magnus Pedersen.<br />
Högen var sex meter i diameter och<br />
hade en tydlig kantkedja (fig. 1). Först<br />
frilades de tre takhällarna s<strong>om</strong> därefter<br />
tecknades av. När dessa lyftes bort<br />
sågs en avlång hällkista s<strong>om</strong> var cirka<br />
2,15 meter lång och 0,5 meter bred<br />
och orienterad i NO–O till SV–V<br />
riktning. Den var något bredare i östra<br />
delen än den västra. I gravrummets<br />
botten hade ett ox- eller kalvskinn<br />
lagts ut med håren uppåt och på detta<br />
skinn återfanns ett tygstycke s<strong>om</strong> visade<br />
sig härröra från en kappa. Den<br />
låg utlagd så att axelpartiet vätte mot<br />
öst, medan den nedre delen av klädesplagget<br />
återfanns i hällkistans centrala<br />
delar (fig. 2). Ur det upplösta<br />
klädesplagget stack ett svärd fram tillsammans<br />
med några ryggkotor av en<br />
människa. Handtaget på svärdet låg i<br />
riktning mot ”fotändan” på hällkistan<br />
med spetsen riktad upp mot den något<br />
bredare ”huvudändan”.<br />
Svärdet gav intryck av att vara<br />
nedlagt uppochned invid den gravlagde<br />
individen. Handtaget var av horn,<br />
men det var så pass upplöst att det<br />
inte gick att rädda. Svärdet låg nedstucket<br />
i en svärdsskida s<strong>om</strong> var tillverkad<br />
av trä och skinn. Det var första<br />
90<br />
gången s<strong>om</strong> en välbevarad svärdsskida<br />
från bronsålderns återfanns. När de<br />
lyfte upp svärdsskidan kunde de se att<br />
det hade varit fäst vid ännu bevarade<br />
läderremmar. Dessa hölls på plats gen<strong>om</strong><br />
tre bronsknappar med stjärnornamentik<br />
(fig. 3). Då svärdets hjalt har<br />
en r<strong>om</strong>bisk form kan fyndet dateras<br />
till period III, <strong>om</strong>kring 1300–1100 cal<br />
BC.<br />
När de tog bort mer av det upplösta<br />
tygstycket såg de att även en läderpung<br />
var fäst i svärdsupphängningen,<br />
”hvis indhold nøiaktig […]<br />
bleve undersögt”. Här återfanns en<br />
rad ”Smaaredskaber af Bronce”, några<br />
stenredskap och andra föremål. Invid<br />
läderpungen, i mitten av graven, återfanns<br />
även en fibula i brons (Herbst<br />
1848:340). Under allt detta, i ”Midten<br />
af Grafven og kun af 1 ¼ Alens<br />
Længde, laae en Dynge brændte ben”<br />
(Herbst 1848:340). Ibsen såg genast<br />
att det rörde sig <strong>om</strong> en fullvuxen<br />
människa, men ”de laa i en saadan<br />
besunderlig ordning, att man ikke<br />
kunde antaga at den var framk<strong>om</strong>men<br />
ved en sammenboet stillning eller noget<br />
sligt”. Benen verkade insvepta i<br />
manteln efters<strong>om</strong> mantelrester påträffades<br />
både ovan och under benansamlingen.<br />
Gravrummet var uppenbarligen<br />
skapat för en fullvuxen individ. På<br />
botten av detta rum hade en ox- eller<br />
kalvhud lagts ut varpå manteln nedlagts.<br />
I manteln återfanns brända ben<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Fig 2. Fältdokumentation och den efterföljande tryckta versionen av hällkistan från Hvidegården<br />
(teckning av J. Magnus Pedersen efter Herbst 1848). Foto: <strong>Joakim</strong> <strong>Goldhahn</strong>.<br />
On the Threshold 91
Fig 3. Svärdet, läderpungen och fibulan från<br />
Hvidegårdsgraven (teckning av J. Magnus<br />
Pedersen efter Herbst 1848).<br />
av en fullvuxen man utan någon s<strong>om</strong><br />
helst anat<strong>om</strong>isk ordning. Vid ”fotändan”<br />
hade ett svepkärl med okänt innehåll<br />
satts ned, precis s<strong>om</strong> den berömda<br />
graven från Egtved. S<strong>om</strong> barn<br />
av sin tid, ansåg följet att graven daterades<br />
till ”övergångsperioden” mellan<br />
stenåldern och bronsåldern, vilket<br />
fynden av både sten- och bronsföremål<br />
antydde. Eller hade människorna<br />
använt en äldre grav för en yngre begravning?<br />
92<br />
Expeditionen till Hvidegaard är en av<br />
få dokumenterade undersökningar där<br />
arkeologins beryktade allfader Th<strong>om</strong>sen<br />
närvarade i fält (Jensen 1992).<br />
Gen<strong>om</strong> de inkallade personerna med<br />
sakkunskap in<strong>om</strong> konservering, anat<strong>om</strong>i<br />
och dokumentation blev undersökningen<br />
viktigt, då den visade att<br />
det krävdes k<strong>om</strong>petent personal för<br />
att undersöka forna minnen. Detta är,<br />
s<strong>om</strong> vi alla vet, en insikt s<strong>om</strong> Th<strong>om</strong>sens<br />
efterföljare Worsaae k<strong>om</strong> att ta<br />
fasta på (L<strong>om</strong>borg 1981:68–70; Baudou<br />
2004).<br />
Mest <strong>om</strong>talad är Hvidegårdsgraven<br />
för den märkliga läderpungen<br />
s<strong>om</strong> öppnas och sluts gen<strong>om</strong> en sinnrik<br />
anordning med hjälp av en bronsnål<br />
(fig. 3, 4). Denna var 14 centimeter<br />
lång och 5 centimeter bred och<br />
försedd med ornamentik. Här påträffades<br />
flera (för oss) aparta föremål<br />
(Herbst 1848:342): en i tarm eller<br />
urinblåsa <strong>om</strong>lindad eldslagningssten<br />
(1), en eneggad kniv i brons med<br />
gen<strong>om</strong>brutet handtag s<strong>om</strong> låg i en<br />
läderskida (2); en läder<strong>om</strong>virad rakkniv<br />
med ett plastiskt handtag i form<br />
av ett hästhuvud (3), en bronspincett<br />
(4), en fragmentarisk bärnstenspärla<br />
(5) och en röd sten (ej återgiven här),<br />
en flintbit (ej återgiven här), två bitar<br />
av en snäcka s<strong>om</strong> enbart är känd från<br />
Medelhavet (L. conus mediterraneus<br />
hwass). Snäckan var gen<strong>om</strong>borrad för<br />
att bäras i ett band, kanske s<strong>om</strong> en<br />
talisman eller amulett (6).<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Fig 4. Delar av läderpungens innehåll från<br />
Hvidegårdsgraven (teckning av J. Magnus<br />
Pedersen efter Herbst 1848). Föremål 1–5<br />
och 7–8 är i storlek ¾, Föremål 6, 9 11<br />
och 12 i skala 1:1, fig. 10 är i skala 2/3.<br />
Det återfanns även fnöske för att göra<br />
upp eld med (ej återgivet här), flera<br />
rötter av olika slag (ej återgivna här),<br />
en fyrkantig träbit (7), bark (ej återgiven<br />
här), klon från en rovfågel, troligen<br />
en falk (8) samt stjärten av en ung<br />
snok (L. coluber laevis) (9). I läder-<br />
väskan fanns dessut<strong>om</strong> en fyra centimeter<br />
stor påse s<strong>om</strong> var gjord av<br />
tarmskinn eller urinblåsa s<strong>om</strong> också<br />
den innehöll en del föremål (10): underkäken<br />
av en ung ekorre (11), en del<br />
”Smaastene” (12) samt en bit tarm (ej<br />
återgiven här) i vilken ytterligare en<br />
