Schweizaren Lukas Bärfuss räknas till en av den ... - Dramaten
Schweizaren Lukas Bärfuss räknas till en av den ... - Dramaten Schweizaren Lukas Bärfuss räknas till en av den ... - Dramaten
Schweizaren Lukas Bärfuss räknas till en av den samtida tyskspråkiga dramatikens största namn. Han föddes 1971 i Thun nära huvudstaden Bern. Sedan 1997 bor och arbetar han som författare och dramatiker i Zürich. Sina första pjäser skrev han för den fria teatergruppen 400asa, som han grundande tillsammans med regissören Samuel Schwarz, bl. a. en nyversion av Kung Oedipus och Medeää – 214 Bildbeschreibungen (en scenisk version av Lars von Triers Medea-film). Dessa uppmärksammades och bjöds in till gästspel. Därefter följde beställningsverk av olika teatrar i Tyskland och i Schweiz, b l. a. Klaus och Ediths resa till jordens mittpunkt (Schauspielhaus Bochum) och Meienbergs död (Theater Basel). Det stora genombrottet kom med Våra föräldrars sexuella neuroser (2003), som spelats i XX länder (i Sverige av Riksteatern i regi av Melanie Mederlind). Samma år blev han av tidningen Theater Heute utsedd till Årets lovande nykomling. 2005 hade Bussen premiär på Thalia Theater i Hamburg och valdes till årets pjäs på Mülheimer Theatertage (2007 gick den på Elverket i regi av Michaela Granit) och författaren korades till Årets dramatiker av Theater Heute. Bland hans senaste pjäser märks Provet (2007), Amygdala – fullständiga fragment av en ofullständig stad (2008) och Olja (2009). Han har också skrivit prosa, bl. a. romanen Hundra dagar om en schweizisk biståndsarbetares upplevelse av folkmorden i Rwanda. Intervjun gjordes den 2 och 3 september 2009 i Zürich. Vårt samtal ägde rum på flera olika platser. Första träffen skedde på kvällen i baren på Schiffbau, den imponerande annexscenen till Schauspielhaus Zürich. Därefter middag på en närliggande restaurang. Dag två begav vi oss med kabinlift upp på Felsenegg, en bergstopp med underbar utsikt över staden och sjön, för en planerad vandringstur. Efter en knapp halvtimme överraskades vi av ett regnoväder och fick söka skydd under ett hustak där större delen av samtalet fick äga rum. Som den perfekte vandringsguiden trollade dramatikern ur sin ryggsäck fram cervelat (picknickkorv), bröd och senap samt hasselnötschoklad som vi åt medan vinden tjöt. Dagen, och samtalet, avslutades senare på ett kafé i Teaterhögskolans lokaler i en före detta militärförläggning från 1850-talet.
- Page 2 and 3: Minns du när du bestämde dig för
- Page 4 and 5: Läste du dom? De fanns till hands.
- Page 6 and 7: Hos många schweiziska dramatiker k
- Page 8 and 9: ”Hon slår av hans huvud”. Det
- Page 10 and 11: specifika kväll. Förstår du? Man
- Page 12 and 13: Det finns olika faser i den process
- Page 14 and 15: märker hur plottrig pjäsen är oc
- Page 16 and 17: På senare år har man gjort radika
- Page 18 and 19: finns helt enkelt ingen kontinuitet
- Page 20 and 21: Du har sagt att du kände dig avsku
- Page 22 and 23: Och ni blev ju framgångsrika väld
- Page 24 and 25: Den största skillnaden ligger i at
- Page 26 and 27: Kan inte ett misslyckade också var
- Page 28: Det kommer från Lars von Triers Me
<strong>Schweizar<strong>en</strong></strong> <strong>Lukas</strong> <strong>Bärfuss</strong> <strong>räknas</strong> <strong>till</strong> <strong>en</strong> <strong>av</strong> d<strong>en</strong> samtida tyskspråkiga dramatik<strong>en</strong>s<br />
största namn.<br />
Han föddes 1971 i Thun nära huvudstad<strong>en</strong> Bern. Sedan 1997 bor och arbetar han som<br />
författare och dramatiker i Zürich. Sina första pjäser skrev han för d<strong>en</strong> fria<br />
teatergrupp<strong>en</strong> 400asa, som han grundande <strong>till</strong>sammans med regissör<strong>en</strong> Samuel<br />
Schwarz, bl. a. <strong>en</strong> nyversion <strong>av</strong> Kung Oedipus och Medeää – 214 Bildbeschreibung<strong>en</strong> (<strong>en</strong><br />
sc<strong>en</strong>isk version <strong>av</strong> Lars von Triers Medea-film). Dessa uppmärksammades och bjöds in<br />
<strong>till</strong> gästspel. Därefter följde beställningsverk <strong>av</strong> olika teatrar i Tyskland och i Schweiz,<br />
b l. a. Klaus och Ediths resa <strong>till</strong> jord<strong>en</strong>s mittpunkt (Schauspielhaus Bochum) och<br />
Mei<strong>en</strong>bergs död (Theater Basel).<br />
Det stora g<strong>en</strong>ombrottet kom med Våra föräldrars sexuella neuroser (2003), som spelats i<br />
XX länder (i Sverige <strong>av</strong> Riksteatern i regi <strong>av</strong> Melanie Mederlind). Samma år blev han <strong>av</strong><br />
tidning<strong>en</strong> Theater Heute utsedd <strong>till</strong> Årets lovande nykomling. 2005 hade Buss<strong>en</strong> premiär<br />
på Thalia Theater i Hamburg och valdes <strong>till</strong> årets pjäs på Mülheimer Theatertage (2007<br />
gick d<strong>en</strong> på Elverket i regi <strong>av</strong> Michaela Granit) och författar<strong>en</strong> korades <strong>till</strong> Årets<br />
dramatiker <strong>av</strong> Theater Heute.<br />
Bland hans s<strong>en</strong>aste pjäser märks Provet (2007), Amygdala – fullständiga fragm<strong>en</strong>t <strong>av</strong> <strong>en</strong><br />
ofullständig stad (2008) och Olja (2009).<br />
Han har också skrivit prosa, bl. a. roman<strong>en</strong> Hundra dagar om <strong>en</strong> schweizisk<br />
biståndsarbetares upplevelse <strong>av</strong> folkmord<strong>en</strong> i Rwanda.<br />
Intervjun gjordes d<strong>en</strong> 2 och 3 september 2009 i Zürich. Vårt samtal ägde rum på flera<br />
olika platser. Första träff<strong>en</strong> skedde på kväll<strong>en</strong> i bar<strong>en</strong> på Schiffbau, d<strong>en</strong> imponerande<br />
annexsc<strong>en</strong><strong>en</strong> <strong>till</strong> Schauspielhaus Zürich. Därefter middag på <strong>en</strong> närliggande restaurang.<br />
Dag två beg<strong>av</strong> vi oss med kabinlift upp på Fels<strong>en</strong>egg, <strong>en</strong> bergstopp med underbar<br />
utsikt över stad<strong>en</strong> och sjön, för <strong>en</strong> planerad vandringstur. Efter <strong>en</strong> knapp halvtimme<br />
överraskades vi <strong>av</strong> ett regnoväder och fick söka skydd under ett hustak där större del<strong>en</strong><br />
<strong>av</strong> samtalet fick äga rum. Som d<strong>en</strong> perfekte vandringsguid<strong>en</strong> trollade dramatikern ur sin<br />
ryggsäck fram cervelat (picknickkorv), bröd och s<strong>en</strong>ap samt hasselnötschoklad som vi åt<br />
medan vind<strong>en</strong> tjöt.<br />
Dag<strong>en</strong>, och samtalet, <strong>av</strong>slutades s<strong>en</strong>are på ett kafé i Teaterhögskolans lokaler i <strong>en</strong> före<br />
detta militärförläggning från 1850-talet.
Minns du när du bestämde dig för att bli dramatiker?<br />
Jag minns inte precis datumet, m<strong>en</strong> det var <strong>en</strong> dag kring årsskiftet 1995/96. Det var<br />
dag<strong>en</strong> då jag bestämde mig för att säga upp mig från mitt jobb på <strong>en</strong> bokhandel och i<br />
fortsättning<strong>en</strong> kalla mig författare.<br />
Hade du redan skrivit någonting då?<br />
Nej, knappt någonting alls. Jag snodde ett trick <strong>av</strong> Friedrich Dürr<strong>en</strong>matt. Han hade som<br />
ung sagt <strong>till</strong> alla att han var författare. Och <strong>en</strong> sådan sak har två effekter. Dels ökar<br />
press<strong>en</strong> på dig att infria ditt påstå<strong>en</strong>de. Och dels så börjar folk i din omgivning att tänka<br />
på dig som författare. Det gäller att påstå det <strong>till</strong>räckligt länge bara. Och det gjorde jag.<br />
Jag promotade mig själv på olika läsningar, anting<strong>en</strong> hemma hos mig eller hos vänner.<br />
Och jag hade <strong>en</strong> regel att aldrig läsa samma text två gånger. På så sätt höll jag <strong>en</strong> hög<br />
produktivitet. Vi samlade alltid in p<strong>en</strong>gar och jag kunde få gratismiddagar. Jag höll mig<br />
flytande. Det gick ganska bra i ett eller två år. Och i början publicerade jag små texter i<br />
tidningarna. Särskilt när det var kristna högtider på gång, påsk och jul och pingst, så<br />
behövde de något lite lagom högtr<strong>av</strong>ande och litterärt.<br />
Då var alltså dina första skrivförsök prosa?<br />
Enbart. Fast eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> började det med kärleksbrev. Det var d<strong>en</strong> första form<strong>en</strong> som jag<br />
tränade mig i. Jag hade lärt känna <strong>en</strong> kvinna som var min musa. Jag skrev tre brev om<br />
dag<strong>en</strong> <strong>till</strong> h<strong>en</strong>ne i tio års tid. Hon var min mottagare. Inte bara för kärleksförklaringar.<br />
Allt möjligt.<br />
Hur gammal var du när du började med det?<br />
Nitton.<br />
Rätt ålder för någonting sådant.
