Ny Kulturguide Gånsvik - kopia - Kulturarv Västernorrland
Ny Kulturguide Gånsvik - kopia - Kulturarv Västernorrland
Ny Kulturguide Gånsvik - kopia - Kulturarv Västernorrland
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
9<br />
Fältarbete: N G Olsson<br />
Upphovsrätt: Härnösands OK<br />
Godkänd: LMV 2003-04-04<br />
Kartansvarig: Peter Näsholm<br />
Skala 1:10 000 Ekvidistans 5 m<br />
7<br />
7<br />
6<br />
8<br />
2<br />
3<br />
1<br />
10<br />
11<br />
12<br />
4<br />
5<br />
Orientera dig<br />
om <strong>Gånsvik</strong>sdalen
Medaljerad backhoppare från<br />
Härnösand, omkring 1900.
<strong>Kulturguide</strong> till<br />
orienteringskartan<br />
<strong>Gånsvik</strong>sdalen<br />
Vår närmiljö innehåller många spår från svunna<br />
tider. En del är lätta att upptäcka, andra är mer<br />
dolda. I denna folder vill vi lyfta några ”sevärdheter”<br />
som finns i det landskap orienteringskartan<br />
över <strong>Gånsvik</strong>sdalen beskriver. Vår förhoppning är<br />
att detta material ska fungera som en enkel guide<br />
till vår kulturhistoria. Vi lyfter allt från järnålderns<br />
gravar till 1970-talets bostadsområden.<br />
Vill ni söka mer information om <strong>Gånsvik</strong>sdalen<br />
och Härnösand, välkomna till ABM – arkiv- bibliotek<br />
och museer i samverkan - i Härnösand:<br />
Landsarkivet i Härnösand vilket innehåller 7,5 mil<br />
norrländskt arkivmaterial, Sambiblioteket med<br />
sin speciella samling av litteratur om länet och<br />
Länsmuseet <strong>Västernorrland</strong> med 700 föremål i föremålsdatabasen,<br />
över 4800 foton i fotodatabasen<br />
och omkring 40 rapporter i rapportdatabasen om<br />
Härnösand. Till dessa resurser kan läggas kommunarkivet,<br />
föreningsarkivet, näringslivsarkivet osv.<br />
Härnösand<br />
Kuststaden Härnösand är en av Norrlands äldsta<br />
städer. Staden grundades år 1585 av Johan III och<br />
anlades på Härnön. Härnösand är idag residensstad<br />
i <strong>Västernorrland</strong>s län. Den djupa och skyddade<br />
hamnen i Härnösundet kan nås från både norr och<br />
söder och Härnösundet har sedan förhistorisk tid<br />
fungerat som en central mötes- och handelsplats.<br />
Vattenlederna var de snabbaste kommunikationsstråken<br />
vid tiden för stadens grundande. När sockenborna<br />
på Härnön skulle bege sig på resa längs<br />
landsvägarna på fastlandet fick de åka båt över<br />
1<br />
Södra sundet där man på fastlandssidan kunde nå<br />
fram till Norrstigen och andra stråk.<br />
Ortnamnen Härnön och Härnösand<br />
Härnön omtalas första gången 1374 i samband<br />
med en visitationsresa som ärkebiskop Birger<br />
Gregersson gjorde. Han stannade då vid en hamn<br />
kallad Hernösundh i Hernö socken. Namnet på<br />
staden och ön har diskuterats under lång tid och<br />
redan 1915 kom Hjalmar Lindroth med en tolkning<br />
av namnet. Han ansåg att det var höjderna<br />
åt havssidan som skulle vara namngivande. Han<br />
menade att det i ortnamnet skulle finnas ett ord<br />
för hjärna eller hjässa. Att det var höjderna mot havet<br />
som gav ön dess namn var något som Torsten<br />