ansamling oansenliga ”Smaastene” var<br />
invirade (12).<br />
L<strong>om</strong>borg menade att småstenarna,<br />
s<strong>om</strong> endast är cirka två till tre<br />
millimeter stora, härrörde från kråsen<br />
från en fågel, möjligen från den falk<br />
vars klo återfanns i läderpungen. Ekorrungens<br />
käke skulle då kunna utgöra<br />
dess sista måltid. Vad dessa stenar använts<br />
till är givetvis svårt att ha kunskap<br />
<strong>om</strong>. Vi vet att etruskerna använde<br />
sig av fåglars lever för att ta förebud<br />
och varsel, medan r<strong>om</strong>arna studerade<br />
fåglars flykt i samma syfte (Kaul<br />
pers. med. 2008-11-17). Möjligen har<br />
maginnehållet från rovfågeln använts i<br />
ett liknande syfte. Detta kan styrkas av<br />
det övriga innehållet i läderpungen<br />
vilka för <strong>tankar</strong>na till svartkonster,<br />
magi och spåd<strong>om</strong>. Vi ger ordet till<br />
Bror Schnittger:<br />
...möjligen hafva de, liks<strong>om</strong> dylika i senare<br />
trolldosor, brukats i signeriets tjänst s<strong>om</strong><br />
räknestenar vid besvärjelse, till bestrykningar,<br />
eller medtagits s<strong>om</strong> en slags fetischer blott<br />
och bart på grund af ovanligt utseende. Dock<br />
vill jag framställa äfven en annan gissning,<br />
hvilken jag visserligen ej tillmäter någon s<strong>om</strong><br />
helst betydelse, men s<strong>om</strong> dock torde få k<strong>om</strong>ma<br />
fram till frågans fullständiga belysning.<br />
On the Threshold 93
S<strong>om</strong> bekant ha naturfolkens medicinmän<br />
bland annat till uppgift att bota sjukd<strong>om</strong>ar,<br />
s<strong>om</strong> trollats på offren af andra shamaner;<br />
detta sker dels gen<strong>om</strong> afsjungandet af trollsånger<br />
och besvärjelser, dels gen<strong>om</strong> sugning<br />
på det sjuka stället, hvarvid medicinmannen<br />
efter en stunds sugning framvisar en ”utsugen”<br />
kvartsskärfva, en benstump, ett stycke<br />
träkol eller dylikt. Stenarne i de danska<br />
fynden skulle ju möjligen kunna tolkas s<strong>om</strong><br />
dylika ”sjukd<strong>om</strong>sfrön”, s<strong>om</strong> medicinmännen<br />
medförde i ”besticket” att ha nära till hands<br />
i praktiken (Schnittger 1912:105).<br />
Vem vet. Vi kan konstatera att det är<br />
en märklig samling av föremål s<strong>om</strong><br />
lagts ned i läderpungen från Hvidegården,<br />
föremål s<strong>om</strong> rymmer vidsträckta<br />
och förunderliga konnotationer.<br />
Jørgen Jensen har sammanfattat<br />
det väl med följande ord:<br />
Mange af disse mærkelige genstande må vi<br />
opfatte s<strong>om</strong> amuletter, brugt i magiens tjenste.<br />
Der er ting både fra dyreriget og menneskeriget,<br />
fra såvel den mandlige s<strong>om</strong> den<br />
kvindelige sfære, og både fra hjemlige og<br />
fremmede verdener. Der er ting, der stammer<br />
fra havets dybder, fra landjorden, fra planteriget<br />
og mineralriget. Og der er ting fra himlen,<br />
liges<strong>om</strong> også ildens element er represæntert<br />
(Jensen 2002:302).<br />
S<strong>om</strong> Glob (1970), Randsborg (1993),<br />
Kaul (1998, 2004) och Jensen (ovan)<br />
visat så relaterar föremålen i läderpungen<br />
till en tredelad kosmologisk<br />
uppdelning av världen. Delar av inne-<br />
94<br />
hållet, talismanen från Medelhavet,<br />
bärnstenspärlan, den röda stenen,<br />
flintbiten och kanske även bronsföremålen<br />
själva, knyter gen<strong>om</strong> sina<br />
skilda biografier an till förgången tid.<br />
Kärven av småsten och käken från en<br />
ekorrunge tyder därtill på förmågan<br />
att ta varsel och se in i framtiden. Läderpungens<br />
innehåll kan därmed betraktas<br />
s<strong>om</strong> ett mikrokosmos, en värld<br />
full av förunderliga ting. De vittnade<br />
<strong>om</strong> världens beskaffenhet, men också<br />
<strong>om</strong> det s<strong>om</strong> en gång varit och det s<strong>om</strong><br />
k<strong>om</strong>ma skall.<br />
Mannen från Hvidegården är<br />
öms<strong>om</strong> <strong>om</strong>skriven s<strong>om</strong> ”medicinmand”<br />
(Glob 1970:93), ”seidmand”,<br />
”høvding” och ”troldmand” (L<strong>om</strong>borg<br />
1981:75, 78), öms<strong>om</strong> s<strong>om</strong> en<br />
”krigsshaman” (Randsborg 1993:122),<br />
”shaman” (Jensen 2002:301-303), eller<br />
s<strong>om</strong> en ”sorcerer or priest” (Kaul<br />
1998:16-20). Oavsett vilken etikett vi<br />
väljer, vilket till största del verkar bero<br />
på tycke och smak, så lär personen<br />
ifråga kunna definieras s<strong>om</strong> en rituell<br />
specialist (Kaul 2007). Hvidegårdsmannen<br />
var en kosmolog (<strong>Goldhahn</strong><br />
2007).<br />
Idag känner vi ett drygt trettiotal<br />
läderpungsfynd från Danmark<br />
(L<strong>om</strong>borg 1966; Glob 1970:93; Gunnarsson<br />
2007). Flertalet av dessa härrör<br />
från gravar där det påträffats svärd<br />
eller dolkar, varför Ebbe L<strong>om</strong>borg<br />
sammankopplar dessa ”seidmän” med<br />
samhällets övre sociala och politiska<br />
skikt:<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Dette sidste er så markant, at det ligger<br />
langt over det normale gennemsnit for bronzealderens<br />
grave og derfor også må vise noget<br />
<strong>om</strong> de gravlagtes høje sociale position. På den<br />
andre side er antallet af grave med bæltetasker<br />
lille i forhold til antallet af kendte rigmandsgrave,<br />
så rigd<strong>om</strong> har næppe i sig selv<br />
været et adgangstegn til den religiøse værdighed<br />
(L<strong>om</strong>borg 1981:78-79).<br />
Detta är den gängse bilden av den<br />
gravlagde mannen från Hvidegården.<br />
Hvidegårdsgraven revisited<br />
I L<strong>om</strong>borgs studie över Hvidegårdsgraven<br />
påpekar han att:<br />
…fundet er langt mere k<strong>om</strong>pliceret, end man<br />
hidtil har troet. Tilsyneladende er der tale <strong>om</strong><br />
en dobbeltgrav med en mand og en kvinde,<br />
der begge er blevet brændt. Kvindens gravgaver<br />
er dog ganske få og små, og det er vel<br />
derfor, at de hidtil er blevet overset. Da denne<br />
del af fundet er helt nyopdaget, vil det være<br />
umulig at k<strong>om</strong>me nærmere ind herpå, fordi<br />
der forestår et nærmere samarbejde med såvel<br />
antropologer s<strong>om</strong> konservatorer (L<strong>om</strong>borg<br />
1981:76).<br />
<strong>Några</strong> liknande studier k<strong>om</strong> dock<br />
L<strong>om</strong>borg aldrig att publicera under<br />
sin levnad. L<strong>om</strong>borgs iakttagelser diskuterades<br />
senare av Klavs Randsborg i<br />