Perfekt ålder. Och jag g<strong>en</strong>omdrev det med ett visst mått <strong>av</strong> fr<strong>en</strong>esi kan man säga … tre<br />
om dag<strong>en</strong> … Jag hade <strong>en</strong> ganska vild ungdomstid.<br />
Var böcker något som intresserade dig som barn?<br />
Jag minns att jag var väldigt intresserad <strong>av</strong> lyrik när jag var tolv, tretton år. Jag hade <strong>en</strong><br />
lärare i sjuan som g<strong>av</strong> mig dikter <strong>av</strong> Rilke och Heine och Ingeborg Bachmann. Det var<br />
fantastiskt. Och innan dess … En absolut c<strong>en</strong>tral läsupplevelse var ett uppslagsverk för<br />
barn … Det här var när jag växte upp i Thun. En dag var jag ute och gick med min hund<br />
och så kom vi förbi ett flyttlass. En äldre man hade dött och de tömde läg<strong>en</strong>het<strong>en</strong>. En<br />
man kom fram och frågade om jag ville ha ett gäng barnböcker. Jag följde med upp och<br />
där stod det två bananlådor med d<strong>en</strong> kompletta utgåvan <strong>av</strong> Wiss<strong>en</strong> (Vetande) i trettio<br />
band. Och d<strong>en</strong> rymde liksom allt - B<strong>en</strong>jamin Franklins liv, 1700-talets bordsskick, flora<br />
och fauna i Nya Guinea, allt, allt, allt. Och alla bilder var tecknade. Inga fotografier. De<br />
måste ha haft <strong>en</strong> anställd illustratör som ritade leguaner och viktorianska korsetter och<br />
flygplansmotorer … Och det där var helt magiskt för mig, eftersom jag kommer från ett<br />
föga intellektuellt hem. I vår bokhylla stod fem olika biblar, ett familjelexikon i tre band<br />
och S<strong>till</strong>a flyter Don <strong>av</strong> Michail Sjolochov, som ing<strong>en</strong> läste. Det var ungefär det.<br />
De fem biblarna … var dina föräldrar tro<strong>en</strong>de?<br />
(paus) Nja … alltså min mamma är väldigt tro<strong>en</strong>de, m<strong>en</strong> hon hatar kyrkan. Och det är<br />
eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> d<strong>en</strong> gängse uppfattning<strong>en</strong> där jag kommer ifrån. Det finns så många olika<br />
trosuppfattningar att man brukar säga att varje hus är sin eg<strong>en</strong> kyrka. Alla hade sin eg<strong>en</strong><br />
tro. M<strong>en</strong> d<strong>en</strong> gem<strong>en</strong>samma länk<strong>en</strong> var att statskyrkan är d<strong>en</strong> stora fi<strong>en</strong>d<strong>en</strong>. Stämning<strong>en</strong><br />
präglades starkt <strong>av</strong> att man skulle hävda sin individuella tro g<strong>en</strong>temot d<strong>en</strong> statligt<br />
organiserade kyrkan. Om någon sekt som Jehovas Vittne eller mormonerna knackade<br />
dörr så var det helt ok. M<strong>en</strong> om präst<strong>en</strong> kom på besök så kastade min mamma ut honom<br />
med huvudet före. Ett tidigt läsminne var Mormons bok och berättels<strong>en</strong> om hur Joseph<br />
Smith får sin upp<strong>en</strong>barelse <strong>av</strong> ängeln Mormoni uppe på berget … eller Jehovas barnbibel<br />
med dessa <strong>en</strong>orma solnedgångar och änglar som ser ut som fotomodeller. Jag präglades<br />
tidigt <strong>av</strong> det gamla testam<strong>en</strong>tet. Vi hade också Gideons bibel och Zwinglibibeln och d<strong>en</strong><br />
lutherska bibeln och …
Läste du dom?<br />
De fanns <strong>till</strong> hands.<br />
Upplevde du det som ’på riktigt’ eller mer som bra historier?<br />
Alltså, jag hade och har ing<strong>en</strong> religiös längtan. Anting<strong>en</strong> har man det eller inte.<br />
Upphävandet <strong>av</strong> alla inkonsekv<strong>en</strong>ser är för mig ett skräcksc<strong>en</strong>ario snarare än<br />
himmelriket. Det kände jag redan som barn. M<strong>en</strong> historierna fascinerade mig.<br />
Ja, och s<strong>en</strong>are läste jag <strong>en</strong> bok <strong>av</strong> d<strong>en</strong> polska skådespelerskan Marta Rudzka, som blev<br />
deporterad <strong>till</strong> ett stalinistiskt arbetsläger i Wortuka. Jag läste d<strong>en</strong> nog alldeles för tidigt,<br />
jag var tio eller nått. Och det <strong>en</strong>da de hade att äta där var tydlig<strong>en</strong> torkade aprikoser.<br />
Sedan dess älskar jag torkade aprikoser. Varje gång jag äter torkade aprikoser så<br />
hamnar jag i d<strong>en</strong> bok<strong>en</strong>. Det är <strong>en</strong> hemsk bok. Mycket elände och tragik. Annars … jag<br />
har ju <strong>en</strong> väldigt bristfällig utbildning. Jag har bara grundskolan. Ing<strong>en</strong> högre utbildning.<br />
Inte gymnasium heller?<br />
Nej, jag gick ett halvår på <strong>en</strong> grundläggande lärarutbildning. Jag minns ärligt talat inte<br />
hur jag kom in där. M<strong>en</strong> utkastad blev jag i alla fall. Och efter det hankade jag mig fram<br />
som byggarbetare, trädgårdsmästare, körde gaffeltruck, och hade eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> ing<strong>en</strong> aning<br />
om vad jag skulle göra med livet. Som tjugoåring gjorde jag min militärtjänstgöring. Och<br />
s<strong>en</strong>are hade jag tur<strong>en</strong> att hamna på <strong>en</strong> stor bokhandel som lärling där jag sålde<br />
serietidningar. Det tyckte jag väldigt mycket om. Det gjorde jag i ca tre år och läste alla<br />
serieböcker som fanns.<br />
Är du <strong>en</strong> seri<strong>en</strong>örd?<br />
Idag läser jag i och för sig sällan serier, m<strong>en</strong> på d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong> slukade jag allt. Det går ju så<br />
fort. På <strong>en</strong> eftermiddag hinner man läsa tre böcker. Jag hann läsa ut hela inv<strong>en</strong>tariet på<br />
d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong> jag jobbade där.
Det där är ju intressant. För när man tittar på struktur<strong>en</strong> i vissa <strong>av</strong> dina pjäser, t ex. Buss<strong>en</strong><br />
eller Olja, så finns det ibland sc<strong>en</strong>er som slutar tvärt där brottet markeras med några<br />
punkter och sedan går det igång ig<strong>en</strong>. Man har känslan <strong>av</strong> det uppstått ett klipp, eller att<br />
man gått in i nästa bildruta så att säga.<br />
Jo, det finns säkert <strong>en</strong> analogi i det. Det sekv<strong>en</strong>siella berättandet är ju väldigt påtagligt i<br />
<strong>en</strong> pjäs. Jag m<strong>en</strong>ar, man kan ju fylla ig<strong>en</strong> alla luckor med sc<strong>en</strong>anvisningar om man vill.<br />
M<strong>en</strong> det tycker jag är ointressant. En pjästext är ju ing<strong>en</strong>ting annat än <strong>en</strong><br />
vägbeskrivning. D<strong>en</strong> är visserlig<strong>en</strong> ofullständig, m<strong>en</strong> väldigt exakt just på de ställ<strong>en</strong> där<br />
d<strong>en</strong> gör ett nedslag. Man ser att huset finns där, m<strong>en</strong> man vet inte hur huset ser ut. Det<br />
är regissör<strong>en</strong> och skådespelarna och sc<strong>en</strong>ografin som måste göra något konkret <strong>av</strong><br />
d<strong>en</strong>na abstraktion. Och dessa punkter som du nämnde är också <strong>en</strong> vädjan från min sida:<br />
gör något konkret <strong>av</strong> mina abstraktioner på sc<strong>en</strong>. Fyll i själva. En pjäs är ju aldrig<br />
komplett.<br />
De flesta beställningar får du <strong>av</strong> tyska teatrar. M<strong>en</strong> du bor ändå kvar i Zürich. Varför?<br />
Det har dels geografiska, dels ekonomiska orsaker. Jag började skriva i Biel, <strong>en</strong> lit<strong>en</strong> stad<br />
i Juraområdet. På d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong> kunde man bo och leva väldigt billigt där. Sedan fick jag ett<br />
arbetsstip<strong>en</strong>dium i Lang<strong>en</strong>thal, som ligger i d<strong>en</strong> djupaste provins<strong>en</strong>. Där skrev jag min<br />
första pjäs. Och i Zürich kunde man söka kulturp<strong>en</strong>gar <strong>till</strong> konstnärlig verksamhet. Och<br />
redan i början gästspelade vi mycket - i Wi<strong>en</strong>, Berlin och Hamburg. Så jag reste ju <strong>en</strong> del<br />
m<strong>en</strong> stannade kvar i Zürich pga. <strong>av</strong> p<strong>en</strong>garna. Dessutom arbetade min flickvän och<br />
nuvarande fru här. Och att bo i t ex. Berlin, som några <strong>av</strong> mina kollegor gör, är ing<strong>en</strong> idé.<br />
Där förblir man fattig.<br />
Är Schweiz viktig för din id<strong>en</strong>titet som författare? Eller skulle du kunna skriva o<strong>av</strong>sett var<br />
du befinner dig?<br />
Jag är <strong>en</strong> tyskspråkig författare. Det tyska språket är viktigt. Jag känner mig inte som <strong>en</strong><br />
schweizisk författare. M<strong>en</strong> r<strong>en</strong>t förvärvsmässigt så har jag ju två marknader. Mina tyska<br />
kollegor placeras automatiskt i d<strong>en</strong> tyska marknad<strong>en</strong> medan jag har både d<strong>en</strong> tyska och<br />
dessutom d<strong>en</strong> schweiziska marknad<strong>en</strong>. Och det är <strong>en</strong> väs<strong>en</strong>tlig skillnad.
Hos många schweiziska dramatiker känner man att det dialektala är viktigt. Hos dig är<br />
det inte alls lika tydligt.<br />
Det schweiziska idiomet i mina texter ligger nog inbäddat på ett mer grundläggande sätt.<br />
Möjlig<strong>en</strong> för att jag har <strong>en</strong> viss hämning eller skeptisk inställning <strong>till</strong> språk. Jag<br />
översätter ständigt från språket jag tänker <strong>till</strong> det språk jag skriver på.<br />
Hur ser d<strong>en</strong> process<strong>en</strong> ut?<br />
När jag tänker på det som jag skriver, då tänker jag på högtyska. Mina alldagliga<br />
funderingar däremot föregår på Bernerdialekt. Jag svär alltid på Bernertyska. Det är<br />
liksom mitt primära idiom. Och just att jag måste ta ett kliv mot ett sorts främmande<br />
språk gör att jag har <strong>en</strong> viss distans <strong>till</strong> det. Jag är medvet<strong>en</strong> om språkets konstgjordhet.<br />
Ditt teaterspråk kännetecknas <strong>av</strong> <strong>en</strong> grovkornig komik som man inte hittar lika ofta hos<br />
författare med ett högtyskt idiom. I dina pjäser finns <strong>en</strong> ostädad rytm som kanske också<br />
återfinns i sydtyskan och i Österrike. Är det något du är medvet<strong>en</strong> om?<br />
Jo, visst är det så. M<strong>en</strong> det beror också på <strong>en</strong> speciell form <strong>av</strong> teatergem<strong>en</strong>skap i d<strong>en</strong><br />
del<strong>en</strong> <strong>av</strong> landet som jag kommer ifrån. Där fanns det ing<strong>en</strong> stadsteater som spelade<br />
världsdramatik<strong>en</strong>. Det fanns <strong>en</strong> lokal sc<strong>en</strong> dit tredje sortering<strong>en</strong>s turnéskådespelare<br />
kom med sina skituppsättningar. Dit gick man <strong>en</strong> gång och aldrig mer. Däremot fanns<br />
det ett vitalt amatörteaterliv. Halva min släkt spelade amatörteater - extremt primitiva,<br />
välfungerande folklustspel. Min farfar hade alltid <strong>en</strong> paradroll som girigbuk<strong>en</strong>. Det var<br />
de lokala joddlarförbund<strong>en</strong> som höll i verksamhet<strong>en</strong>. Det fanns alltid tre<br />
under<strong>av</strong>delningar: de som sjunger, de som dansar i folkdräkt och de som spelar teater.<br />
Och så arrangerade man regelbundet underhållningskvällar på pub<strong>en</strong> där det söps och<br />
sjöngs. Och som <strong>av</strong>slutning visades pjäs<strong>en</strong>. Och d<strong>en</strong> form<strong>en</strong> <strong>av</strong> burlesk är jag uppvux<strong>en</strong><br />
med.<br />
När upplevde du s.k. seriös teater för första gång<strong>en</strong>?