Bucht, som forskat på ortnamnen i <strong>Västernorrland</strong><br />
ansåg vara en spekulativ tolkning, men han godtog<br />
ändå förklaringen. Bucht föreslog istället att det var<br />
Vårdkasberget som skulle ha liknats vid en skalle.<br />
Att ortnamnet aldrig haft ett j i sig och att man inte<br />
kan likna Vårdkasen vid en skalle talar dock emot<br />
båda tolkningarna.<br />
Ett tredje alternativ till tolkning är att ön fått sitt<br />
namn efter gudinnan Härn som är ett binamn på<br />
Freja, då i hennes egenskap av linodlingens beskyddarinna,<br />
eftersom namnet hänger ihop med<br />
det isländska ordet för lin. Det finns ett antal platser<br />
i Mälardalen som heter Härnevi och liknande<br />
som inte kan uteslutas innehålla gudinnenamnet<br />
tillsammans med kultplatsändelsen – vi som är de<br />
säkraste kultindikerande ortnamnen vi har. Enligt<br />
språkforskare är det dock ovanligt med teofora
(ortnamn med gud eller gudinnenamn) namn på<br />
öar, men eftersom vi i det närliggande Jämtland<br />
har ett par exempel; Norderön efter gudinnan<br />
Njärd och Frösön efter guden Frö, är det inte uteslutet<br />
med ett gudinnenamn även här.<br />
Ytterligare ett argument för tolkningen att Härn i<br />
Härnön kan föras till ett gudinnenamn finns även<br />
att Härnön har haft ett Hov, alltså en stor kultplats<br />
för en större grupp än den egna gårdens invånare<br />
och att det på Härnön och i Säbrå finns ortnamn<br />
som tycks innehålla beteckningen gode som är<br />
Myran, Eriksdal<br />
och Godberg<br />
2<br />
den som enligt isländska källor sköter om Hovet<br />
och kulten.<br />
Härnö socken som omfattade landsbygden på ön<br />
Härnö, uppgick från 1 januari 1873 i judiciellt, administrativt<br />
och kommunalt hänseende i Härnösands<br />
stad. De byar som tidigare tillhörde Härnö socken<br />
var Brattås, Fågelsta, Geresta, Grönsvik, <strong>Gånsvik</strong>,<br />
Hov, Kapellsberg, Kattan, Kölva, Myran, Solum,<br />
Specksta, Stenhammar, och Vangsta (1809 bodde<br />
177 personer i dessa byar). Gränsen mellan staden<br />
och socknen gick längs Gerestabäcken.<br />
Myrans herrgård<br />
1<br />
Under 1500-talet var Myranområdet en lång<br />
sammanhängande myr som kallades Stormyren.<br />
Bland de vretar och uppodlingar som borgarna i<br />
Härnösand gjorde, omnämns tidigt Myran. Det var<br />
dock först i mitten av 1800-talet som området bebyggdes.<br />
Myrans herrgård byggdes 1860 av grosshandlare<br />
Svante Johan Hamberg. På vindflöjeln<br />
som ännu kan ses på byggnaden syns initialerna<br />
SJH 1860. Kring gården anlades en park med träd<br />
som lind, lärk, bok, ek, ask och kastanj. På området<br />
som idag är flygfält, anlades en omfattande trädgård<br />
med fruktträd och bärbuskar. År 1896 startades<br />
en växthusanläggning på Myran, en av de första<br />
i Norrland. Det var en A. Andersohn som arrenderade<br />
mark av Hamberg på vilken han uppförde tre<br />
växthus och ett antal drivbänkar. Senare flyttade<br />
trädgårdsanläggningen till Brunnshusgatan. Men<br />
det är en annan historia. Idag huserar Härnösands<br />
Flygklubb på den före detta myren.