hans Kiviksstudie från 1993 där han<br />
skriver:<br />
…a box marked ”ad 9220 Hvidegården”<br />
and ”found among cremated bones” held a<br />
scrap of spiral bracelet with triangular profile<br />
and a fragment of tubular sheet bronze, presumably<br />
fr<strong>om</strong> a corded skirt. One of the textiles<br />
fr<strong>om</strong> the grave bore the impression of a<br />
bronze object, possibly a scrap of the spiral<br />
bracelet; the fragment of a joint was said to<br />
have ”a corroded mark the shape and size of<br />
the ring fragment” (the recorded bones seem<br />
to be mislaid at the m<strong>om</strong>ent). The two fragments<br />
of ornament probably belong to another<br />
person, maybe to a child (girl) interred<br />
together with the ”Hvidegård man”, perhaps<br />
as a sacrifice (Randsborg 1993:122).<br />
För att själv bilda mig en uppfattning<br />
<strong>om</strong> dessa fynd, beställde jag fram materialet<br />
s<strong>om</strong> allt sedan 1845 förvaras<br />
på Nationalmuseum (Mus. nr. 9220)<br />
och styrde kosan mot Köpenhamn.<br />
Det föremål s<strong>om</strong> L<strong>om</strong>borg och<br />
Randsborg (1993: 122) <strong>om</strong>nämner<br />
ovan går inte längre att återfinna och<br />
de är heller inte listade bland de övriga<br />
fynden på Hvidegårdens officiella katalogkort<br />
(Mus. nr. 9220).<br />
Det återfinns däremot ett 29<br />
millimeter långt och åtta millimeter<br />
brett bronsfragment i utställningsmontern<br />
där Hvidegårdsmannen förevisas<br />
på Nationalmuseet. Det är<br />
tveksamt <strong>om</strong> detta fynd kan tolkas<br />
s<strong>om</strong> ett fragment från ett armband<br />
eller s<strong>om</strong> ett bronsrör från en snörkjol,<br />
då det uppvisar dekor (fig. 5).<br />
Detta är inte känt från andra bronsrör<br />
s<strong>om</strong> tillhört snörkjolar från vare sig<br />
On the Threshold 95
äldre eller yngre bronsålder. Dekoren<br />
på bronsfragmentet utgörs av parallella<br />
linjer och det råder inga tvivel <strong>om</strong><br />
att det en gång varit del av ett ornamenterat<br />
föremål. Patinan är välbevarad<br />
och dess cortex tyder på att föremålet<br />
använts. Den dekorerade sidan<br />
är något välvd, medan ”baksidan” inte<br />
ser ut att vara bearbetad med samma<br />
<strong>om</strong>sorg. De dekorerade föremål s<strong>om</strong><br />
preliminärt ligger närmast till hands<br />
att jämföra med enligt undertecknad<br />
är svärdsklingor eller ceremoniella<br />
praktyxor. De senare är intressanta,<br />
inte minst s<strong>om</strong> de besläktade mansfigurerna<br />
från Grevensvænge varit försedda<br />
med varsin yxa och en liknande<br />
dräkt s<strong>om</strong> den från Hvidegården<br />
(L<strong>om</strong>borg 1981; Kaul 1998, 2007;<br />
<strong>Goldhahn</strong> 2007).<br />
Personligen tror jag att det<br />
fragmentariska bronsföremålet tillhört<br />
läderpungen. Liknande fynd är tämligen<br />
vanliga i tillsvarande fynd och<br />
L<strong>om</strong>borg tolkar dem s<strong>om</strong> en form av<br />
betalningsmedel: ”Adskillige af [bæltetaskerne]<br />
indeholder form af brudguld<br />
og brudbronze, medens denne form<br />
for betalingsmidler er ualmindelige i<br />
de øvrige grave fra tiden” (L<strong>om</strong>borg<br />
1981:79). Även i det närbesläktade<br />
fyndet från Maglehøj återfinns det en<br />
bronsbit tillsammans med ett bränt<br />
människoben (Boye 1889; <strong>Goldhahn</strong><br />
2007), vilket tyder på att såväl <strong>döda</strong><br />
människor s<strong>om</strong> föremål kunde inneha<br />
särskilda betydelser i sina ”efterliv”.<br />
96<br />
Fig 5. Fragmenterade föremål från Hvidegårdsgraven.<br />
Foto: <strong>Joakim</strong> <strong>Goldhahn</strong>.<br />
I sin studie över ”Läderpungar i Sydskandinavien<br />
under den äldre bronsålder”<br />
från 2007, listar Fredrik Gunnarsson<br />
30 fynd/gravar varav en dryg<br />
tredjedel uppvisar fragmentariska<br />
brons- eller guldföremå1. Fen<strong>om</strong>enet<br />
är utbrett.<br />
Flera andra fynd från Hvidegårdens<br />
läderpung har medvetet fragmenterats<br />
(fig. 5). Av bärnstenspärlan,<br />
s<strong>om</strong> Randsborg menar vara av skandinaviskt<br />
ursprung men s<strong>om</strong> slipats<br />
och gen<strong>om</strong>borrats i ”Upper Rihne” i<br />
Tyskland innan den införlivades med<br />
de andra föremålen från Hvidegårdsgraven,<br />
återstår endast en fjärdedel.<br />
Även flintbiten kan härröra från ett<br />
sönderslaget föremål. Av snoken, rovfågeln<br />
och ekorrungen återstår endast<br />
fragment. Fragmenteringen verkar<br />
helt medveten (jfr Chapman 2000).<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Här är den lilla röda stenen av största<br />
intresse (fig. 5). Den har bedömts s<strong>om</strong><br />
en rödaktig hematit, vilken inte är<br />
vanligt förek<strong>om</strong>mande i Danmark.<br />
Stenen kan därmed jämföras med de<br />
övriga exotiska och esoteriska föremålen<br />
från läderpungen; den gen<strong>om</strong>borrade<br />
snäckan från Medelhavet och<br />
bärnstenspärlan från Tyskland. Även<br />
denna sten är fragmenterad och det är<br />
tydligt att den varit bearbetad efters<strong>om</strong><br />
delar av den uppvisar tydliga fasetteringar.<br />
En möjlig tolkning är att<br />
den härrör från en bronssmeds verktygsarsenal<br />
och att stenen använts för<br />
att slipa och polera metallföremål (exempelvis<br />
gjutsömmar eller dylikt). Liknande<br />
fynd av bearbetade stenverktyg<br />
är kända från flera verkstadsplatser<br />
med datering till bronsåldern (<strong>Goldhahn</strong><br />
2007 med ref.), samt från gravar<br />
där den gravlagde har haft en gränsöverskridande<br />
roll s<strong>om</strong> rituell specialist<br />
(se exempelvis Piggott 1938;<br />
Randsborg 1986; Shell 2000; <strong>Goldhahn</strong><br />
2007).<br />
Bland de kremerade benen från<br />
Hvidegården påträffades även flera<br />
mindre fragmenterade keramikbitar,<br />
upp till tre centimeter stora, vilka möjligen<br />
härrör från kärl s<strong>om</strong> följt med<br />
de/n <strong>döda</strong> på bålet. Bedömningen av<br />
de brända benen lämnades med varm<br />
hand över till osteolog Caroline Arcini.<br />
Tämligen <strong>om</strong>gående gick det att<br />
konstatera närvaron av tre skilda individer<br />
i Hvidegårdsgraven. I sin rapport<br />
skriver Arcini följande:<br />
I denna grav var de brända benen från tre<br />
individer gravlagda, en vuxen man (20–40<br />
år), en äldre tonåring (17–19 år) och ett<br />
litet barn (3–4 år). Benen från de tre individerna<br />
är synnerligen välbevarade, speciellt<br />