Jag var över 20 innan jag överhuvudtaget såg någonting som kallas konstteater. Fast <strong>av</strong><br />
någon anledning kände jag <strong>till</strong> och läste Shakespeare. Och det är fortfarande som ett<br />
r<strong>en</strong>ingsbad att läsa honom. Han är aldrig för fin för d<strong>en</strong> absolut fånigaste buskishumorn.<br />
Jag intresserar mig för det dubbla i teaterns primitivism - dels i det ursprungliga m<strong>en</strong><br />
också i det löjliga.<br />
Du har sagt att teater är <strong>en</strong> institution för samhällets asociala begär. Är det ett motto för<br />
dig som dramatiker?<br />
Det är <strong>en</strong> parafras på någonting som Ödön von Horváth talade om. Teater är ju i grund<strong>en</strong><br />
någonting väldigt tvivelaktigt. Var det inte Beckett som sa att det inte finns någonting<br />
mer komiskt än andra människors lidande?<br />
Jo, i Slutspel.<br />
Precis. Och att bara se på utan att göra någonting är ännu roligare. Och att skriva sådant<br />
är ju ganska tvivelaktigt. Man arrangerar och drar i trådarna. Jag fascineras <strong>av</strong> <strong>av</strong>arterna,<br />
inte <strong>av</strong> det ädla och sköna.<br />
För dig kännetecknas teatern, d<strong>en</strong>na primitiva konst, <strong>av</strong> strama ramar som besitter <strong>en</strong><br />
väldigt begränsad ars<strong>en</strong>al <strong>av</strong> möjligheter. Vad är fördelarna med att berätta <strong>en</strong> historia<br />
med dessa begränsningar?<br />
I grund och bott<strong>en</strong> arbetar alla konstarter med sina självpåtagna begränsningar. Jag<br />
skriver ju inte <strong>en</strong> prosatext där det vid ett <strong>till</strong>fälle förekommer <strong>en</strong> taklagsfest och tänker:<br />
det där var jobbigt att beskriva, jag ritar det istället. Eller att jag bifogar <strong>en</strong> cd där jag<br />
talar in vad som händer. Man begränsar sig hela tid<strong>en</strong>. Och begränsning<strong>en</strong> på teatern,<br />
trots att d<strong>en</strong> innehåller så många olika konstarter, har helt <strong>en</strong>kelt med rummet att göra.<br />
Rummet och tid<strong>en</strong>. Rummet är alltid närvarande. En prosatext är inte här. D<strong>en</strong> kan i <strong>en</strong>a<br />
stycket utspela sig i köket och i nästa stycke på Mars. Vi har inget problem att göra d<strong>en</strong><br />
resan. På teatern är det inte så. Man befinner sig alltid, alltid på sc<strong>en</strong><strong>en</strong>. Och man<br />
befinner sig alltid där vid <strong>en</strong> viss tidpunkt. Det finns d<strong>en</strong> klassiska sc<strong>en</strong>anvisning<strong>en</strong>:
”Hon slår <strong>av</strong> hans huvud”. Det är lätt att skriva. M<strong>en</strong> på sc<strong>en</strong> blir det ett jättelikt problem.<br />
Hur isc<strong>en</strong>sätter man det? Det går förstås, m<strong>en</strong> det kräver mycket.<br />
Kan du ge ett exempel på att rummet alltid är närvarande?<br />
En stor upplevelse nylig<strong>en</strong> var Tjechovs Tre systrar på Münchner Kammerspiele i regi <strong>av</strong><br />
Andreas Krieg<strong>en</strong>burg. En otroligt elaborerad, konstnärligt gestaltad upplevelse med<br />
masker och dockor och alla möjliga underbart g<strong>en</strong>omförda idéer. M<strong>en</strong> bredvid mig satt<br />
det <strong>en</strong> kvinna som precis innan måste ha tryckt i sig ett vitlöksbröd. Och d<strong>en</strong> doft<strong>en</strong> blir<br />
ju helt likvärdig med föreställning<strong>en</strong> på sc<strong>en</strong>. Alla dessa timmar och månader och år,<br />
århundrad<strong>en</strong> <strong>till</strong> och med, <strong>av</strong> stöt och nöt och tolkningstradition <strong>av</strong> d<strong>en</strong>na vackra text<br />
har plötsligt precis samma värde som d<strong>en</strong> här femtioåriga kärring<strong>en</strong>s vitlöksstank. Det<br />
är det jag m<strong>en</strong>ar med att alltid vara utsatt för rummet och tid<strong>en</strong>s begränsningar. M<strong>en</strong> det<br />
är också <strong>en</strong> styrka. I teatern behöver vi ju faktiskt ing<strong>en</strong> koher<strong>en</strong>s. När <strong>en</strong> figur i första<br />
akt<strong>en</strong> säger att hon älskar choklad och i nästa påstår att hon hatar choklad, då<br />
accepterar vi det som <strong>en</strong> del <strong>av</strong> d<strong>en</strong> här figur<strong>en</strong>s rikedom. För att det finns <strong>en</strong><br />
skådespelare som inom sig knyter samman dessa två ytterligheter. Det finns inte i<br />
prosan. I prosan måste man alltid skapa <strong>en</strong> sträcka mellan Jag älskar och Jag hatar.<br />
Samtidigt finns det någonting väldigt påtagligt i teatern. Det finns bara <strong>en</strong> tid. Det sker<br />
här och nu.<br />
Du m<strong>en</strong>ar då d<strong>en</strong> faktiska tid som publik<strong>en</strong> sitter i salong<strong>en</strong> och skådepelarna står på<br />
sc<strong>en</strong>?<br />
Precis. Man kan ju inte bläddra på teatern. Det är dramatikerns stora utmaning. Om jag<br />
läser Anna Kar<strong>en</strong>ina så läser jag tio sidor i timm<strong>en</strong>. Du kanske läser trettio sidor i<br />
timm<strong>en</strong>. Samma bok. M<strong>en</strong> på teatern sitter du och jag i var sin stol och har precis samma<br />
tempo. Du tänker: ah, det där har jag redan fattat, kom ig<strong>en</strong> <strong>Lukas</strong>, snabba på! Och jag<br />
tänker: oj det där har jag inte riktigt fått kläm på än, kan vi ta det ig<strong>en</strong>? M<strong>en</strong> det går inte.<br />
Vi har <strong>en</strong> tid och ett rum gem<strong>en</strong>samt. Det är det som jag som dramatiker har att kämpa<br />
med. Därför är mina pjäser på sätt och vis alltid <strong>en</strong> uppgörelse med teaterns<br />
förutsättningar. På det sättet är jag Wittg<strong>en</strong>steinian. ”Värld<strong>en</strong> är allt som är fallet”.<br />
Teatern är allt som är fallet. I teatern jobbar jag med fakta, inte med påstå<strong>en</strong>d<strong>en</strong>. I
Buss<strong>en</strong> är det första faktumet att buss<strong>en</strong> inte är på väg <strong>till</strong> Czesochowa. Så är det. Det är<br />
inte tolkningsbart. Det kan ing<strong>en</strong> argum<strong>en</strong>tera emot. Varför inte? Därför att det inte<br />
finns någon buss. Det gör det väl? Nej. Vi är på teatern. D<strong>en</strong> som påstår någonting annat<br />
kan man inte diskutera med. Det är ett faktum. Steg två skulle i så fall vara att man säger:<br />
sluta larva dig. Du vet precis var vi befinner oss. Var befinner vi oss då? Ja, se dig<br />
omkring. Vad ser det ut som?<br />
Busschaufför<strong>en</strong> Herrman påstår ju aldrig var vi befinner oss.<br />
Nej precis. Han säger: Var är vi? Vi får väl se efter. Och utifrån det faktumet föds nästa<br />
spelsituation. Jag vill gärna att dessa fakta <strong>av</strong>lösa varandra. Och att åskådar<strong>en</strong> inte ska<br />
behöva fråga sig hur vida man tror på detta påstå<strong>en</strong>de eller inte. I Våra föräldrars<br />
sexuella neuroser är det också så. Fast där har det med språket att göra, imitation<strong>en</strong> <strong>av</strong><br />
språket. Hur Dora handskas med språket. Det hon gör är att använda korrekta fraser i fel<br />
sammanhang.<br />
Hon använder sig <strong>av</strong> ett främmande språk, dvs. h<strong>en</strong>nes föräldrars språk, som inte <strong>till</strong>hör<br />
h<strong>en</strong>ne.<br />
Och det är äv<strong>en</strong> skådespelar<strong>en</strong>s situation. Det vill säga, skådespelarna befinner sig i<br />
samma situation som Dora. Att de använder sig <strong>av</strong> ett språk som inte är deras eget, m<strong>en</strong><br />
låtsas som om det är det.<br />
Där kommer ju din språkskepsis tydligt fram.<br />
Det sägs att vi talar vårt modersmål. Vi talar med våra mödrars språk. Inte vårt eget<br />
språk. Om vi skulle tala med vårt eget språk så skulle vi inte förstå varandra. Vi talar ett<br />
språk som bygger på konv<strong>en</strong>tioner som vi inte bestämmer över. Och alla känner ju att<br />
det finns <strong>en</strong> differ<strong>en</strong>s mellan det vi vill uttrycka och det som vi lyckas uttrycka. Det går<br />
aldrig ihop. En stor del <strong>av</strong> vad vi säger består <strong>av</strong> citat från främmande texter. Precis som<br />
med skådespelare. Det är för mig teaterns dubbla paradox. Skådespelarna repeterar i<br />
många veckor för att ge intryck <strong>av</strong> att de varje kväll levererar <strong>en</strong> främmande text för<br />
första gång<strong>en</strong>. Och det stämmer ju. De levererar d<strong>en</strong>na text för första gång<strong>en</strong> just d<strong>en</strong>na
specifika kväll. Förstår du? Man jobbar med att dölja någonting som inte behöver döljas<br />
för att det i själva verket är d<strong>en</strong> faktiska situation<strong>en</strong>. Där har du paradox<strong>en</strong>. Och det har<br />
alltid fascinerat mig. Hur handskas teatern med d<strong>en</strong>na situation? Olja börjar också med<br />
att Eva varseblir någonting som faktiskt finns där. Och hur vi som publik bevittnar ett<br />
lidande, någonting som inte är ok, m<strong>en</strong> som vi inte gör någonting åt. Och det stämmer ju<br />
över<strong>en</strong>s med problemet om olja och vårt dagliga liv.<br />
Det är ju någonting som står i dialektisk kontrast <strong>till</strong> uppfattning<strong>en</strong> om att skapa ett fiktivt<br />
universum, där roll och skådepelare, med hjälp <strong>av</strong> någon alkemi, smälter samman så att<br />
man påstår sig vara, eller snare påstår för publik<strong>en</strong>, att man t ex. är kung Lear eller<br />
Herrman eller Erika. Det du talar för är ett slags dubbelfokusering på både roll och aktör.<br />
Missuppfattning<strong>en</strong> i d<strong>en</strong> hållning du beskriver är inte om skådespelar<strong>en</strong> kan smälta<br />
samman med sin roll eller inte. Det kan han. Absolut. M<strong>en</strong> sak<strong>en</strong> är ju att kung Lear inte<br />
är kung Lear. Och jag är inte <strong>Lukas</strong> <strong>Bärfuss</strong> och du är inte Marc Matthies<strong>en</strong> i d<strong>en</strong> globala<br />
förståels<strong>en</strong>. Jag är inte sammansmält med mig själv. Ens id<strong>en</strong>titet är ju så oerhört<br />
mångfasetterad och motsägelsefull … hur jag beter mig just nu med dig <strong>till</strong> skillnad från i<br />
eftermiddags när jag ledde <strong>en</strong> skattjakt för min femårige son … det skulle krävas <strong>en</strong> så<br />
<strong>en</strong>orm båge som <strong>en</strong> skådespelare aldrig kan framställa. Jag är ju ständigt <strong>en</strong> annan. Och<br />
känslan <strong>av</strong> att bära <strong>en</strong> mask känner alla <strong>till</strong>. När är jag Jag? När når jag min kärna? I<br />
sömn<strong>en</strong> kanske, eller när jag onanerar? Självklart finns det fantastiska prestationer då<br />
man inte längre tror sig se övergång<strong>en</strong> mellan skådespelare och ögonblicket. Det är ju<br />
det man ska försöka uppnå. Och inte bara skådespelar<strong>en</strong>. Publik<strong>en</strong> också.<br />
Det var på <strong>en</strong> kollegas begr<strong>av</strong>ning som jag fattade det. Hon var rumänska och kom från<br />
<strong>en</strong> cirkusfamilj, som hon också skrev om. Det var <strong>en</strong> stor begr<strong>av</strong>ning. Kistan höll på att<br />
sänkas ner i jord<strong>en</strong> och plötsligt knuffade <strong>en</strong> skrikande kvinna undan präst<strong>en</strong>, kastade<br />
sig på kistan så att d<strong>en</strong> nästan välte, och hon gick loss på d<strong>en</strong> döda kvinnans pojkvän. Vi<br />
förstod att det var mamman. M<strong>en</strong> det konstiga var att det inte blev någon skandal. I det<br />
ögonblicket kunde ing<strong>en</strong> distansera sig, du vet, positionera sig utanför situation<strong>en</strong>. Vi<br />
var alla <strong>en</strong> del <strong>av</strong> ögonblicket. Och det som d<strong>en</strong> här mamman gjorde … det skedde oss<br />
övriga också. Mina ögonblick i teatern är precis som detta ögonblick., dvs. när jag inte<br />
längre ser mig som åskådare, utan som del <strong>av</strong> helhet<strong>en</strong>. Det är därför som jag jobbar<br />
med faktumet. När du kommit <strong>till</strong> d<strong>en</strong> punkt då du bara vilar i ögonblicket, då har du
också kommit <strong>till</strong> <strong>en</strong> plats där du inte vet vad som ska hända härnäst. Och det är ju<br />
ing<strong>en</strong>ting annat än vår exist<strong>en</strong>tiella erfar<strong>en</strong>het. Vi vet aldrig vad som ska hända i<br />
värld<strong>en</strong>. Vi lever ständigt i någon form <strong>av</strong> oro. Vi skapar system för att stå ut med<br />
osäkerhetskänslan.<br />
Hur förhåller du dig <strong>till</strong> idéer och infall? Skriver du ner allt så fort du kommer på<br />
någonting, eller går du runt och låter det mogna fram?<br />
Jag brukar inte följa upp idéer som jag skriver ner. Då känns det redan för s<strong>en</strong>t. Och<br />
idéerna som jag har användning för behöver jag inte skriva ner. De sysselsätter mig ändå<br />
hela tid<strong>en</strong>. Det blir som <strong>en</strong> förbannelse. Så var det med min roman Hundra dagar. Jag<br />
gick runt i fem år, vaknande och lade mig, med tankar om Rwanda. M<strong>en</strong> så fort bok<strong>en</strong><br />
var tryckt slutade jag tänka på det. Det är som <strong>en</strong> exorcism <strong>av</strong> <strong>en</strong> förbannelse.<br />
Skriver du varje dag?<br />
Ja. Eller … ja, sex dagar i veckan.<br />
Hur många projekt kan du ha i huvudet samtidigt?<br />
Två pros<strong>av</strong>erk och två pjäser.<br />
Skriver du om pjäs<strong>en</strong> många gånger innan du når fram <strong>till</strong> slutversion<strong>en</strong>?<br />
Ändlöst. (skrattar)Det är hemskt, jag är helt hopplös.<br />
Tio gånger?<br />
Tjugo … fler, i all oändlighet. Jag ändrar och ändrar in i sista stund, <strong>till</strong>s jag måste släppa<br />
d<strong>en</strong> ifrån mig.<br />
Diskuterar du med andra under skrivandet, gillar du att ha bollplank?