2<br />
Eriksdal<br />
Eriksdal kallas dalgången<br />
mellan <strong>Gånsvik</strong>sdalen och<br />
Myrans flygfält. Namnet<br />
kan komma från räntmästaren<br />
Erik Renström vilken<br />
hade sina ägor där under<br />
slutet av 1700-talet. En<br />
räntmästare var en statlig<br />
tjänsteman med ansvar för<br />
ekonomisk förvaltning för<br />
statens räkning. Renströms<br />
ägor finns med på en karta<br />
från 1795. Under slutet av<br />
sitt liv flyttade Renström<br />
till Stigsjö och i sockenbeskrivningen<br />
för Stigsjö<br />
socken från 1854 står att<br />
han donerat ett orgelverk<br />
till Stigsjö kyrka.<br />
Torp i Eriksdal<br />
Härnön har aldrig haft speciellt stora jordbruksområden.<br />
Jordbruksbygden har främst funnits längs<br />
<strong>Gånsvik</strong>sdalgången samt runt Solums- och Örsjön.<br />
Under 1600-talet utgjorde Eriksdalsområdet så<br />
kallade utmarker för stadens borgare. Området har<br />
ett för odling gynnsamt söderläge. Idag har den<br />
moderna stadsbebyggelsen trängt undan mycket<br />
av den tidigare jordbruksbebyggelsen. Förutom<br />
Eriksdals gård finns det i området bara några små<br />
torp kvar, bland annat detta invid västra skogskanten<br />
i Eriksdalsområdet.<br />
Godberg<br />
Godberg kan innehålla beteckningen gode i betydelsen<br />
kultplatsledare. Det kan också innehålla<br />
en beteckning på gudaskaran som helhet. Det<br />
finns en beteckning i det isländska materialet,<br />
3<br />
högheilog goð, som betyder de högheliga gudarna.<br />
Beteckningen gode kommer ur ordet goð<br />
för gudaväsen varför det ibland kan vara svårt att<br />
skilja dem åt.<br />
3<br />
Grav på Godberg?<br />
På berget som förmodligen gett byn sitt namn,<br />
i riktning mot Eriksdal finns en liten men välbyggd<br />
stensättning. Lämningen kan mycket väl<br />
vara en grav från järnåldern. Den är uppbyggd<br />
av en kallmurad ring av större stenar med i mitten<br />
stenblandad sand. Det skulle kunna vara en<br />
gränsmarkering men vid kontroll av gränser på<br />
äldre kartor sammanfaller ingen av gränserna med<br />
anläggningen. En gränsmarkering i form av små<br />
stenhögar på rad finns längre öster om lämningen<br />
och hör nog inte samman med denna.
Brännan<br />
Brännan<br />
Namnet Brännan indikerar att det är ett område<br />
som brunnit. Brännan omtalas första gången på<br />
1600-talet som Stoor Brännan i samband med<br />
att nya vretar tas upp där. Det har spekulerats om<br />
namnet kommer av att där legat en avrättningsplats<br />
och att de döda efter avrättandet skulle ha<br />
bränts, vilket kan ha gett avtryck i form av namnet<br />
Brännan. Men namnet och avrättningsplatsen<br />
hänger med stor sannolikhet inte ihop. Ortnamnet<br />
hänger snarare ihop med en större brand, kanske<br />
en skogsbrand som härjat där. Vid häxprocesserna<br />
under 1670-talet ska de 8 personer i Härnösand<br />
som dömts för häxeri ha avrättats på Härnön.<br />
Historiska källor gör gällande att det var på Hov<br />
som häxorna brändes, men eftersom det även<br />
fanns en avrättningsplats på Brännan kan det inte<br />
uteslutas att de bränts där.<br />
Grav på Brännan<br />
Vid före detta Volontärskolan på Brännan ligger en<br />
ensam grav i form av en stensättning. Det är en<br />
indikation på att där funnits en gård under järnåldern.<br />
När det gäller järnålderns bebyggelse finns<br />
oftast bara gravarna kvar ovan mark, som kan visa<br />
var dessa gårdar legat. Under marken finns ofta<br />
många fler spår, men de hittas bara vid arkeologiska<br />
undersökningar.<br />
Vattenreservoaren på Brännan<br />
Den 22 november 1881 beslutade stadsfullmäktige<br />
att förse Härnösand med vatten från Bondsjön.<br />
Man beslutade att välja ett dyrare alternativ med<br />
såväl filter som tryckbrunn och reservoar. I sam-<br />
4<br />
band med detta satsade man även på att bygga ett<br />
avloppsnät, allt till en kostnad av 330 000 kronor.<br />
I november 1883 var ledningarna lagda och något<br />
senare tillkom vattenreservoaren på Brännan, det<br />
så kallade vattentornet. Då det byggdes var betongfundamentet<br />
1,60 m högt och själva reservoaren<br />
6,45 m. I VA stod följande att läsa: ”Från krönet<br />
af tornet har man en förtjusande utsigt öfver staden<br />
och omgivningarna och det är att hoppas att<br />
här kommer att anordnas en utsiktsplan.”<br />
Kolonilotterna på Brännan<br />
Koloniträdgårdar och kolonilotter har funnits i<br />
Sverige i över 100 år. Idén att anlägga kolonier<br />
kom till Sverige från Danmark i slutet av 1800-talet.<br />
Motivet för kolonierna var att folk skulle komma<br />
ut från sina bostäder i staden för att kunna odla<br />
samt få sol och frisk luft till relativt låg kostnad.<br />
Jämfört med nuvarande koloniträdgårdar var de<br />
första kolonilotterna mycket enkla. Lotten användes<br />
i huvudsak för att odla potatis och grönsaker.