med tanke på att delar av skelettet s<strong>om</strong> i<br />
vanliga fall är mycket sköra s<strong>om</strong> till exempel<br />
kotkroppar, bäcken, extremiteternas stora<br />
leder, hälben och språngben. Lika märkligt<br />
är att delar s<strong>om</strong> i vanliga fall brukar bevaras<br />
och klara tidens tand, sås<strong>om</strong> skalltak<br />
och de stora extremitetsbenens skaft, finns<br />
representerade i mindre mängd än förväntat<br />
med tanke på att det är skelettrester från tre<br />
individer. Även ben s<strong>om</strong> underkäke s<strong>om</strong> är<br />
ett hållbart ben liks<strong>om</strong> klippdelen från tinningbenet<br />
(pars petrosa) är dåligt representerade.<br />
Av det senare förväntar man sig finna<br />
minst 6st, två till varje person medan det<br />
endast fanns ett, och det fanns inga ben alls<br />
från barnets kranium. […] I brandgravar<br />
brukar det benet nämligen vara välrepresenterat<br />
(70–90 %) medan det endast påträffas<br />
i 10 % av de bevarade bålplatserna. I denna<br />
grav saknades fem av dessa sex förväntade<br />
klippdelar. Förklaringen till att detta ben<br />
ofta är så välrepresenterat i gravar anser jag<br />
beror på att man var noga med att insamla<br />
ben från huvudregionen.<br />
Utifrån benens sammansättning är min bedömning<br />
att graven var ämnad för en person<br />
och att de andra två individerna är gravlagda<br />
i en annan grav.<br />
Märkligt nog finns det ytterligare en<br />
undersökt gravanläggning från samma<br />
gårdstun i Lyngby, s<strong>om</strong> uppvisar ett<br />
On the Threshold 97
liknande överdimensionerat gravrum<br />
med en centralt deponerad ansamling<br />
av brända ben. Dessut<strong>om</strong> är graven<br />
från samma tid, period III (Aner &<br />
Kersten 1973, No 398), vilket skulle<br />
kunna verifiera Arcinis tolkning (fig.<br />
6). Detta visar att behandlingen av de<br />
<strong>döda</strong> i Hvidegården gjordes i enlighet<br />
med en utbredd praxis i sin samtid.<br />
Närvaron av ”tonåringen” och<br />
barnet bland de kremerade benen från<br />
”Hvidegårdsmannen” tycks först be-<br />
98<br />
kräfta Randsborgs tolkning av Hvidegårdsgraven.<br />
Samtidigt försvåras tolkningen<br />
av denna grav s<strong>om</strong> ett minnesmärke<br />
över en enskild individ.<br />
Frågan s<strong>om</strong> infinner sig är hur dessa<br />
”extra individer” s<strong>om</strong> påträffas ”i<br />
<strong>döda</strong> <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>” skall tolkas?<br />
Är de offrade? Är det familjegravar?<br />
Har de hamnat där av en slump? Eller<br />
bör vi försöka förstå dessa ”extra”<br />
individer på något annat sätt?<br />
Fig 6. Grav från Hivdegården med likartad deponering av brända ben i de centrala delarna av<br />
gravrummet (efter Aner & Kersten 1973, No 398).<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Bort<strong>om</strong> individen<br />
Det är tydligt att vi återfinner en rad<br />
av dödens paradoxer i Hvidegårdsgraven.<br />
Trots att de <strong>döda</strong> kremerats har<br />
människorna valt att begrava dem i en<br />
normalstor hällkista anpassad för ett<br />
skelettgravskick (Kaul 2005). Om vi<br />
utgår ifrån att de påträffade individerna<br />
kremerats tillsammans, vilket vi<br />
inte kan ta för givet, så löstes dessa<br />
individer från jordelivet vid en och<br />
samma händelse, de transformerades<br />
tillsammans och gick till och med upp<br />
i varandra. Efter att bålet slocknat var<br />
det svårt, eller till och med hart när<br />
<strong>om</strong>öjligt, att särskilja dem från varandra.<br />
Trots det, och paradoxalt nog,<br />
så återskapades en av dem i den grav<br />
s<strong>om</strong> vi känner s<strong>om</strong> ”Hvidegårdsmannens”.<br />
Här lades skinn och kläder ut i<br />
en för oss ”anat<strong>om</strong>isk ordning” men i<br />
mannens dräkt återfanns det brända<br />
ben från tre individer s<strong>om</strong> blandats<br />
samman med varandra. Var det en<br />
<strong>om</strong>edveten eller medveten handling?<br />
Det synes s<strong>om</strong> att mannen är något<br />
mer överrepresenterad bland de bevarade<br />
benen, vilket också understryks<br />
av att merparten av de gravgåvor s<strong>om</strong><br />
återfanns i kläderna verkar syfta till att<br />
åter/skapa ett specifikt manligt genus<br />
(jfr Treherne 1995; Kristiansen 1998;<br />
Skogstrand 2006; Bergerbrant 2007).<br />
Arcinis tolkning baseras på en<br />
långvarig och intensiv närkontakt med<br />
över 3000 brandgravar. Hon förfogar<br />
därmed över en erfarenhet och kunskap<br />
<strong>om</strong> detta gravskick s<strong>om</strong> ingen<br />
människa under bronsåldern hade (jfr<br />
Oestigaard 2004, 2007). Hon menar<br />
att de tre individerna bränts tillsammans<br />
men att de begravts var för sig,<br />
en tolkning s<strong>om</strong> styrks av andra arkeologiska<br />
exempel (Arcini 2005, se<br />
även fig. 6). Vi vet dock från andra<br />
sammanhang från den äldre bronsåldern,<br />
inte minst den kända egtvedsgraven<br />
(Th<strong>om</strong>sen 1929), att delar av<br />
andra människor lagts ned eller begravts<br />
med avlidna anförvanter. I egtvedsfallet<br />
rör det sig <strong>om</strong> ett barn i sex<br />
till sju års ålder s<strong>om</strong> den unga kvinnan,<br />
s<strong>om</strong> bedömts vara <strong>om</strong>kring 16–<br />
18 år, knappast kan ha varit mor till<br />
(Hvass 1981:21–27).<br />
Randsborg tolkar ”kvinnan”,<br />
här personen i de övre tonåren,<br />
och/eller barnet från Hvidegården<br />
s<strong>om</strong> ett offer till den avlidne mannen,<br />
en tolkning s<strong>om</strong> också framförts för<br />
det sällan beforskade barnet från Egtved<br />
(Th<strong>om</strong>sen 1929). Detta är visserligen<br />
en lika plausibel s<strong>om</strong> androcentrisk<br />
tolkning, men den lider av det<br />
faktum att det saknas välgrundade argument<br />
och en arkeologisk och kulturhistorisk<br />
förståelse för denna praktik.<br />
Personligen finner jag det lika<br />
möjligt att barnet i Egtved är huvudpersonen<br />
i det drama s<strong>om</strong> döden utlöste<br />
s<strong>om</strong>maren 1370 före vår tideräknings<br />
början s<strong>om</strong> den unga kvinnan.<br />
Hennes lika ”dækkende og æggende”<br />
dress känner vi från ett flertal<br />
bronsstatyetter och -figuriner s<strong>om</strong><br />
On the Threshold 99
anses vara involverade i ceremonier<br />
och ritualer, vilket gör det troligt att<br />
hon ingått i en likartad social och rituell<br />
institution (Kaul 2004). Den unga<br />
kvinnan skulle då kunna tolkas s<strong>om</strong><br />