Det finns olika faser i d<strong>en</strong> process<strong>en</strong>. Det finns op<strong>en</strong> doors och closed doors. Och jag är<br />
väldigt sträng med gräns<strong>en</strong> där emellan. Jag markerar tydligt när jag inte vill lyssna på<br />
någon. M<strong>en</strong> på teatern, särskilt om man skriver på beställning, ska alla ha ett ord med i<br />
lek<strong>en</strong>. Det är ju vad man får betalt för.<br />
M<strong>en</strong> de teman som du har …<br />
Dom väljer jag själv.<br />
Det kommer ing<strong>en</strong> teaterchef som säger att han eller hon vill ha <strong>en</strong> pjäs som t ex. handlar<br />
om olja eller om religion?<br />
Jag kan inte sysselsätta mig med ett stoff under så lång tid om inte lust<strong>en</strong> kommer<br />
inifrån mig själv. Då blir jag uttråkad och kan inte jobba. Jag behöver <strong>en</strong> personlig insats<br />
som går på djupet.<br />
Du kommer ju från frigruppsteatern och har jobbat mycket praktiskt, och vi ska<br />
återkomma <strong>till</strong> det lite s<strong>en</strong>are. M<strong>en</strong> upplever du att man blir <strong>en</strong> bättre dramatiker om man<br />
känner <strong>till</strong> d<strong>en</strong> praktiska miljön?<br />
Det är jag övertygad om. Alla dramatiker som jag känner och som jag tycker är bra har<br />
jobbat på <strong>en</strong> teater. Jag känner inte någon som inte gjort det. Det man måste begripa är<br />
att det inte handlar om författar<strong>en</strong> på teatern. Eller <strong>en</strong>s pjäs<strong>en</strong>. Det handlar om<br />
skådespelar<strong>en</strong>. En dålig pjäs med stora skådespelare kan vara <strong>en</strong> r<strong>en</strong> njutning. M<strong>en</strong> <strong>en</strong><br />
fantastisk pjäs med dåliga skådespelare funkar inte alls. Kung Lear, <strong>en</strong> <strong>av</strong> de bästa<br />
pjäserna som någonsin skrivits, är helvetet på jord<strong>en</strong> med dåliga skådespelare.<br />
Visst, pjäs<strong>en</strong> är <strong>en</strong> del <strong>av</strong> det hela. M<strong>en</strong> vi går på teater pga. skådespelarna. Och det<br />
måste man acceptera som pjäsförfattare. D<strong>en</strong> ödmjukhet<strong>en</strong> måste man ha. Det finns två<br />
eg<strong>en</strong>skaper man behöver ha som dramatiker. Å <strong>en</strong>a sidan behöver man vara oerhört<br />
tjänstvillig och rätta sig i ledet. Å andra sidan måste man sabotera systemet. Och det för<br />
att skådespelar<strong>en</strong> ska få kämpa. Inte bara med sig själv, utan med pjäs<strong>en</strong>. Varför är<br />
Hamlet så fantastisk? För att skådepelar<strong>en</strong> kämpar som djur med text<strong>en</strong>. Man måste<br />
hålla sig inom regelverket m<strong>en</strong> samtidigt utmana det <strong>till</strong>s det nästan bryter samman.
Bra dramatik och bra skådespelarkost går hand i hand. Det räcker inte med att odla fram<br />
bra texter eller upptäcka stora litterära begåvningar om inte skådespeleriet kan matcha,<br />
överträffa t o m, text<strong>en</strong>s möjligheter.<br />
Det handlar om att skådespelar<strong>en</strong> utvecklas om man belastar och utmanar gränserna <strong>av</strong><br />
deras förmåga, då händer det någonting. När vi jobbade i 400asa hade vi inte direkt<br />
värld<strong>en</strong>s bästa skådespelare. M<strong>en</strong> vi hade skådespelare som gjorde sitt yttersta och som<br />
ibland misslyckades. Sådant händer. En skådespelares begåvning är helt <strong>av</strong>görande. I<br />
nästan alla konstarter kan man komma väldigt långt med övning och uthållighet. M<strong>en</strong><br />
skådespelare … där krävs någon jävla instinkt. Det är <strong>en</strong> grym miljö. Och skådespelare<br />
vet om det. Det finns de som bara behöver andas och har hela salong<strong>en</strong>s<br />
uppmärksamhet, medan andra … ja, det är väldigt orättvist.<br />
Var det lätt för dig att skriva dialog när du började?<br />
Jag skriver eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inga dialoger. Jag skriver bara monologer. Äv<strong>en</strong> dialogerna och<br />
replikväxlingar är eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> monologer. M<strong>en</strong> mitt korta svar: jag har inte svårt för att<br />
skriva dialoger. Jag har någon sorts instinkt för det.<br />
Är det så att du använder dig <strong>av</strong> det monologiska just för att du har så lätt för att skriva<br />
dialog?<br />
Dialog på sc<strong>en</strong><strong>en</strong> handlar alltid om hur många och långa pauser det är mellan aktörerna.<br />
Det intresserar mig. Jag försöker försänka paus<strong>en</strong> mellan replikerna i mitt skrivande. Jag<br />
lägger inte in dem som sc<strong>en</strong>anvisningar. Det måste man ta reda på själv.<br />
Kan du i efterhand känna dig nöjd med pjäserna som blivit framgångsrika, spelats i många<br />
länder och fått priser? Eller är känslan för tätt kopplad <strong>till</strong> erfar<strong>en</strong>het<strong>en</strong> <strong>av</strong> att faktiskt<br />
sitta och skriva text<strong>en</strong>?<br />
Äv<strong>en</strong> fast Våra föräldrars sexuella neuroser blev <strong>en</strong> odiskutabel framgång och lyfte upp<br />
mig i <strong>en</strong> annan division så är min personliga känsla ändå: herregud, hoppas ing<strong>en</strong>
märker hur plottrig pjäs<strong>en</strong> är och hur många sista-sekund<strong>en</strong>-infall jag klippte och<br />
klistrade in här och var. Och samma sak gäller Buss<strong>en</strong>. Där finns också ställ<strong>en</strong> där jag<br />
bara skäms och tänker: det där slutet hänger ju inte ihop med rest<strong>en</strong>, osv. M<strong>en</strong> jag har<br />
lärt mig massor under dessa processer. Det är viktigt att man lär sig sina läxor innan<br />
man gör sig bero<strong>en</strong>de <strong>av</strong> applåder eller rec<strong>en</strong>sioner.<br />
Kan man lära sig att skriva?<br />
Det viktigaste är att man jobbar på. Man kan ha så mycket självtvivel som helst. Det har<br />
jag också. Allt man skriver är ju i grund<strong>en</strong> ett pågå<strong>en</strong>de nederlag. Visst, det finns<br />
fantastiska ögonblick. Att bli spelad utomlands, på Dramat<strong>en</strong> eller er Riksteater … att få<br />
resa iväg … det är fina upplevelser. M<strong>en</strong> mitt personliga förhållande <strong>till</strong> mitt skrivande är<br />
inte alls i samklang med vad jag vill uppnå. M<strong>en</strong> jag gör det ändå. Och kraft<strong>en</strong> kommer ur<br />
d<strong>en</strong>na trotsighet. Att man gör det äv<strong>en</strong> fast det känns skit. Allt jag lär mig är ett hinder i<br />
mitt skrivande. Det som jag är bra på intresserar mig inte. Det som jag har begripit är<br />
dött för mig. Jag måste ta mig <strong>till</strong> ett ställe där jag inte fattar någonting, där jag har <strong>en</strong><br />
känsla <strong>av</strong> att allt är osäkert. Bara där kan jag vinna <strong>en</strong> erfar<strong>en</strong>het. För mig handlar inte<br />
skrivandet om att reproducera min kunskap, mitt vetande. Skrivandet handlar om att<br />
vinna erfar<strong>en</strong>het. Och det gör man bara i ett läge som känns osäkert. På <strong>en</strong> skrivskola får<br />
man möjlighet<strong>en</strong> att skriva och misslyckas, att <strong>till</strong>bringa tid med litteratur. M<strong>en</strong> det man<br />
ev. lär sig om sig själv har man ing<strong>en</strong> användning för i skrivandet. För mig funkar det i<br />
alla fall inte.<br />
Vad inspirerar dig när du skriver?<br />
Jag ser gärna filmer. M<strong>en</strong> framför allt kommer mitt skrivande ur att jag läser mycket. Det<br />
kan gå <strong>en</strong> dag då jag inte skriver, m<strong>en</strong> <strong>en</strong> dag utan att läsa någonting går inte.<br />
Har du ett särskilt tips <strong>till</strong> de som vill skriva dramatik?<br />
Det är extremt viktigt att man är <strong>en</strong>vis. Och att man inser att man ibland kanske kan<br />
skriva <strong>en</strong> hel pjäs på <strong>en</strong> natt i ett slags rus, m<strong>en</strong> att man också behöver lära sig<br />
uthållighet. Ibland tar det ett år innan man är redo. Ibland tio år. Det beror på individ<strong>en</strong>.