Flygfoto över Brännan 1950-tal.<br />
Fotograf Lars Bergström<br />
5
Under åren som gick, kom önskemål att få bygga<br />
små stugor eller lusthus på lotterna, så skedde<br />
inte i Härnösand. De nuvarande kolonilotterna på<br />
Brännan anlades relativt sent, bara för ett tjugotal<br />
år sedan. Det är idag samhällsförvaltningen vid<br />
Härnösands kommun som sköter administrationen<br />
kring kolonilotterna.<br />
Punkthuset<br />
På 1940-talet började man bygga så kallade<br />
punkthus. Man byggde denna hustyp för att effektivt<br />
kunna nyttja trapphuset, med flera lägenheter<br />
kring ett enda trapphus. Husen saknar ofta någon<br />
uttalad fram- eller baksida.<br />
Punkthuset på Grönkulla i Härnösand byggdes<br />
i början av 1950-talet, och det har sju våningar.<br />
Sedan huset byggdes har det varit något av ett<br />
landmärke på Brännan.<br />
6<br />
Södra Brännan – en tidig boplats?<br />
1986 när en ny cykelväg skulle anläggas vid kolonilotterna<br />
på södra Brännan, upptäckte en person<br />
något som han tolkade som ett stolphål i marken,<br />
där matjorden rakats undan. En antikvarisk kontroll<br />
gjordes och man hittade då resterna av en<br />
härd samt kol och sotfärgningar som kan indikera<br />
en boplats av okänd ålder. Tyvärr täcktes området<br />
över efter den antikvariska kontrollen varför man<br />
inte kunde göra en undersökning av området,<br />
och idag går cykelvägen rakt över den möjliga boplatsen.<br />
De fynd som framkom vid kontrollen var<br />
skörbränd sten, något som är ett tecken på boplats<br />
och brukar återfinnas vid härdar och kokgropar.<br />
När man kokade vatten hettade man upp sten<br />
som sedan sänktes ner i en träskål eller i ett skinn<br />
med vatten. Eftersom stenen kyldes ner snabbt så<br />
sprack den ofta. Vid den antikvariska kontrollen<br />
hittades även slagg och ben av okänd ålder samt<br />
modernare fynd av kritpipor och ett lås av järn.
<strong>Gånsvik</strong>sdalen<br />
och Prostjorden<br />
En rad olika bostadspolitiska åtgärder under 1940talet<br />
banade väg för att allmännyttiga bostadshus<br />
för flera familjer byggdes i Härnösand. Goda exempel<br />
på tidiga hyreshus i Härnösand är de längs<br />
Brännavägen. Under samma tid kom småhusen<br />
att bli större. 1948 höjdes exempelvis minimikravet<br />
på en villa från 70 m2 till 90 m2.<br />
Området kring Präst- och Prästängsvägen bebyggdes<br />
under första delen av 1960-talet, och det som<br />
idag kallas <strong>Gånsvik</strong>sdalen byggdes ut i tre etapper<br />
med start under första delen av 1970-talet. Innan<br />
dess hade dessa områden lantlig prägel och det<br />
mesta var ängs- eller åkermark.<br />
7<br />
Vad gäller <strong>Gånsvik</strong>sdalen fanns inledningsvis planer<br />
på att bebygga Myran, men när ärendet nådde<br />
stadsfullmäktige överklagades detta, då det fanns<br />
krafter som ville ha flygplatsen kvar. Då gav istället<br />
fullmäktige ett företag i uppdrag att rita ett förslag<br />
till nytt bostadsområde i <strong>Gånsvik</strong>sdalen. Området<br />
byggdes ut i tre etapper.<br />
Då husen skulle byggas på det som tidigare varit<br />
sjöbotten krävdes visst förarbete. Bland annat<br />
körde man först på jordhögar för att komprimera<br />
marken och inget utav den så kallade torrskorpan<br />
skrapades av, husens bottenplattor lades istället<br />
på det yttersta hårda ytlagret.