en psykop<strong>om</strong>p till barnet, en rituell<br />
ledsagare in i det okända, men det är<br />
en tolkning s<strong>om</strong> av skilda skäl sällan<br />
eller aldrig förs fram. Det är den mest<br />
k<strong>om</strong>pletta individen s<strong>om</strong> står i centrum<br />
(jfr <strong>Goldhahn</strong> 2005:224–254).<br />
Ett av skälen till detta står sannolikt<br />
att finna i den återk<strong>om</strong>mande<br />
önskan att återskapa och återupprätta<br />
individen s<strong>om</strong> ett modernistiskt projekt<br />
in<strong>om</strong> det arkeologiska fältet. Kan<br />
vi över huvudtaget vara säkra på att<br />
individen är en plausibel variabel för<br />
vår förståelse för de samhällen vi försöker<br />
skapa och återskapa en bild av?<br />
Finns det skäl att ifrågasätta denna<br />
modernistiska skapelse?<br />
Den svårfångade individen –<br />
ett historiskt perspektiv<br />
Aron Gurevitj (1997) har diskuterat<br />
individen och självsynen bland fornnordiska<br />
hjältar och medeltidens lärda<br />
i Europa. Han hävdar att individualiteten<br />
in<strong>om</strong> den humanistiska historieforskningen<br />
har (minst) två ansikten.<br />
Dels ett ansikte s<strong>om</strong> centrerar det individuella<br />
mänskliga jagets uppk<strong>om</strong>st,<br />
vad s<strong>om</strong> skiljer en person från en annan<br />
i en grupp, dels ett annat s<strong>om</strong> försöker<br />
undersöka individens självdefinition<br />
och det jagmedvetande s<strong>om</strong> är<br />
100<br />
karaktäristiskt för ett samhälle eller en<br />
kultur. Att båda dessa ”individualiteter”<br />
är kulturspecifika tror jag vi alla<br />
kan enas <strong>om</strong>. Det är svårare att argumentera<br />
för att vårt moderna individualitetsbegrepp<br />
skulle gå att föra tillbaka<br />
till förhistoriska kontexter.<br />
Gränsdragningen mellan en individ<br />
och vad s<strong>om</strong> utgör hennes person och<br />
personlighet, hennes persona, det s<strong>om</strong><br />
särskiljer henne från andra personer i<br />
sin samtid, verkar vara en <strong>om</strong> möjligt<br />
svårare demarkationslinje att dra upp<br />
och vidmakthålla, inte minst in<strong>om</strong> det<br />
arkeologiska fältet.<br />
Även när historiska källmaterial<br />
föreligger, gen<strong>om</strong> personens egna ord<br />
och den självbild s<strong>om</strong> dessa tecknar,<br />
menar Gurevitj att studiet av en individs<br />
persona är en närmast <strong>om</strong>öjlig<br />
uppgift, inte minst s<strong>om</strong> att det är svårt<br />
att nå objektiva fakta utifrån subjektiva<br />
utsagor. Detta gäller givetvis uttolkaren<br />
i lika hög grad s<strong>om</strong> den uttolkade.<br />
Gurevitj frågar oss: ”Är det inte så<br />
att vi, när allt k<strong>om</strong>mer <strong>om</strong>kring, projicerar<br />
hela våra jag inbegripet våra kriterier,<br />
smakpreferenser och förd<strong>om</strong>ar<br />
på den ››skärm‹‹ s<strong>om</strong> utgörs av den<br />
individ vi undersöker?” (Gurevitj<br />
1997:245). Han menar dock att andra<br />
tecken, till exempel personens beteende,<br />
sätt att uttrycka och föra sig,<br />
utseende och klädsel, kan vara behjälpliga<br />
i att teckna en bild av en individs<br />
persona.<br />
Från Gurevitjs egen studie står<br />
det klart att en individs persona alltid<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
formuleras i mötet med andra individer<br />
och de sociala gemenskaper hon<br />
ingår i. Av de fall s<strong>om</strong> Gurevitj diskuterar<br />
framgår det tydligt att människans<br />
sociala sammanhang många<br />
gånger gör att individens persona<br />
”döljs”. Detta är en konsekvens av att<br />
en människa formas och <strong>om</strong>formas i<br />
mötet med andra människor och att<br />
hon förutan dessa möten förlorar sin<br />
individs persona. Gurevitj pekar också<br />
på att ”individualitetsuttrycken” under<br />
medeltiden många gånger hindrades<br />
av den kristna värdegemenskapens<br />
moraliska tabun. Under den förkristna<br />
eran var det istället familjens och ättens<br />
särintressen s<strong>om</strong> satte hinder för<br />
den enskilde individens persona att<br />
lysa igen<strong>om</strong>. Hans studie visar också<br />
att ”individualitetsuttryck bryter […]<br />
igen<strong>om</strong>, men inte så kraftigt in<strong>om</strong><br />
[dessa värdegemenskaper] s<strong>om</strong> vid<br />
dess gränser” (Gurevitj 1997:251).<br />
Gurevitjs projekt utgår ifrån en<br />
föreställning där målet är att spåra det<br />
västerländska individbegreppets formulering<br />
och framväxt. Målet tycks<br />
vara att teckna en väv av rörelse s<strong>om</strong><br />
leder fram till den moderna erans individbegrepp,<br />
dess formulering och<br />
etablering. Igenkännelsefaktorn står i<br />
centrum (se Burström 2007), vilket<br />
givetvis kan och bör kritiseras (jfr<br />
<strong>Goldhahn</strong> 2007), inte minst <strong>om</strong> detta<br />
skall appliceras på studier av förhistoriska<br />
samhällen. Arkeologins mål bör<br />
knappast vara att legitimera det kända,<br />
snarare utforska det okända. En mot-<br />
rörelse till detta, s<strong>om</strong> troligen har en<br />
större relevans för det arkeologiska<br />
fältet, återfinner vi in<strong>om</strong> antropologin.<br />
Från individ till ”divid” – ett antropologiskt<br />
perspektiv<br />
In<strong>om</strong> antropologin har ”dividuala”<br />
persona lyfts fram s<strong>om</strong> ett don för att<br />
ge perspektiv på det västerländska individbegreppet<br />
(Fowler 2004). Inspirationen<br />
utgår (oftast) ifrån ett antal<br />
studier av melanesiska samhällen där<br />
individbegreppet är annorlunda beskaffat<br />
än i västerlandet. Här tycks en<br />
individs persona inte vara förbundet<br />
med en enskild individs egenskaper<br />
och särart. Istället tycks det vara sammanfogat<br />
av en individs sociala relationer.<br />
Summan av dessa är, givetvis,<br />
större än de enskilda delarna. I Melanesien<br />
är en individ inte definierad<br />
utifrån begränsningen av sin kropp.<br />
Individens persona griper bort<strong>om</strong> detta<br />
skal och involverar såväl materiella<br />
s<strong>om</strong> immateriella fen<strong>om</strong>en och egenskaper,<br />
ofta manifesterat gen<strong>om</strong> ett<br />
intrikat bruk och återbruk av materiell<br />
kultur (se Malinowski 1922; Munn<br />
1986; Battaglia 1991; Weiner 1992;<br />
Gell 1998).<br />
Denna dividuala modell av en<br />
individs persona, utgår i mångt och<br />
mycket från Marilyn Stratherns studie<br />
”The Gender of the Gift” från 1988<br />