M<strong>en</strong> det är viktigt att man övar sig i d<strong>en</strong> här ihärdighet<strong>en</strong> och att man är sträng mot sig<br />
själv. Det andra, som är precis lika viktigt … det låter kanske lite märkligt … (lång paus)<br />
man kan gå två vägar. Man kan anting<strong>en</strong> vårda sin fåfänga eller sitt arbete. Enkelt. Du<br />
måste <strong>till</strong> slut förstå att du inte är så viktig. Det som är viktigt är att du har <strong>en</strong> förmåga<br />
att skriva, <strong>en</strong> förmåga att dela med dig <strong>av</strong> dina känslor - <strong>av</strong> ditt liv, din lidelse, din<br />
virilitet, din kärlek, din sorg. M<strong>en</strong> själv får du inte mycket i retur <strong>av</strong> det som du ger. Man<br />
ska inte förvänta sig att få någonting <strong>till</strong>baka. Det är väldigt viktigt. Som författare, som<br />
konstnär, ger man. Många författare hoppas att någonting ska komma som belöning.<br />
Jag har <strong>en</strong> bra historia om Buss<strong>en</strong> som illustrerar det jag m<strong>en</strong>ar. Ska jag berätta d<strong>en</strong> nu?<br />
Absolut.<br />
Vi gästspelade med Medea på Schauspielhaus i Hamburg. Det var <strong>en</strong> extremt varm<br />
sommar. Vi spelade på någon väldigt <strong>av</strong>lägs<strong>en</strong>, perifer sidosc<strong>en</strong> i horkvarter<strong>en</strong>. Ing<strong>en</strong><br />
jävel intresserade sig för oss. M<strong>en</strong> jag blev i alla fall inbjud<strong>en</strong> <strong>till</strong> ett samtal på<br />
Thaliateatern. Vi pratade i några timmar, och <strong>till</strong> slut frågade chefdramaturg<strong>en</strong> om jag<br />
kunde tänka mig att skriva något för dom. Jag svarade, absolut, m<strong>en</strong> bara för stora<br />
sc<strong>en</strong><strong>en</strong>. Och på d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong> visste jag inte <strong>en</strong>s om hur d<strong>en</strong> såg ut. Jag hade ing<strong>en</strong> aning om<br />
vad det innebar (skrattar). M<strong>en</strong> jag kände mig tvung<strong>en</strong> att ta mig ur det här gettot <strong>av</strong> att<br />
spela på små skitsc<strong>en</strong>er. Och <strong>av</strong> någon konstig anledning svarade han ja. Han kanske<br />
trodde att jag skojade. Och kväll<strong>en</strong> efter såg jag <strong>en</strong> föreställning där. Jag tror det var<br />
Michael Thalheimers Stella. Sal<strong>en</strong> kokade, tvåhundra människor skrek och buade. Och<br />
jag satt och tänkte: om två år är det jag som ska stå där och ta emot skit<strong>en</strong>. Jag skrev och<br />
skrev, blev över ett år förs<strong>en</strong>ad, hela process<strong>en</strong> var ett stort lidande, och så kom<br />
premiär<strong>en</strong>. Jag satt i teaterchef<strong>en</strong>s loge och svettades som <strong>en</strong> dåre. Du vet. Ny pjäs. Stora<br />
sc<strong>en</strong><strong>en</strong>. Oprövad dramatiker. Ing<strong>en</strong> visste om det skulle fungera. M<strong>en</strong> det blev <strong>en</strong><br />
fantastisk kväll. Och efter föreställning<strong>en</strong> ringde jag min fru och hon frågade mig: vad<br />
ger dig allt det här? All oro, all stress, all ångest? Och jag svarade: ing<strong>en</strong>ting. Det man gör<br />
är att man ger bort sig själv. Och det man möjlig<strong>en</strong> får <strong>till</strong>baka är <strong>en</strong> annan historia. Som<br />
konstnär ska man inte tro eller hoppas på att få någonting i g<strong>en</strong>gäld.<br />
Upplever du att teaterkritik<strong>en</strong> i Schweiz är i samklang med det som händer i<br />
sc<strong>en</strong>konstområdet?
På s<strong>en</strong>are år har man gjort radikala nedskärningar på kulturbevakning<strong>en</strong>. R<strong>en</strong>odlade<br />
teaterkritiker finns det mer sällan nuförtid<strong>en</strong>. De flesta är mer kulturkorrespond<strong>en</strong>ter<br />
som skriver om allt möjligt. Jag måste nog säga att tidningarnas kulturdelar är i ett<br />
ganska dåligt skick. Traditionsrika, vänsterliberala Zürcher Tagesanzeiger var <strong>en</strong> gång<br />
<strong>en</strong> väldigt bra och kvalitativ tidning. M<strong>en</strong> nu går d<strong>en</strong> knappt att känna ig<strong>en</strong>.<br />
Jorge Luis Borges sa att det nästan är omöjligt att ha <strong>en</strong> schweizare som vän. De är så<br />
reserverade g<strong>en</strong>temot utlänningar eftersom de lever på dem. Ligger det någonting i detta<br />
som har att göra med Schweiz och h<strong>en</strong>nes förhållande med rest<strong>en</strong> <strong>av</strong> Europa?<br />
Schweizarna har ett ambival<strong>en</strong>t förhållande <strong>till</strong> omvärld<strong>en</strong>. Det är kanske inte allmänt<br />
känt att det moderna Schweiz grundades <strong>av</strong> Napoleon Bonaparte 1798. Han splittrade<br />
d<strong>en</strong> gamla ordning<strong>en</strong> som ledde <strong>till</strong> det konfliktlösningsdokum<strong>en</strong>t där det står<br />
formulerat att Schweiz inte kan unna sig <strong>en</strong> eg<strong>en</strong> åsikt. Hon måste förbli neutral. Om hon<br />
hade ställt sig på Frankrikes sida hade habsburgarna invaderat. Och tvärt om.<br />
Sammanhållning<strong>en</strong> har alltid vilat på ett yttre hot. Annars finns det inte många skäl för<br />
ett <strong>en</strong>at Schweiz. Inte språket. Inte kultur<strong>en</strong>. Någon författningspatriotism känner vi inte<br />
heller. Därför är förhållandet så komplicerat. På ett plan är vi, som kanske inget annat<br />
land, i förbindelse med värld<strong>en</strong>. Över 30 % <strong>av</strong> befolkning<strong>en</strong> består <strong>av</strong> människor med<br />
utländsk härkomst. Vår ekonomi är väldigt förknippad med rest<strong>en</strong> <strong>av</strong> värld<strong>en</strong>. 50 % <strong>av</strong><br />
våra p<strong>en</strong>gar tjänas i utlandet. Vi har <strong>en</strong> <strong>en</strong>ormt viktig exportindustri där turism<strong>en</strong><br />
<strong>räknas</strong> in. Å andra sidan finns det ett motstånd <strong>till</strong> det främmande. Man behöver <strong>en</strong> yttre<br />
fi<strong>en</strong>de. De s<strong>en</strong>aste tio år<strong>en</strong> har det varit EU, innan dess Sovjetunion<strong>en</strong>, före det var det<br />
Nazityskland, det tyska kejsarriket … det måste alltid finnas <strong>en</strong> fi<strong>en</strong>de. M<strong>en</strong> vid det här<br />
laget börjar vi få ont om det. Vi belägras <strong>av</strong> <strong>en</strong>bart vänner. Frågan vad det här landet<br />
eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> fyller för funktion blir mer och mer angeläg<strong>en</strong>.<br />
Tidigare i år, efter påtryckningar från bl. a. Tyskland, Frankrike och USA, lovade Schweiz<br />
ökad öpp<strong>en</strong>het över utländska <strong>till</strong>gångar i landets banker. Regering<strong>en</strong> meddelade<br />
dessutom att Schweiz ska ansluta sig <strong>till</strong> OECD:s skattekonv<strong>en</strong>tion. Känner man att det är<br />
ett hot mot landets id<strong>en</strong>titet g<strong>en</strong>temot omvärld<strong>en</strong>?