”Fabriken” av Lars Ekman<br />
uppvuxen i Vangsta<br />
Under alla århundraden har jordbruk varit den förhärskande<br />
näringen i Vangsta. Några riktigt stora<br />
lantgårdar har aldrig funnits till stor del beroende<br />
på att skogen varit i Härnösands stads ägo. Pappa<br />
Jonas hade på tjugotalet startat en benmjölsfabrik<br />
på den plats där hans bror Erland tidigare haft en<br />
mindre såg. Av olika orsaker avhände sig Jonas<br />
benmjölsfabriken varefter byggnaden gick skilda<br />
öden till mötes bland annat tillverkades en del<br />
mindre båtar där. Den enda industrin i bygden<br />
som tog sig, om än i mindre skala, startades av<br />
min farbror Fritz. Någon gång på trettiotalet började<br />
han slå tegel strax väster om hoppbacken på<br />
en sandplan som han med mycken möda röjt upp.<br />
Det var under somrarna han höll till där och slog i<br />
första hand slaggtegel. Slagget var en restprodukt<br />
från den koleldning som då var allmänt förekommande.<br />
Slagget var billigt och då det hade en god<br />
isolerande effekt passade det utmärkt som innerväggar.<br />
Han slog även en del klacktegel som användes<br />
till ytterväggar och som bestod av cement<br />
och sand vilket drygades ut med en del sten. Fritz<br />
hade tegelfabrikationen igång som ett komplement<br />
till den grisuppfödning han hade i anslutning<br />
till tegelslageriet.<br />
I början på femtiotalet övertogs dock fabrikationen<br />
av Anselm Olsson som också började bygga en fabrik<br />
där. Hittills hade verksamheten försiggått under<br />
bar himmel. Han anställde också folk och drev<br />
det hela mer industriellt. Varje kväll när arbetet var<br />
slut arbetade han idogt på byggnaden vars väggar<br />
sköt i höjden varv efter varv. När det hela var klart<br />
lät han dra in telefon och satte ut namnet Vangsta<br />
cementindustri i katalogen. Även för mig som närmaste<br />
granne var cementfabriken ett lyft då den<br />
gav nya möjligheter till att tjäna några kronor.<br />
Hittills hade arbetstillfällena bestått av daglegor<br />
8<br />
hos bönderna främst vid skörden. Cementfabriken<br />
var inte bara en ny arbetsgivare den var också en<br />
fläkt av världen utanför bondlandet som jag levde<br />
i. Dessutom var det oerhört spännande att vara<br />
med när det kom lastbilar och lastade det färdigslagna<br />
teglet. De backade upp mot tegeltraven och<br />
så lades breda plankor ut upp mot flaket varefter<br />
man körde upp teglet på skottkärror. Det gällde att<br />
få upp farten på kärran och liksom följa med i svikten<br />
upp mot flaket.<br />
I mitten på femtiotalen gjorde Anselm en investering<br />
i en maskin som tillverkade ett nytt slags<br />
byggtegel så kallade hålsten. Maskinen var ett<br />
riktigt vidunder, en konstruktion av järn och stål.<br />
Den matades med sand som måste läggas i en<br />
ränna utanför huset då det var för litet att rymmas<br />
inomhus. På ena sidan fylldes cement på varpå det<br />
hela skakades ihop med en elmotor under bordet.<br />
Maskinen skakade och slamrade något fruktansvärt<br />
och bara efter en kort stund i närheten var<br />
man totalt döv. I samband med detta kändes det<br />
som även kroppen i övrigt höll på att lösas upp. Det<br />
nyslagna teglet kom fram på en bricka av trä som<br />
också den hade laddats i förväg. Sedan gällde det<br />
att ta brickan och i en framåtböjd ställning halvspringa<br />
med den ut i tegeltraven. För mig var det<br />
ett mandomsprov att med det våta tunga teglet på<br />
brickan halvspringa ut och upp på traven.<br />
Nu visade det sig att maskinen bara kunde vara<br />
i drift under sommaren då gjutgruset som låg utanför<br />
fabriken hade en benägenhet att frysa ihop<br />
till klumpar under vintern. Dessutom drog kylan<br />
in genom luckan och det blev outhärdligt kallt<br />
inomhus. Anselm var till åldern kommen redan<br />
när han började med fabriken och vid sextiotalets<br />
början övertogs den av andra intressenter. De drev<br />
också tegeltillverkningen vidare men till slut blev<br />
konkurrensen dem övermäktigt då transporterna<br />
blev billigare och de stora tillverkarna kunde nå ut<br />
på marknaden. Det hela slutat med att en fiskare<br />
köpte den och drev en fiskförädlingsfabrik. I mitten<br />
av sextiotalet brann den upp och sedan var dess<br />
saga slut.