där hon beforskar relationen mellan<br />
individers persona och materiell kultur.<br />
Hon var i första hand inte intres-<br />
On the Threshold 101
serad av dessa fen<strong>om</strong>en i sig, relationen<br />
mellan människor, eller dem mellan<br />
olika former av materiell kultur,<br />
utan mer hur och på vilket sätt dessa<br />
fen<strong>om</strong>en konstituerar varandra. Gränserna<br />
för dessa kategorier går in i varandra<br />
och utgår ifrån varandra, menar<br />
Strathern (1988). Följaktligen är det<br />
relationen mellan dessa fen<strong>om</strong>en s<strong>om</strong><br />
är vägen till att förstå en individs persona.<br />
En av dem s<strong>om</strong> utvecklat dessa<br />
tankegångar för det arkeologiska fältet<br />
är Andy Jones (2007). Han betonar<br />
vikten av en relationell utgångspunkt i<br />
studiet av en individs persona och<br />
länkar detta till två former av minnespraktiker,<br />
”indexical field” och/eller<br />
”citational field”:<br />
“Objects […] exist as nodes in networks in<br />
which each object relates to others strung out<br />
through time and space. Such condition exists<br />
because each object is the instantiation<br />
(or actualization) of the social relations of<br />
either a single person or a group of people. I<br />
want to introduce the term indexical field to<br />
describe such a network because it captures<br />
the way in which artifacts act as nodes in a<br />
web or network of relations; each artefact is<br />
an index of past artefacts (retentions) and of<br />
future artefacts (protentions). The alternative<br />
term citational field similarly relates to the<br />
way in which artifacts are c<strong>om</strong>ponents of a<br />
field or network of relationships (Jones<br />
2007:81).<br />
102<br />
Stratherns och Jones utgångspunkt är<br />
att en individs persona lika mycket<br />
konstitueras av summan av dennes<br />
sociala relationer s<strong>om</strong> hur dessa relationer<br />
skapas och återskapas gen<strong>om</strong><br />
bruket av materiell kultur. I denna väv<br />
av nätverk, kreeras former av sociala<br />
och relationella persona s<strong>om</strong> griper in<br />
i varandra och s<strong>om</strong> utgår från varandra<br />
(Högberg 2009). För att vi överhuvudtaget<br />
skall kunna närma oss en<br />
individs persona i förhistorien måste<br />
vi därför lämna henne för en stund,<br />
för att försöka rekonstruera hennes<br />
sociala vävar och nätverk. Det medel<br />
vi har till förfogande s<strong>om</strong> arkeologer<br />
är den materiella kultur s<strong>om</strong> visserligen<br />
skapades av människor, men s<strong>om</strong><br />
på samma gång också är den materiella<br />
kultur s<strong>om</strong> var med att forma och<br />
<strong>om</strong>forma dessa människors sociala<br />
och relationella persona. På detta vis<br />
är den materiella kulturen både ett<br />
medium och resultat av olika individers<br />
sociala och relationella persona.<br />
Åter till Hvidegården<br />
Det är föga värt att opponera sig mot<br />
tolkningen av Hvidegårdsmannen<br />
s<strong>om</strong> en rituell specialist (<strong>Goldhahn</strong><br />
2007). Föremålen i läderpungen är<br />
talande nog. Det är dock lätt att se hur<br />
vårt moderna individbegrepp gen<strong>om</strong>syrar<br />
de gängse tolkningarna av denna<br />
k<strong>om</strong>plexa grav. Med ett öppnare sinne<br />
och fler uttalade dividuala perspektiv<br />
s<strong>om</strong> snarare tar fasta på individens<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
sociala och relationella persona än på<br />
den avlidne och föremålen var för sig,<br />
går det dock bredda och fördjupa<br />
tolkningen av ”Hvidegårdsmannen”.<br />
Låt vara att de bilder s<strong>om</strong> då tecknas<br />
är dömda att brista på grund av sina<br />
egna tillkortak<strong>om</strong>manden (se <strong>Goldhahn</strong><br />
2007 för ett försök), men helheten<br />
är större än summan av delarna<br />
och det är gen<strong>om</strong> denna helhet s<strong>om</strong> vi<br />
skall skärskåda bristerna i delarna.<br />
I detta sammanhang skall vi inte<br />
glömma att döden utgör livets ultimata<br />
rite de passage. En grundläggande<br />
tanke med dessa övergångsritualer är<br />
förändring. En social och relationell<br />
persona skall dö för att återuppstå i en<br />
ny skepnad (van Gennep 1960). Arkeologer<br />
bortser ofta från detta faktum<br />
och anser att den persona s<strong>om</strong><br />
möter oss i Hvidegårdsgraven, och<br />
s<strong>om</strong> rimligen skapats av ”de händer”<br />
s<strong>om</strong> förde henne in i ”trädens skugga”,<br />
var den s<strong>om</strong> hon hade i levande<br />
livet. Dessa identiteter behöver inte<br />
vara liktydiga. I själva verket är det lite<br />
s<strong>om</strong> talar för att så skulle vara fallet.<br />
Ett exempel s<strong>om</strong> är ”gott att tänka<br />
med” skulle de pojkar och flickor<br />
kunna vara s<strong>om</strong> begravts s<strong>om</strong> ”kristibrud”<br />
under efterreformatorisk tid<br />
och s<strong>om</strong> har diskuterats av Bengtsson<br />
(2006) och Tagesson (2007:65–68).<br />
Det är lite s<strong>om</strong> talar för att dessa individer<br />
innehaft denna specifika identitet<br />
i levande livet. Av detta lär vi oss<br />
att dödens paradox ibland skapar behov<br />
av att kreera nya former av identi-<br />
teter och sociala persona. Liknande<br />
paradoxer skapar både nya problem<br />
och möjligheter i vår arkeologiska<br />
strävan att förstå döden s<strong>om</strong> ett meningsskapande<br />
fen<strong>om</strong>en.<br />
Analysen ovan har visat att det<br />
sätt på vilka individer och föremål i<br />
Hvidegårdsgraven fragmenterades<br />
tycks vara relaterade. De griper in i<br />
varandra och utgår från varandra. Liks<strong>om</strong><br />
de persona s<strong>om</strong> skymtar fram<br />
bak<strong>om</strong> de brända benen i Hvidegården<br />
så bar den materiella kulturen från<br />
läderpungen på sina egna biografier,<br />
historier och konnotationer. Från mitt<br />
alternerade tillstånd i världen är det<br />
inte försvarligt att okritiskt försöka<br />
rekonstruera de gravlagda individernas<br />
sociala och relationella persona i levande<br />
livet. Istället kanske vi bör betrakta<br />
och beforska de skilda delarna<br />
från Hvidegården s<strong>om</strong> summan av en<br />
ny skapelse, en ny dividal identitet, där<br />
de brända benen, graven och den materiella<br />
kultur s<strong>om</strong> återfanns där, fungerade<br />
s<strong>om</strong> en medskapare till en ny<br />
social och mer relationell persona.<br />