De inre reformerna sker bara efter påtryckningar från omvärld<strong>en</strong>. Det var samma sak<br />
med det s.k. Naziguldet på 90-talet. D<strong>en</strong> utredning<strong>en</strong> kom inte igång förrän USA och d<strong>en</strong><br />
judiska världskongress<strong>en</strong> började höja röst<strong>en</strong>. Och då gick det plötsligt väldigt fort.<br />
Samma sak med banksekretess<strong>en</strong>. D<strong>en</strong> har existerat sedan mitt<strong>en</strong> <strong>av</strong> 30-talet. Och d<strong>en</strong><br />
har alltid framställts som <strong>en</strong> orubblig del <strong>av</strong> d<strong>en</strong> schweiziska id<strong>en</strong>titet<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> på bara<br />
några veckor var det åtgärdat utan större politiska diskussioner. M<strong>en</strong> så är det. D<strong>en</strong> lilla<br />
stat<strong>en</strong> är d<strong>en</strong> perfekte opportunist<strong>en</strong>. Vi har anpassat oss <strong>till</strong> omständigheterna <strong>till</strong><br />
självbedrägeriets gränser. Det är också skälet <strong>till</strong> att vi har <strong>en</strong> så dåligt minneskultur. Det<br />
är väldigt svårt att på allvar tala med folk om historiska sammanhang. Det uppskattas<br />
inte. Däremot har vi <strong>en</strong> mytologi som vårdas ömt. Vi föredrar sägner framför historiska<br />
begiv<strong>en</strong>heter. De är obefläckade <strong>av</strong> ev<strong>en</strong>tuella minn<strong>en</strong>. Vi firar ju t ex. inte d<strong>en</strong> moderna<br />
förbundsstat<strong>en</strong>s grundande 1848. Istället uppmärksammar vi ett fullständigt mytiskt<br />
årtal som 1291 då tre kantoner ska ha ingått ett förbund. Det är r<strong>en</strong> saga. Om vi vågade<br />
minnas skulle vi se hur otroligt snabbt vårt land förändras. Hur lite Schweiz anno 2009<br />
har att göra med landet för tjugo år sedan. M<strong>en</strong> det är förstås besvärligt. Det kränker<br />
fåfängan.<br />
Max Frisch skrev redan 1960 i <strong>en</strong> kort essä att schweizar<strong>en</strong> inte har någon uppfattning om<br />
sig själv, och därmed inte heller om sin eg<strong>en</strong> framtid. Och att ordet Utopi <strong>en</strong>bart används i<br />
negativ bemärkelse: ”Det handlar <strong>en</strong>bart om att bevara, förbättra, bemästra (…) inte bara<br />
utopierna, utan alla former <strong>av</strong> radikala önskningar <strong>av</strong>vänjs redan vid moderns bröst”. Om<br />
det nu ligger någon sanning i detta påstå<strong>en</strong>de, hur påverkar det ett lands litteratur?<br />
För <strong>en</strong> författare är detta ett stort problem. Nylig<strong>en</strong> skrev <strong>en</strong> kollega <strong>till</strong> mig <strong>en</strong> pjäs om<br />
spionhärvan som <strong>av</strong>slöjades 1989 och skakade hela landet. Man upptäckte att d<strong>en</strong><br />
nationella säkerhetspolis<strong>en</strong> mer eller mindre systematiskt spionerat på befolkning<strong>en</strong><br />
<strong>en</strong>ligt Stasimetoder i flera årtiond<strong>en</strong>. 900 000 registreringar hittades. På <strong>en</strong><br />
totalbefolkning <strong>av</strong> sex miljoner är det ganska omfattande. Angivarapparat<strong>en</strong> spände<br />
över tolv olika instanser, allt ifrån kantonpolis<strong>en</strong> <strong>till</strong> armén. Det fanns <strong>en</strong> oerhörd<br />
paranoia att Schweiz skulle invaderas <strong>av</strong> kommunism<strong>en</strong>. Problemet var att min kollega<br />
inte kunde utgå ifrån att detta faktiskt är <strong>en</strong> c<strong>en</strong>tralt historisk händelse i det moderna<br />
Schweiz, där alla grundläggande fakta är utredda och del <strong>av</strong> det off<strong>en</strong>tliga samtalet. Så är<br />
det inte. Man kan knappt tala med någon om det. Och det är bara tjugo år sedan. Det
finns helt <strong>en</strong>kelt ing<strong>en</strong> kontinuitet <strong>av</strong> minn<strong>en</strong> kring d<strong>en</strong>na händelse. Hos <strong>en</strong> dramatiker<br />
leder det <strong>till</strong> att man måste börja från början och berätta allt. Hur det kom sig, vad skälet<br />
var, resultatet, effekterna, <strong>en</strong> historisk bakgrund, du vet … det blir totalt överbelastat. I<br />
<strong>en</strong> pjäs måste man ju skapa ett singulärt drama, inte bara spänna stora historiska bågar.<br />
Det var dömt att misslyckas. Och i rec<strong>en</strong>sionerna såg man inte att detta misslyckande<br />
var symtomatiskt med vår nationella m<strong>en</strong>talitet. För dom var det bara <strong>en</strong> dålig pjäs.<br />
Det som du talar om nu, d<strong>en</strong> lilla stat<strong>en</strong>, opportunism<strong>en</strong>, det selektiva minnet, tycker du att<br />
det är tematiska i d<strong>en</strong> schweiziska litteratur<strong>en</strong>, från dig och dina samtidskollegor <strong>till</strong> t ex.<br />
Frisch och Friedrich Dürr<strong>en</strong>matt. Har ni <strong>en</strong> gem<strong>en</strong>sam nämnare i det som ni berättar som<br />
schweizare?<br />
Jag tror inte det finns någon berättartradition vark<strong>en</strong> i positiv eller negativ bemärkelse.<br />
För det skulle just kräva <strong>en</strong> kontinuitet <strong>av</strong> traditionsbärare, att man överlämnar<br />
någonting. Att man står i ett visst dialektiskt förhållande. Någon diskussion om hur vida<br />
mitt arbete står i förhållande <strong>till</strong> t ex. Frisch eller Dürr<strong>en</strong>matt finns inte. Idag behandlas<br />
Max Frisch som nationalskald. M<strong>en</strong> om man tittar noga så var han <strong>en</strong> <strong>av</strong> de som var mest<br />
utsatta i d<strong>en</strong> här angiverihärvan. Jag tror det var sista spik<strong>en</strong> i hans kista. Han blev<br />
fullständigt knäckt över att få reda på att man <strong>av</strong>lyssnat hans telefon i årtiond<strong>en</strong>. De<br />
hatade honom. I slutet <strong>av</strong> 80-talet, bara något år eller så före sin död, förvägrades han <strong>en</strong><br />
utmärkelse. M<strong>en</strong> i efterhand framställer man det som om han alltid var omtyckt. Samma<br />
sak med Dürr<strong>en</strong>matt. När Vacl<strong>av</strong> H<strong>av</strong>el fick <strong>en</strong> utmärkelse 1990 höll Dürr<strong>en</strong>matt sitt<br />
berömda tal Schweiz: ett fängelse. Han sa att Schweiz var <strong>en</strong> fångvårdsanstalt och att alla<br />
medborgare var fånge och vakt på samma gång. Och visst, det var kanske lättsinnigt att<br />
utmåla ett fredligt land som Schweiz som fängelse bredvid någon som just kommit ur ett<br />
totalitärt samhälle. M<strong>en</strong> det var hur som helst <strong>en</strong> intressant sak att diskutera. M<strong>en</strong> efter<br />
talet ville ing<strong>en</strong> <strong>en</strong>s skaka hand med honom. Det finns <strong>en</strong> bild från fest<strong>en</strong> där han står<br />
alldeles för sig själv. Alla r<strong>en</strong>tvådde sig från honom. Och idag är han d<strong>en</strong> snälle<br />
farbrodern som skrev så trevliga pjäser och romaner.<br />
Tillbaka <strong>till</strong> dig nu. Dramaturg<strong>en</strong> på Thalia beskrev dig i förbindelse med premiär<strong>en</strong> <strong>av</strong><br />
Buss<strong>en</strong> som <strong>en</strong> smula konservativ dramatiker som står närmare de stora dramerna <strong>av</strong>
Horváth än d<strong>en</strong> post-moderna, ironiska samtidsdramatik<strong>en</strong>. Vad säger du om det? (paus)<br />
Vad tittar du på?<br />
(ser ut över berget) Jag tittar på ovädret som rasar in över oss … Ja alltså, det där är ju<br />
svårt att uttala sig om. Alla skriver på sitt eget sätt. Jag har inte medvetet planerat att<br />
vända d<strong>en</strong> ironiska eller post-dramatiska teatern rygg<strong>en</strong>. Jag förespråkar mångfald på<br />
teatern. Elfriede Jelinek är <strong>en</strong> fantastisk författare som varit otroligt viktig för det tyska<br />
teatersystemet och som brutit upp <strong>en</strong> massa gamla strukturer. M<strong>en</strong> jag kan inte skriva<br />
på det sättet. M<strong>en</strong> i din fråga finns också ett antagande om att konst<strong>en</strong> kan göra<br />
framsteg. Att konst<strong>en</strong> skulle sikta mot det nya. Så är det förstås inte. I konst<strong>en</strong> görs inga<br />
nya landvinningar eller förbättringar. Det går ju inte att besegra <strong>en</strong> ståndpunkt. Det är ju<br />
inte så att Beckett överbevisade Sofokles eller att Thomas Manns romaner<br />
ogiltigförklarar Erasmus <strong>av</strong> Rotterdam.<br />
På tal om Elfriede Jelinek, i minst två pjäser har hon skrivit om idrott som <strong>en</strong> form <strong>av</strong><br />
fascism. Och du har själv sagt att det eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inte finns några tabun kvar, med<br />
undantag <strong>av</strong> att tala om idrott<strong>en</strong>s sanna karaktär. Vad är det med alpländerna och sport?<br />
(skrattar) Sport är ju vår tids stora hyckleri. Låt oss vara ärliga. Förljug<strong>en</strong>het<strong>en</strong> som<br />
omger idrott<strong>en</strong> är nära nog viktoriansk. Vi har <strong>en</strong> klubb i Zürich som ibland anordnar<br />
ev<strong>en</strong>emang där professionella friidrottare bjuds in för träna <strong>till</strong>sammans med barn. Jag<br />
skulle aldrig skicka min son dit. D<strong>en</strong> där miljön är så korrupt och förstörd <strong>av</strong> doping att<br />
jag tycker det är snudd på ansvarslöst att skicka sina barn dit. Jag har inga moraliska<br />
betänkande vad det gäller tävling och vinnarm<strong>en</strong>talitet och sådant. M<strong>en</strong> det som är<br />
förljuget är att man framhäver idrott<strong>en</strong>s goda värderingar och att d<strong>en</strong> är <strong>en</strong> viktig del <strong>av</strong><br />
uppfostran. Det fattar jag inte. Vad är det som är så eftersträvansvärt med att bedriva<br />
sport? Vilka är de goda karaktärseg<strong>en</strong>skaper som man lär sig? M<strong>en</strong> här påstår man hela<br />
tid<strong>en</strong> att man i idrott<strong>en</strong> lär sig saker för livet. Det ser jag inte alls. Jag ser snarare<br />
idrott<strong>en</strong> som <strong>en</strong> företeelse där man producerar förlorare. Ett EM producerar femton<br />
förlorare. Ju högre upp man kommer, desto större är skamm<strong>en</strong> när man förlorar. D<strong>en</strong><br />
som är nästbäst, dvs. d<strong>en</strong> som förlorar i final<strong>en</strong>, får det största nederlaget. Om man<br />
tycker om lek<strong>en</strong> och tävling<strong>en</strong> är det helt ok, det gör jag också. M<strong>en</strong> man ska inte koppla<br />
ihop det med ’fina ideal’ som våra barn ska sträva efter.