<strong>Gånsvik</strong><br />
Under 1500-talet skrevs <strong>Gånsvik</strong> som Godenzuick<br />
och Godensuicken vilket talar för att ortnamnet<br />
hänger ihop med en gode, en kultplatsledare. Från<br />
isländska källor kommer ordet hovgode som är en<br />
beteckning för den person som skötte hovet och<br />
kulten kring hovet. Hovgodarna var även sociala<br />
och politiska ledare, vad vi idag skulle beteckna<br />
som stormän eller hövdingar. De hade inte makt<br />
över geografiska områden utan över personförbund.<br />
Det stod vem som helst fritt att knyta sig<br />
till vilken storman man ville för sitt beskydd och<br />
enligt de isländska källorna vet vi att allianser skiftade<br />
och den politiska kartan gjordes om vid olika<br />
tillfällen. Godarnas maktområde kallades på Island<br />
för Goðorð.<br />
Gravfälten vid <strong>Gånsvik</strong><br />
4<br />
På höjden öster om Speckstatjärnen, vid vägen från<br />
staden ut till <strong>Gånsvik</strong>shamn, ligger två gravfält. De<br />
ligger ca 240 meter från varandra. Gravfältet längst<br />
i öster består av högar och ligger annorlunda mot<br />
vad som är vanligt då fältet ligger i en norrsluttning.<br />
Högar från järnåldern visar var gårdarna<br />
har legat; vi vet av erfarenhet att gravhögarna<br />
låg på inägorna till gårdarna. Frågan är om inte<br />
dessa båda gravfält ursprungligen hört till samma<br />
gårdsenhet. Ser man till gravfältet på Vangsta<br />
9<br />
Grav RAÄ 3 under utgrävning 1975.<br />
Fotograf Bengt Häger<br />
upptäcker man att det finns två ansamlingar av<br />
gravar på gravfältet och detsamma skulle kunna<br />
gälla även för gravfälten vid <strong>Gånsvik</strong>svägen. En av<br />
gravarna vid <strong>Gånsvik</strong>svägen undersöktes 1975 och<br />
de enda fynden var brända ben och två nitar av<br />
järn. De brända benen låg inom en begränsad del<br />
av graven och en ansamling av brända ben låg i en<br />
nedgrävning omkring 26 cm i diameter. Detta talar<br />
för att man samlat ihop benen efter bränningen<br />
och stoppat dem i en behållare, möjligen av näver<br />
eller trä. Denna typ av begravning kallas urnebegravning<br />
och dateras från äldre till mellersta delen<br />
av järnåldern (0-550 eKr).<br />
Grottberget och Björnpasset<br />
5<br />
Mellan Grottberget och Björnpasset, ovanför den<br />
dalgång som leder bäcken förbi <strong>Gånsvik</strong>s by och<br />
ut mot <strong>Gånsvik</strong>shamn, ligger lämningar i ett klapperstensfält.<br />
De sex lämningarna består av två små<br />
rösen, tre gropar i klapperfältet och en stensträng.<br />
Vad dessa kan ha använts till och hur gamla de<br />
är vet vi inte. Gropar i klapper brukar också kallas<br />
boplatsgropar, vilket för tanken till boplatser, men
om det funnits boplatser i anslutning vet vi inte.<br />
Förslag finns att groparna använts för tranframställning<br />
och att de kan ha varit förrådsgropar, men<br />
det har inte kunnat fastställas. Precis som rösen<br />
släpper anläggningar i klapper lätt igenom vatten<br />
varför inte mycket organiskt material bevaras.<br />
Gropar i klapper förekommer ibland i anslutning<br />
till tomtningar (lämningar efter strandnära byggnader<br />
av enklare karaktär i maritim miljö) varför<br />
kopplingen till förrådsgropar blir mer trovärdig.<br />
Groparna har oftast en omgivande vall runt kanten<br />
och kan variera i form mellan runda och ovala. De<br />