Betydelsen av denna nya divids persona<br />
vilade möjligen inte först och<br />
främst i det s<strong>om</strong> varit, utan snarare i<br />
de uppgifter s<strong>om</strong> väntade henne på<br />
andra sidan (jfr Gansum 2008), i det<br />
s<strong>om</strong> k<strong>om</strong>ma skulle.<br />
Till sist<br />
Dödens paradox, det skenbart orimliga<br />
s<strong>om</strong> är livets konsekvens och hur<br />
On the Threshold 103
människan försökt förhålla sig till detta,<br />
tror jag är ett av de starkaste skälen<br />
till att fokusera på en analys av döden<br />
s<strong>om</strong> ett meningsskapande fen<strong>om</strong>en.<br />
Det obegripliga öppnar människan för<br />
hennes undran, en förundran s<strong>om</strong> lätt<br />
fästs och får uttryck i traditioner, vidskepelser,<br />
myter och religion.<br />
Om det var de sociala relationerna<br />
och den materiella kulturen s<strong>om</strong><br />
skapade och återskapade en individs<br />
sociala persona, så bör vi kanske inte<br />
förvåna oss över den för oss så utmanande<br />
sammanblandningen av <strong>döda</strong><br />
och fragmenterade människor och<br />
föremål s<strong>om</strong> möter oss i Hvidegården,<br />
och annorstädes. De band s<strong>om</strong> dessa<br />
skapade och återskapade var ibland så<br />
starka att individens sociala persona<br />
gick utanför det individuella skal s<strong>om</strong><br />
vi dag anser utgöra en individ (Fowler<br />
2004; Th<strong>om</strong>as 2004). Istället kanske vi<br />
skall fråga oss hur dessa nya divider<br />
användes för att formulera, ifrågasätta,<br />
fabulera och förstöra individers persona<br />
och de personliga, sociala, politiska<br />
och ideologiska band s<strong>om</strong> hade<br />
vävts runt dem i levande livet med<br />
målet att kreera nya dividuala persona<br />
på den andra sidan.<br />
Min analys av Hvidegårdsgraven<br />
knyter tydligt an till dödens paradoxalt<br />
livlösa ansikte. Gravrummet verkar<br />
vid första anblick skapad och ämnad<br />
för en individ på samma sätt s<strong>om</strong><br />
dräkten och den materiella kulturen<br />
tycks vara anpassad till en enskild individs<br />
sociala persona. Trots detta<br />
104<br />
återfanns det tre individer hopblandade<br />
i manteln utan inbördes anat<strong>om</strong>isk<br />
ordning. Oavsett <strong>om</strong> vi anlägger ett<br />
modernt formalistiskt perspektiv eller<br />
ett mer mångtydligt dividualt perspektiv,<br />
visar det på nödvändigheten av att<br />
en tolkande arkeologi ifrågasätter upprätthållandet<br />
av ett modernistiskt perspektiv<br />
på individen i förhistorien.<br />
Kanske skall vi inte ägna för stor kraft<br />
åt att försöka förklara dessa mönster?<br />
Istället kan vi låta dem förundra oss<br />
och inspirera oss till att formulera nya<br />
frågor gen<strong>om</strong> vilka vi kan beforska<br />
arkeologins dödstyngda fält. Döden<br />
har s<strong>om</strong> bekant sina egna spelregler.<br />
Eller s<strong>om</strong> Bruno K. har uttryckt denna<br />
paradox i dikten Blå Bouquet från<br />
diktsamlingen Spelarens sten (1979:<br />
61) – ”döden har ett helt liv framför<br />
sig…”.<br />
Tillkännagivande<br />
Redogörelsen av de nya iakttagelserna<br />
från Hvidegården i denna artikel är<br />
gjorda tillsammans med Museuminspektör<br />
Flemming Kaul och osteolog<br />
Caroline Arcini, vilka härmed tackas<br />
för givande diskussioner. Tack även<br />
till redaktörerna för denna skrift för<br />
inbjudan till detta perspektivvidgande<br />
seminarium och för givande och utmanande<br />
k<strong>om</strong>mentarer på mitt manuskript.<br />
Det är min förhoppning att<br />
tolkningar och eventuella misstolkningar<br />
har emanerat från min egen<br />
hjärna.<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Keywords: Hvidegården, Bronze Age, death,<br />
burial ritual, dividual, individuality<br />
Referenser<br />
Aner, E. & Kersten, K. 1973. Die Funde der älteren Bronzezeit des nordischen Kreises in<br />
Dänemark, Schleswig-Holstein und Niedersachsen. Bd 1, Frederiksborg und Københavns<br />
Amt. København.<br />
Arcini, C. 2005. Pyre sites before our eyes. In: Artelius, T. & Svanberg, F. (eds.).<br />
Dealing with the dead. Archaeological perspective on prehistoric Scandinavian burial ritual. Stockholm:<br />
Riksantikvarieämbetet, Skrifter 65, pp. 63–72.<br />
Arwill-Nordbladh, E. 1998. Genuskonstruktioner i nordisk vikingatid. Förr och nu. Göteborg.<br />
Arwill-Nordbladh, E. 2008. Binford, Huxley och drak<strong>döda</strong>ren: <strong>om</strong> självbiografi och<br />
arkeologisk historiografi. In: Prescott, Ch., Chilidis, K. & Lund, J. (eds.). Facets of Archaeology.<br />
Essays in Honour of Lotte Hedeager on her 60th Birthday. Oslo Archaeological<br />
Series 10, pp. 75–87. Oslo.<br />
Battaglia, D. 1991. The body in the gift – memory and forgetting in Sabarl mortuary<br />
exchanges. American ethnologist 19, pp. 3–18.<br />
Baudou, E. 2004. Den nordiska arkeologin. Historia och tolkningar. Stockholm.<br />
Bergerbrant, S. 2007. Bronze Age identities: costume, conflict and contact in Northern Europe<br />
1600–1300 BC. Stockholm Studies in Archaeology 43. Stockholm.<br />
Boye, V. 1889. Maglehøi-fundet. Aarbøger for Nordisk Oldkyndighed og Historie 1889,<br />
pp. 317–340.<br />
Burström, M. 2007. Samtidsarkeologi – introduktion till ett forskningsfält. Lund.<br />
Chapman, J. 2000. Fragmentation in Archaeology. People, Places and Broken Objects in the<br />
Prehistory of South Eastern Europe. London and New York.<br />
Christensen, A. E., Myhre, B. & Ingstad, A. S. 1992. Osebergdronningens grav – vår arkeologiske<br />
nasjonalskatt i nytt lys. Oslo.<br />
Coetzee, J. M. 2001. Djurens liv. Nora.<br />
Derrida, J. 2001. The work of mourning. Chicago and London.<br />
Fowler, C. 2004. The archaeology of personhood. An anthropological approach. London and<br />
New York.<br />
On the Threshold 105
Fyllingen, H. 2003. Society and Violence in the Early Bronze Age: An Analysis of<br />
Human Skeletons fr<strong>om</strong> Nord-Trøndelag, Norway. Norwegian Archaeological Review<br />
Vol. 36 (1), pp. 27–34.<br />
Gansum, T. 2008. Reproduction and relocation of death in Iron Age Scandinavia.<br />
In: Falhander, F. & Oestigaard, T. (eds.). The Materiality of Death. Bodies, burials, beliefs.<br />
Bar International Series 1768, pp. 141–146. Oxford.<br />
Gell, A. 1998. Art and agency – an anthropological theory. Oxford.<br />
van Gennep, A. 1960. The rites of passage. Chicago.<br />
Glob, P. V. 1970. Højfolket. Bronzealderens mennesker bevaret i 3000 år. København.<br />
<strong>Goldhahn</strong>, J. 2005. Från Sagaholm till Bredarör – hällbildsstudier 2000-2004. Gotarc Serie<br />