Du har sagt att du kände dig <strong>av</strong>skur<strong>en</strong> från samhället innan du bestämde dig för att bli<br />
författare. Har du som dramatiker blivit mer politiskt medvet<strong>en</strong> sedan dess?<br />
Det blev så utan att jag eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> eftersträvade det. Man skapa sig <strong>en</strong> fri position i<br />
samhället. Jag tycker om människor och jag tycker om att prata med människor. Jag<br />
läser tidningar, ställer frågor, försöker hänga med. M<strong>en</strong> mitt skrivande är nog ganska<br />
obefläckat <strong>av</strong> d<strong>en</strong> dagliga debatt<strong>en</strong>. Det är ofta ett missförstånd att mina texter skulle<br />
vara i samklang med dag<strong>en</strong>s politiska diskussion. När jag skrev Våra föräldrars sexuella<br />
neuroser var jag eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inte alls intresserad <strong>av</strong> temat kring handikappades rätt <strong>till</strong><br />
sex.<br />
Utan?<br />
Snarare språksituation<strong>en</strong> som Dora befinner sig i. Och d<strong>en</strong> teatrala situation<strong>en</strong>. D<strong>en</strong><br />
exist<strong>en</strong>tiella situation<strong>en</strong>. Och om vi ska vara ärliga så är temat religion inte heller<br />
uttömmande behandlat i Buss<strong>en</strong>. Där handlar det om mer allmängiltiga saker. Om<br />
människorna. När jag tänker på mina pjäser så tänker jag på figurerna. Jag tycker om<br />
dem och lever med dom. Det är rösterna som sätter i gång mig.<br />
Finns det någon händelse som varit viktig för dig som konstnär?<br />
Kanske inte <strong>en</strong> <strong>en</strong>skild yttre händelse. M<strong>en</strong> det finns säkert saker i min biografi som<br />
gjort mig <strong>till</strong> författare. Man måste akta sig för mytbildning<strong>en</strong> <strong>av</strong> sig själv. Jag gillar inte<br />
sådant, att skriva min eg<strong>en</strong> leg<strong>en</strong>d. Det privataste är ju ofta det som låter sig stiliseras<br />
bäst. Därför talar jag nästan aldrig om det. M<strong>en</strong> … det som är viktigt för mig är min<br />
misslyckade skolgång och att jag hatade skolan. Jag hatade varje dag i nio år. Mina<br />
hemförhålland<strong>en</strong> var ganska trasiga. Min pappa satt i fängelse i många år för bedrägeri.<br />
Och så dog han 1997, precis efter att jag hade bestämt mig för att bli författare … och …<br />
ja, jag lyckades aldrig hoppa på det där utbildningståget som är så välfungerande här i<br />
Schweiz, som de allra flesta har <strong>till</strong>gång <strong>till</strong>. Att man går i lära någonstans som leder <strong>till</strong><br />
<strong>en</strong> naturlig ingång i arbetsmarknad<strong>en</strong> och kunna tjäna p<strong>en</strong>gar och skaffa ett behagligt<br />
liv. När man kommer från samhällets nedre skikt så får man också <strong>en</strong> särskild känsla för<br />
orättvisor. Jag präglades verklig<strong>en</strong> <strong>av</strong> att vara ganska fattig i <strong>en</strong> miljö som var ganska
förmög<strong>en</strong>. Jag hade eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inget val. Jag var tvung<strong>en</strong> att skriva. Och jag var tvung<strong>en</strong><br />
att bli framgångsrik med det. Jag hade inte råd att studera något vid sidan om och skriva<br />
på fritid<strong>en</strong>. Om jag nu skulle bli framgångsrik på något sätt i mitt liv så fick det bli g<strong>en</strong>om<br />
skrivandet. Jag g<strong>av</strong> allt och riskerade väldigt mycket. På gott och ont. För om du<br />
misslyckas så är det du personlig<strong>en</strong> och inte ditt företag eller ett ekonomiskt system.<br />
Berätta lite mer om ditt samarbete med Samuel Schwarz och er teatergrupp 400asa.<br />
Samuel skulle göra sin exam<strong>en</strong>sproduktion och hade bestämt sig för att göra Sofokles<br />
Oedipus och frågade mig om jag ville stå för dramaturgin och stryka ner pjäs<strong>en</strong>. Det var<br />
på d<strong>en</strong> tid<strong>en</strong> som jag var i Lang<strong>en</strong>thal på mitt stip<strong>en</strong>dium.<br />
Hur fick du det? Det måste ju ha varit innan du producerat särskilt mycket.<br />
Det där stip<strong>en</strong>diet var mitt livs största lycka. Du måste föreställa dig, jag hade sagt upp<br />
mig från bokhandeln, jag gjorde <strong>en</strong> resa <strong>till</strong> Afrika, när jag kom hem hade min pappa<br />
dött. Jag hade inga p<strong>en</strong>gar, bara skulder. Jag visste inte hur det skulle gå för mig och för<br />
mina författarplaner. Jag hade aldrig publicerat någonting.<br />
Förutom jul och påskberättelserna.<br />
Ja precis. M<strong>en</strong> ing<strong>en</strong>ting <strong>av</strong> substans. Jag hade <strong>en</strong> väninna vars chef satt med i <strong>en</strong> stiftelse<br />
som var på jakt efter <strong>en</strong> kandidat för deras nyinstiftade, jättelika författarstip<strong>en</strong>dium. De<br />
hade ing<strong>en</strong> koll på schweizisk samtidslitteratur. Och då bjöd de in mig och g<strong>av</strong> mig 40<br />
000 schweizerfrank<strong>en</strong> och <strong>en</strong> läg<strong>en</strong>het i Lang<strong>en</strong>thal. Och där blev jag författare. Jag<br />
stängde in mig i ett år med min IBM-skrivmaskin, satt och rökte och skrev. Och i slutet<br />
<strong>av</strong> det året, 1998, kom Samuel med Oedipus-förslaget. M<strong>en</strong> jag kände att jag inte bara<br />
ville stryka ner någonting. Istället skrev jag min eg<strong>en</strong> version. M<strong>en</strong> eftersom p<strong>en</strong>garna<br />
som hans skola g<strong>av</strong> produktion<strong>en</strong> inte räckte för våra ambitioner så startade vi <strong>en</strong> grupp<br />
och fick p<strong>en</strong>gar från kulturrådet. Då hade vi plötsligt <strong>en</strong> teatergrupp och skådespelare.<br />
Och på så sätt g<strong>av</strong> vi varandra jobb. Jag skrev pjäser som han kunde profilera sig med<br />
som ny regissör. Och skådespelarna fick intressanta projekt.
Och ni blev ju framgångsrika väldigt snabbt.<br />
Jag tror vi befann oss i ett historiskt läge som var väldigt unikt. Som kanske bara var<br />
möjligt just då. Det var precis då som d<strong>en</strong> nya dramatik<strong>en</strong> i London exploderade med<br />
Sarah Kane och Mark R<strong>av</strong><strong>en</strong>hill och D<strong>av</strong>id Harrower och allt vad de heter. Och i Tyskland<br />
startade <strong>en</strong> våg <strong>av</strong> ny dramatik på Die Baracke i Berlin med Thomas Ostermeier i<br />
spets<strong>en</strong>. Ett g<strong>en</strong>erationsbyte var på gång och man kände <strong>en</strong> allmän uppbrottsstämning i<br />
luft<strong>en</strong>. Teatrarna suktade plötsligt efter nya dramatiker och unga förmågor. Och vi<br />
råkade finnas där. Vi hade satt upp tolv produktioner på tre år. Vi jobbade som<br />
galningar. Vi var hungriga och beredda. Och det fanns så mycket förfrågningar, vi hade<br />
kunnat jobba ihjäl oss. M<strong>en</strong> så är det inte längre. Det har lagt sig ig<strong>en</strong>.<br />
Vi hoppas fram <strong>till</strong> din s<strong>en</strong>aste pjäs Olja, som har premiär om några veckor i Berlin. Var<br />
kom idén att berätta histori<strong>en</strong> ur d<strong>en</strong> väntande kvinnans perspektiv och inte männ<strong>en</strong> som<br />
faktiskt är på uppdrag att hitta ovan nämnda bränsle?<br />
Under mina researchresor stötte jag upprepade gånger på d<strong>en</strong> här figur<strong>en</strong>, d<strong>en</strong> kvinnliga<br />
medres<strong>en</strong>är<strong>en</strong>. Det står t o m på visumet. På ytan lever de ett bekvämt liv. De har<br />
ing<strong>en</strong>ting att göra. De är totalt disintegrerade. Och d<strong>en</strong> där känslan <strong>av</strong> att vara helt<br />
frånkopplad intresserade mig mycket. En annan sak som jag hoppas att man hittar i<br />
pjäs<strong>en</strong> är att Evas situation också är vår eg<strong>en</strong>, dvs. att vi måste leva med att våra västliga<br />
demokratier med sina människorättsorganisationer och kvinnorätts och<br />
medborgarrättskamper är bero<strong>en</strong>de <strong>av</strong> ett bränsle som utvinns i länder som ger blanka<br />
fan i dessa rättigheter: Saudiarabi<strong>en</strong>, Nigeria, Ryssland, V<strong>en</strong>ezuela, Iran, you name it.<br />
Norge är väl det stora undantaget. Och det industriella uppsvinget i västvärld<strong>en</strong> under<br />
1900-talet hade inte varit möjligt utan olja. Du, jag, vi är alla produkter <strong>av</strong> oljan. Vår<br />
utbildning, vårt välstånd, det är tack vare oljan. Och samtidigt drar d<strong>en</strong> ner oss i d<strong>en</strong> skit<br />
som vi ju vill ta <strong>av</strong>stånd ifrån. Det är <strong>en</strong> moralisk konflikt som vi aktivt förtränger varje<br />
dag. Och då tänkte jag, tänk om dessa spök<strong>en</strong> inte längre låter sig fördrivas. Ögonblicket<br />
då verklighet<strong>en</strong> bryter sig in i vår illusion. Därför tyckte jag att d<strong>en</strong> här kvinnan var <strong>en</strong><br />
bra repres<strong>en</strong>tant för vårt väntande på att bli förlösta ur d<strong>en</strong>na motsägelsefulla <strong>till</strong>varo.<br />
H<strong>en</strong>nes konflikt är vår konflikt.
Amygdala, som du skrev för Zürich m<strong>en</strong> som uruppfördes i Hamburg, är kanske din<br />
formässigt mest okonv<strong>en</strong>tionella pjäs. Berätta hur det började.<br />
I Zürich finns det ett övermått <strong>av</strong> fiktion. Du kan på <strong>en</strong> och samma kväll uppleva hundra<br />
olika påhittade världar: på bio, på teatern, på nattklubbar och på TV. Och på tio år har<br />
jag inte kommit underfund med vad som får d<strong>en</strong> här stad<strong>en</strong> att hänga ihop. I alla andra<br />
städer får jag <strong>en</strong> känsla <strong>av</strong> drivkraft, <strong>av</strong> vad som är viktigt, efter bara några timmar. I<br />
Zürich har jag inte fått det <strong>en</strong>s efter tio år. Därför ville jag konfrontera d<strong>en</strong> här stad<strong>en</strong><br />
med aut<strong>en</strong>tiska berättelser. Berättels<strong>en</strong> om <strong>en</strong> kvinna som påstod att hon såg <strong>en</strong> varg i<br />
utkant<strong>en</strong> <strong>av</strong> stad<strong>en</strong>, eller de båda männ<strong>en</strong> som mördar <strong>en</strong> kvinna och lägger h<strong>en</strong>ne i salt,<br />
hjärnforskar<strong>en</strong> som jag känner som gör väldigt framgångsrika experim<strong>en</strong>t – allt det där<br />
är sanna historier. Amydalan är ju utvecklingsmässigt d<strong>en</strong> äldsta del<strong>en</strong> <strong>av</strong> d<strong>en</strong> mänskliga<br />
hjärnan, som vi delar med reptilerna.<br />
D<strong>en</strong> del som kontrollerar rädsla …<br />
Precis, och lust<strong>en</strong> … ’fight and flight’ … affekterna styrs därifrån. Och jag var intresserad<br />
<strong>av</strong> hur det integreras i ett modern samhälle. Hur reptil<strong>en</strong> i oss reagerar i d<strong>en</strong> här stad<strong>en</strong>.<br />
M<strong>en</strong> … jag kanske får komm<strong>en</strong>tera det här med d<strong>en</strong> okonv<strong>en</strong>tionella form<strong>en</strong>. D<strong>en</strong> har<br />
eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inte kostat mig någon som helst ansträngning. Det är snarare teatern som får<br />
nysta upp d<strong>en</strong> här dramaturgin. Jelinek och post-dramatikerna gör ju också så. Någon<br />
annan får skapa <strong>en</strong> pjäs <strong>av</strong> materialet. Dramatikern lämnar ifrån sig <strong>en</strong> stor del <strong>av</strong><br />
arbetet. På så sätt är det ju lite <strong>av</strong> etikettbedrägeri. Någon annan får skapa <strong>en</strong> pjäs med<br />
<strong>en</strong> början mitt och slut. Jag skrev d<strong>en</strong> väldigt snabbt, eftersom jag inte behövde tänka på<br />
sammanhållning<strong>en</strong>.<br />
Och inga figurer som låg dig varm om hjärtat …<br />
Nej, och ing<strong>en</strong> koher<strong>en</strong>s mellan dom olika sc<strong>en</strong>erna eller rummets och tid<strong>en</strong>s <strong>en</strong>het.<br />
Vad är d<strong>en</strong> största skillnad<strong>en</strong> för dig när du ska gå igång med <strong>en</strong> pjäs eller med ett<br />
pros<strong>av</strong>erk. Vet du när <strong>en</strong> idé är mer lämpad för det <strong>en</strong>a eller det andra?