påträffas på olika höjd över havet från 5 m.ö.h. till<br />
över 100 m.ö.h.<br />
6<br />
Kapellsbergs herrgård<br />
Lektor Eurenius lät någon gång efter 1756 bygga<br />
Kapellsbergs herrgård i <strong>Gånsvik</strong>, då ett par kilometer<br />
från staden. Herrgården vilar på en terrass uppbyggd<br />
av en väldig stenmur, enligt historien kring<br />
huset, uppmurad av finländare som flytt hit från<br />
10<br />
pest och krig. Från <strong>Gånsvik</strong>sdalen, då Härnödalen,<br />
anlades en allé upp till herrgården. Idag finns<br />
många knotiga träd kvar som minner om detta.<br />
Här frodades herrgårdslivet under flera decennier.<br />
Bland annat byggdes såväl en teaterscen som ett<br />
musikrum på Kapellsberg, där kulturlivet blomstrade<br />
i omgångar. Den sista innehavaren, fru Anna<br />
Hwass dog 1956 och efterlämnade herrgården<br />
till en brorsdotter, som i sin tur skänkte fastigheten<br />
till J C Kempes minnesfond. Från 1961 fanns<br />
Kapellsbergs musikskola i byggnaderna, men<br />
sedan ett antal år tillbaka huserar musikskolan i<br />
Härnösands folkhögskola på Murberget.<br />
Ortnamnen Kapellsberg<br />
och Prästjorden<br />
Kapellsberg och namnet Prästjorden hänger ihop<br />
med kapellet som en gång legat på Härnön. Om<br />
Härnö var en egen socken på 1300-talet så måste<br />
det ha funnits en sockenkyrka, och det är därför<br />
inte otroligt att det lilla kapellet tidigare hade<br />
status som sockenkyrka. Hos<br />
Historiska Museet finns en<br />
mässhake från 1300-talet som<br />
enligt uppgift ska ha kommit<br />
från kapellet på Härnön.<br />
Enligt historiska källor ska kapellet<br />
ha legat på Prästänget<br />
(Prästjorden) och det omtalas<br />
första gången 1681 i<br />
de s.k. Rannsakningar efter<br />
antikviteter - i samband med<br />
fornminneslagens tillkomst<br />
år 1666 utsändes Kungl. Maj:<br />
ts brev om denna nya lag till<br />
biskopar och landshövdingar<br />
med uppdrag att låta verkställa<br />
inventering av fornminnen<br />
i landet. Detta resulterade i<br />
Rannsakningarna efter antikviteter,<br />
som därför är den<br />
äldsta systematiska fornmin-
11<br />
Flygbild över Kapellsbergs<br />
herrgård ca 1950.<br />
Fotograf Lars Bergström
nesinventeringen i Sverige. På 1830-talet ska människoskelett<br />
och byggnadsrester ha påträffats vid<br />
grävningar på Prästänget. Idag finns inga spår av<br />
kapellet utan det är bara namnet och de historiska<br />
uppgifterna som visar var det kan ha legat.<br />
Gravar på Kapellsberg<br />
7<br />
Uppe på Kapellsberget ovanför Prästjorden, ligger<br />
en grav på högsta punkten av berget . Det är en<br />
så kallad stensättning, en flack grav bestående av<br />
sten med torv och mossa på. Den är nu ganska<br />
sönderplockad och den kommer med tiden antagligen<br />
försvinna bit för bit för att bland annat bli<br />
delar av grillplatser (!). Graven är oval och ganska<br />
liten, bara 4 x 2,5 meter stor. Det är svårt att sätta<br />
någon datering på graven, då typen förekommer<br />
från bronsåldern och genom hela järnåldern (1800<br />
fKr-1050 eKr). En indikation på ålder kan vara att<br />
den inte ligger långt från en annan möjlig grav som<br />
ligger cirka 225 meter väster om den på berget.<br />
Den graven består av en hög. Denna hög ligger i ett<br />
väldigt ovanligt läge uppe på ett berg, jämfört med<br />
vad som är känt för järnåldershögar. Högarna ligger<br />
normalt på inägorna till gården och det ovanligt<br />