C. Arkeologiska Skrifter No 62. Göteborg.<br />
<strong>Goldhahn</strong>, J. 2007. Dödens hand – en essä <strong>om</strong> brons- och hällsmed. Gotarc Serie C.<br />
Arkeologiska Skrifter No 65. Göteborg.<br />
<strong>Goldhahn</strong>, J. 2008. Fr<strong>om</strong> monuments in landscape to landscapes in monument :<br />
monuments, death and landscape in Early Bronze Age Scandinavia. In: Jones, A.<br />
(ed.). Prehistoric Europe. Theory and practice. Oxford and New York, pp. 56–85.<br />
Gunnarsson, F. 2007. Läderpungar i Sydskandinavien under den äldre bronsåldern.<br />
Opubl. CD-Uppsats i Arkeologi, Umeå Universitet. Umeå.<br />
Gurevij, A. J. 1997. Den svårfångade individen. Självsyn hos fornnordiska hjältar och medeltidens<br />
lärde i Europa. Stockholm.<br />
Herbst, C. F. 1848. Hvidegaards fundet. Aanaler for Nordisk Oldkyndighed og Historie<br />
1848, pp. 336–352.<br />
Hvass, L. 1981. Egtvedpigen. København.<br />
Högberg, A. 2009. Lithics in the Scandinavian Late bronze Age. Oxford: BAR International<br />
Series 1932.<br />
Jensen, J. 1992. Th<strong>om</strong>sens museum. Historien <strong>om</strong> Nationalmuseet. København.<br />
Jensen, J. 2002. Danmarks Oldtid. Bronzealder 2000-500 f Kr. København.<br />
Jones, A. 2007. Memory and material culture. Cambridge.<br />
Jonson, K. 2006. Från Karon till Sankte Per – gravskick i Skandinavien under efterreformatorisk<br />
tid. In: Østigård, Terje (ed). Lik og olik. Tilnærminger til variasjon i gravskikk.<br />
Universitetet i Bergen Arkeologiske Skrifter, Nordisk 2, pp. 69–93. Bergen.<br />
Kaul, F. 1998. Ship on bronzes. A study in Bronze Age religion and iconography. København.<br />
106<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>
Kaul, F. 2004. Bronzealderens religion. Studier af den nordiske bronzealders ikonografi.<br />
København.<br />
Kaul, F. 2005. Hvad skete med den dødes sjæl? Sjælsforestillinger i Bronzealderen.<br />
In: <strong>Goldhahn</strong>, J. (ed.). Mellan sten och järn. Rapport från det 9:e nordiska bronsålderssymposiet,<br />
Göteborg 2003-10-09/12. Gotarc Serie C. Arkeologiska Skrifter No 59, pp. 263–<br />
278. Göteborg.<br />
Kaul, F. 2007. Sotetorp – endnu engang. Adoranten 2007, pp. 51–75.<br />
Kristiansen, K. & Larsson, Th. B. 2005. The rise of Bronze Age societies. Travels, transmission<br />
and transformations. Cambridge.<br />
Kristiansen, K. 1998. Europe before history. Cambridge.<br />
Lagerås, P. 2000. Gravgåvor från växtriket. Pollen-analytiska belägg från en senneolitisk<br />
hällkista i Hamneda. In: Lagerås, P. (ed.). Arkeologi och paleoekologi i sydvästra Småland.<br />
Tio artiklar från Hamnedaprojektet. Riksantikvarieämbetet, pp. 65–83. Stockholm.<br />
Larsson, L. 1993. Relationer till ett röse – några aspekter på Kiviksgraven. In: Larsson,<br />
Lars (red.). Bronsålderns gravhögar. University of Lund Institute of Archaeology,<br />
Report Series No 48, pp. 135–149. Lund.<br />
L<strong>om</strong>borg, E. 1966. Troldmands tasken. Skalk 1966 (5), pp. 3–8.<br />
L<strong>om</strong>borg, E. 1981. Et tøjstykke fra Hvidegårdsfundet – en hilsen fra Christian Jürgensen<br />
Th<strong>om</strong>sen. I: Egevang, R. (ed.). Det skabende menneske. Kulturhistoriske skitser<br />
tilegnet P. V. Glob. Nationalmuseet, pp. 64–84. København.<br />
Malinowski, B. 1922. The Argonauts of the Western Pacific. New York.<br />
Munn, N. D. 1986. The fame of Gawa. A symbolic study of value transformation in a Massim<br />
(Papua New Guinea) society. Cambridge.<br />
Nordström, N. 2007. De odödliga – förhistoriska individer i vetenskap och media. Lund.<br />
Oestigaard, T. & <strong>Goldhahn</strong>, J. 2006. Fr<strong>om</strong> the dead to the living – death as transactions<br />
and re-negotiations. Norwegian Archaeological Review Vol 39 (1), pp. 27–48.<br />
Oestigaard, T. 2004. Death and life-giving waters – cremation, caste and cosmogony in Karmic<br />
traditions. Bergen.<br />
Otto, T., Thrane, H. & Vandkilde, H. (eds.) 2006. Warfare and society: archaeological and<br />
social anthropological perspectives. Aarhus.<br />
Piggott, S. 1938. The Early Bronze Age in Wessex. Proceedings of the Prehistoric Society<br />
Vol 4, pp. 52–106.<br />
On the Threshold 107
Ragnesten, U. 2005. En rösemiljö i Arendal på Hisingen i Göteborg – ett k<strong>om</strong>plext<br />
rituellt <strong>om</strong>råde. In: <strong>Goldhahn</strong>, J. (red.). Mellan sten och järn. Rapport från det 9:e nordiska<br />
bronsålderssymposiet, Göteborg 2003-10-09/12. Gotarc Serie C. Arkeologiska Skrifter No<br />
59, pp. 353–383. Göteborg.<br />
Randsborg, K. 1986. A Bronze Age grave on Funen containing a metal worker’s<br />
tools. Acta Archaeologica 55, pp. 185–189.<br />
Randsborg, K. 1993. Kivik. Archaeology and iconography. Acta Archaeologica No 64 (1).<br />
Munksgaard.<br />
Schnittger, B. 1912. En trolldosa från vikingatiden. Ett bidrag till känned<strong>om</strong> <strong>om</strong> ormens<br />
betydelse in<strong>om</strong> folkmedicinen. Fataburen 1912, pp. 98–109.<br />
Shell, C. A 2000. Metalworker or shaman. Early Bronze Age Upton Lovell G2a burial.<br />
Antiquity Vol 74, pp. 271–272.<br />
Skogstrand, L. 2006. I krig og evighet? Kjønnsideologiske forestillinger i yngre bronsealder og<br />
elder førr<strong>om</strong>ersk jernalder belyst gjenn<strong>om</strong> graver og helleristninger i Østfold. Oslo.<br />
Strathern, M. 1988. The gender of the gift. Berkley.<br />
Tagesson, G. 2007. Kroppen s<strong>om</strong> materiell kultur. Gravar och människor i Linköping<br />
under 16-1700-talen. In: Ersgård, L. (ed). Modernitet och arkeologi. Artiklar från<br />
VIII Nordic Tag i Lund 2005. Riksantikvarieämbetet, pp. 53–74. Stockholm.<br />
Th<strong>om</strong>as, J. 2004. Archaeology and modernity. London.<br />
Th<strong>om</strong>sen, T. 1929. Egekistefundet fra Egtved, fra den Ældre Bronzealder. København<br />
Treherne, P. 1995. The warrior’s beauty – the masculine body and self-identity in<br />
Bronze-Age Europe. Journal of European Archaeology Vol. 3 (1), pp. 105–144.<br />
Vandkilde, H. 2003. C<strong>om</strong>memorative tales: archaeological responses to modern<br />
myth, politics, and war. World Archaeology 35(1), pp. 126–144.<br />
Weiner, A. B. 1992. Inalienable possessions. The paradox of keeping-while-giving. Berkeley.<br />
Öijer, B. K. 1979. Spelarens sten. Stockholm.<br />
Öijer, B. K. 2008. Svart s<strong>om</strong> silver. Stockholm.<br />
Østigård, T. 2007. Transformatøren – ildens mester i jernalderen. Gotarc Serie C. Arkeologiska<br />
Skrifter No 65. Göteborg.<br />
108<br />
Döda <strong>personers</strong> <strong>sällskap</strong>