D<strong>en</strong> största skillnad<strong>en</strong> ligger i att i <strong>en</strong> roman kan man göra allt. Man kan ha <strong>en</strong><br />
essäliknande passage som följs <strong>av</strong> <strong>en</strong> dikt, <strong>en</strong> dialog, <strong>en</strong> narrativ sammanfattning, vad<br />
man vill. Romanform<strong>en</strong> är oerhört öpp<strong>en</strong>. Att skapa <strong>en</strong> nödvändighet ur d<strong>en</strong>na frihet är<br />
utmaning<strong>en</strong>. I <strong>en</strong> pjäs är det raka motsats<strong>en</strong>. Du har <strong>en</strong> väldigt begränsad situation som<br />
du måste försöka utvidga eller spränga. Det är dramatikerns uppgift. Med min roman<br />
Hundra dagar gjorde jag <strong>en</strong> massa research, reste, satt ett år på arkiv, pratade med<br />
människor. Man kan hålla på hur länge som helst. Man kan praktiskt taget undersöka<br />
varje lit<strong>en</strong> detalj i all oändlighet. M<strong>en</strong> <strong>till</strong> slut måste man lösa sig från researchmaterialet<br />
och börja berätta. Jag är ju berättare, inte historiker. I <strong>en</strong> pjäs måste jag vänta på<br />
rösterna, <strong>till</strong>s jag vet hur de låter. Jag måste lyssna väldigt noga på mig själv, och där<br />
måste man liksom bara pröva sig fram.<br />
Hur förändrades livet för dig som dramatiker efter alla utmärkelser: årets nykomling<br />
2003, bästa pjäs i Mülheim, årets dramatiker 2005, osv?<br />
Eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> har varje pjäs jag skrivit inneburit ett litet steg vidare. Mei<strong>en</strong>bergs död i Basel<br />
var väldigt viktig just för att få uppmärksamhet i Schweiz. D<strong>en</strong> var ett g<strong>en</strong>ombrott för<br />
oss i grupp<strong>en</strong>. M<strong>en</strong> det var väl min andra pjäs efter 400asa-tid<strong>en</strong>, Våra föräldrars<br />
sexuella neuroser i Basel, som var mitt stora g<strong>en</strong>ombrott. Det var ett jättelyft för oss alla -<br />
för mig, för huvudroll<strong>en</strong> Sandra Hüller, för regissör<strong>en</strong> Barbara Frey. Och ett och ett halvt<br />
år s<strong>en</strong>are var det Buss<strong>en</strong> i Hamburg som kom i precis rätt tid. Just då, 2005, pågick det <strong>en</strong><br />
stor debatt om religion, d<strong>en</strong> nya andlighet<strong>en</strong>, och d<strong>en</strong> nya påv<strong>en</strong> <strong>till</strong>trädde. D<strong>en</strong> blev<br />
aktuell äv<strong>en</strong> fast jag jobbat med d<strong>en</strong> i flera år. Och d<strong>en</strong> handlar snarare om mina<br />
personliga band <strong>till</strong> landskapet i Berner Oberland och om mina hemförhålland<strong>en</strong>,<br />
biblarna, du vet. Jag brydde mig eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> inte så mycket om d<strong>en</strong> aktuella diskurs<strong>en</strong>.<br />
Det skulle aldrig funka. Jag skriver alldeles för långsamt för att kunna reagera på<br />
någonting som händer i samhället just nu. Det råkade bara sammanfalla just då. Och jag<br />
trodde aldrig att jag skulle vinna med d<strong>en</strong> pjäs<strong>en</strong> i Mülheim …<br />
Varför inte det?
Eftersom de som vunnit år<strong>en</strong> innan, Jelinek och Fritz Kater, är företrädare för just d<strong>en</strong><br />
post-dramatiska teatern. Jag blev väldigt överraskad. Och det var ännu ett kvantsprång<br />
för mig.<br />
Har du ett större ansvar som författare nu när du är så pass känd och folk tittar väldigt<br />
noga på vad du kommer med?<br />
Det handlar inte så mycket om att folk tittar på mig. Det handlar om väg<strong>en</strong> som jag<br />
stakat ut åt mig själv. Det finns liksom ing<strong>en</strong> återvändo. Jag har markerat positioner som<br />
inte längre går att ångra. Särskilt efter priset i Mülheim har jag blivit medvet<strong>en</strong> om att <strong>en</strong><br />
tid har tagit slut. Ungdomstid<strong>en</strong>s obesvärade nonchalans är förbi. Tidigare hade jag<br />
också ett slags manschauvinistisk inställning <strong>till</strong> teatern: jag ska krossa er, ni ska fan inte<br />
komma levande ur d<strong>en</strong> här jävla skitteatern. Du vet. En slags erövringslust. M<strong>en</strong> det<br />
klarar jag inte längre. Att uruppföra <strong>en</strong> pjäs på Thalias stora sc<strong>en</strong> är r<strong>en</strong>t kvantitativt<br />
svårt att toppa. Nu är det andra målsättningar. Och med Olja känner jag att jag befinner<br />
mig i <strong>en</strong> övergångsfas <strong>till</strong> någonting annat … någonting nytt.<br />
Känner du press<strong>en</strong> att behöva leverera texter som mäter sig eller toppar just dina tidigare<br />
framgångar?<br />
Man blir ju alltid mätt efter sina tidigare framgångar, så är det. Teater har ju <strong>en</strong> väldigt<br />
prestationsinriktad karaktär, vare sig man vill eller inte. Det handlar inte bara om r<strong>en</strong>t<br />
konstnärliga kriterier. Det är lite idrott över det hela. Klarar han språnget eller inte? Det<br />
måste man acceptera. I oper<strong>av</strong>ärld<strong>en</strong> är det ännu värre – klarar hon att sjunga de höga<br />
koloraturerna?<br />
Alla väntar på att det ska gå åt helvete?<br />
Absolut. Eftersom det märks så tydligt i teatern om det är <strong>en</strong> framgång eller ett<br />
misslyckande. Anting<strong>en</strong> tänder det <strong>till</strong> på premiär<strong>en</strong> eller inte. I litteratur<strong>en</strong> finns det<br />
helt andra ingångar. Varje läsare är ju <strong>en</strong>sam med bok<strong>en</strong>, <strong>en</strong> kritikers åsikt är <strong>en</strong> åsikt<br />
bland alla andra.
Kan inte ett misslyckade också vara värdefullt för <strong>en</strong>s utveckling?<br />
Jo visst. Det är det fina med teatern. Man kan alltid komma <strong>till</strong>baka. Jürg<strong>en</strong> Gosch var ett<br />
bra exempel. Han var helt uträknad i över tjugo år. Det var eg<strong>en</strong>tlig<strong>en</strong> de sista sju år<strong>en</strong> <strong>av</strong><br />
sitt liv som han gjorde sina leg<strong>en</strong>dariska uppsättningar. Det beror också på att man<br />
skapar familjeband inom teatern och vårdar arbetsrelationer över många år. Och då är<br />
flopp<strong>en</strong> relativ. Jag har också varit med om uppsättningar där folk verklig<strong>en</strong> hatat mig.<br />
Till exempel?<br />
Uppsättning<strong>en</strong> <strong>till</strong> Expo.02 på vår kantonp<strong>av</strong>iljong. 400asa och jag fick i uppdrag att stå<br />
för det traditionella festspelet när Christoph Marthaler tackade nej. Vi spelade på <strong>en</strong><br />
jättelik sc<strong>en</strong> med hela landets notabiliteter och regering<strong>en</strong> i publik<strong>en</strong>. Alla <strong>av</strong> rang satt<br />
där. Och det direktsändes i TV på bästa sändningstid. Vi hade haft stora konflikter med<br />
arrangörerna redan innan för att vi bränt våra pass off<strong>en</strong>tligt och vägrade ha d<strong>en</strong><br />
schweiziska flaggan på vårt område i solidaritet med papperslösa människor, som<br />
arbetar och betalar skatt m<strong>en</strong> lever illegalt. Och sedan själva föreställning<strong>en</strong> som bestod<br />
<strong>av</strong> <strong>en</strong> blonderad sexbomb och sex dvärgschimpanser. Känner du <strong>till</strong> … alltså, de är<br />
väldigt speciella i två <strong>av</strong>se<strong>en</strong>d<strong>en</strong>. De lever i matriarkat och de löser alla konflikter g<strong>en</strong>om<br />
att knulla. Och vi hade <strong>en</strong> skådespelare som fungerade som ett slags programledare som<br />
frågade publik<strong>en</strong>: finns det <strong>en</strong> metafysisk kärna i att vara schweizare? Och för att<br />
undersöka det förvandlade vi sex vanliga medborgare <strong>till</strong> dvärgschimpanser. M<strong>en</strong> bara<br />
<strong>en</strong> var <strong>en</strong> äkta apa. Och uppgift<strong>en</strong> var att ta reda på vem som var apa och vilka som var<br />
schweizare. Hypotes<strong>en</strong> var kort sagt: förändrar sig <strong>en</strong> schweizare märkbart efter att ha<br />
blivit förvandlat <strong>till</strong> <strong>en</strong> apa? Och vi hade extremt bra kostymer, <strong>en</strong> <strong>av</strong> landets bästa<br />
maskörer gjorde fantastiska apansikt<strong>en</strong>. Vårt festspel var alltså sex skådespelare i<br />
apdräkter som sätter på varandra i 50 minuter. Och i slutet <strong>av</strong> föreställning<strong>en</strong> … och det<br />
här kommer att bli mitt konstnärliga eftermäle … så ställer sig dvärgschimpanserna i led<br />
och stämmer upp i nationalsång<strong>en</strong>. Och hela d<strong>en</strong> församlade intellig<strong>en</strong>tian och<br />
maktapparat<strong>en</strong> är tvung<strong>en</strong> att resa sig och sjunga <strong>till</strong>sammans med (skrattar) … sex<br />
styck<strong>en</strong> knullapor. Det där kommer jag aldrig att kunna toppa. Aldrig!
Och mottagandet efteråt var …<br />
De hatade oss. Herre gud. Jag har aldrig upplevt <strong>en</strong> så extremt dålig stämning som rådde<br />
i d<strong>en</strong> sal<strong>en</strong> efter föreställning<strong>en</strong>. Det var helt ofattbart. Och sedan var det premiärfest<br />
och förbundsrådsordförande, som <strong>till</strong>hörde högerblocket, skällde ut oss efter noter,<br />
kallade vår show för <strong>en</strong> förolämpning, och Marl<strong>en</strong>e Streeruwitz kallade oss sexistiska<br />
idioter i sin rec<strong>en</strong>sion. Hatet mot oss var <strong>en</strong>hälligt över partigränserna. M<strong>en</strong> trots det är<br />
det <strong>en</strong> <strong>av</strong> de få sakerna jag gjort där jag känner mig helt och hållet <strong>till</strong>freds. För mig var<br />
det <strong>en</strong> triumf. Därför är det här med floppar så relativt. Man måste själv definiera sin<br />
framgång och inte göra sig bero<strong>en</strong>de <strong>av</strong> yttre omständigheter.<br />
Vad var triumf<strong>en</strong> för dig i detta?<br />
Du måste inse att schweizarna inte kan skoja om någonting sådant.<br />
Ing<strong>en</strong> självironi?<br />
Noll! Noll! Noll! Att förvandla <strong>en</strong> medborgare <strong>till</strong> <strong>en</strong> apa … det var så provocerande. Det<br />
har varit provocerande ända sedan Darwin. Det är ju <strong>en</strong> gammal g<strong>en</strong>re på teatersc<strong>en</strong><strong>en</strong>.<br />
På 1800-talet spelades hundratals pjäser där apor klädde ut sig <strong>till</strong> människor och vände<br />
upp och ner på det ordnade samhället. Trycket var <strong>en</strong>ormt. Med vi vek inte <strong>en</strong><br />
millimeter.<br />
Varför stoppade de er inte långt tidigare?<br />
För att vi gjorde ett fantastiskt PR-arbete. Varje gång de hotade med att förbjuda<br />
någonting gick vi ut i media och sa att de undergräver vår konstnärliga frihet med<br />
c<strong>en</strong>sur. Vår metod var att skandalisera allt på <strong>en</strong> gång. (skrattar) Vi var riktiga<br />
skitstövlar. Riktigt, riktigt vidriga skitstövlar.<br />
En lämplig sista fråga: alla dina manus slutar med fras<strong>en</strong> ’Fin de la bobine’. Vad betyder<br />
det?
Det kommer från Lars von Triers Medea-film, d<strong>en</strong> som jag bearbetade. Det betyder<br />
’slutet <strong>av</strong> rull<strong>en</strong>’. Det var tidigare ett stickord för biomaskinist<strong>en</strong>, så att han skulle veta<br />
när han ska byta filmrulle. Och när jag höll på med d<strong>en</strong> så skrev jag exakt ner film<strong>en</strong>s<br />
samtliga 214 bildinställningar, och då använde jag också Fin de la bobine. Och nu har det<br />
på något sätt etablerat sig som ett slags tradition att <strong>av</strong>runda ett manus med det.