med gårdslägen i miljöer uppe på berg. Det kan<br />
också vara en naturlig formation som ser ut som<br />
en hög. Enligt Nils Johan Ekdahl, som under åren<br />
1827-1830 gjorde inventeringar i Norrland ska det<br />
vid Kapellsberg ha funnits gravhögar.<br />
8<br />
Hackerör på Kapellsberg<br />
Odling har förekommit under mycket lång tid i vårt<br />
län. Flera indikationer visar att odling har förekommit<br />
i mellannorrland från slutet av stenåldern och<br />
under bronsåldern, men att odlandet inte tar riktigt<br />
fart förrän under järnåldern. Olika typer av odling<br />
ger olika typer av lämningar. Den tidigaste formen<br />
av jordbruk skedde med hacka eller grävkäpp och<br />
gav ganska små odlingsytor med flera mindre s.k.<br />
odlings- eller röjningsrösen runt omkring. Denna<br />
typ av röjningsrösen kallas hackerör. De innehåller<br />
till skillnad från gravrösena, ganska varierat<br />
12<br />
stenmaterial med både stora och små stenar. När<br />
sedan årdret och senare plogen kom i bruk togs<br />
större ytor upp och många odlings- och röjningsrösen<br />
försvann eller lades upp i större rösen. Men<br />
på vissa platser kan det finnas kvar röjningsrösen<br />
så som de såg ut i den äldsta tiden, eftersom just<br />
den marken undgått senare tiders odling. Dessa<br />
platser kallas idag för fossila åkrar. På Kapellsberg<br />
finns flera sådana fossila åkrar med små odlings-<br />
eller röjningsrösen.<br />
Kapellsbacken<br />
9<br />
Inom Brännans IF var inte intresset för backhoppning<br />
så stort, men man beslutade ändå att<br />
satsa på grenen då det fanns några intresserade<br />
medlemmar. I januari 1944 beslutade man att<br />
bygga en hoppbacke i Kapellsbacken. Redan den<br />
8 mars samma år stod backen färdig och cirka<br />
1 500 personer var med på invigningen. Samma<br />
år (28 februari) förvärvade Brännans IF backen<br />
på Speckstaberget från Härnö IF för 1000 kronor.<br />
Backhoppning var dock ingen stor sport och under<br />
1950-talet diskuterades nedläggning av såväl<br />
Specksta- som Kapellsbacken, något som verkställdes<br />
i mitten av 1950-talet. Det ska även ha<br />
funnits en hoppbacke i Vangsta.
Vangsta<br />
Vangsta är ett ortnamn från järnålder där delen –<br />
sta(d) betyder ställe eller plats för. Exempelvis betyder<br />
eldstad helt enkelt platsen för elden. Namn<br />
med ändelsen -sta är bland de vanligaste järnåldersindikerande<br />
ortnamnsefterlederna vi har. Det<br />
finns över 2 000 ortnamn i Sverige med ändelsen<br />
– sta. Ofta har de ett mansnamn i förleden men<br />
inte alltid. I fallet Vangsta hänger förleden snarare<br />
ihop med fält, äng eller grässlätt. På norska sidan<br />
“Anders Erssons kyrka“<br />
av Lars Ekman<br />
Det händer att jag brukar besöka det som pappa<br />
Jonas och andra gamla i byn kallade, Anners<br />
Ersesens kyrka med vilket han menade Anders<br />
Erssons kyrka. Det är en fyrkantig glugg i berget<br />
belägen på Vangstabergets sydvästra sträckning,<br />
strax ovanför den gamla skolan. Jonas berättade<br />
att hans far, min farfar, Karl Ekman varje midsommarafton<br />
brukade ta kaffepannan med sig och<br />
knalla upp till ”kyrkan” där han kokade kaffe och<br />
vakade i den ljusa midsommarnatten. Rätt troligt<br />
är att även kaffegöken fanns på plats. I min ungdom<br />
var kyrkan en omtyckt lekplats och ännu kan<br />
jag upptäcka rester av den presenning som Bert<br />
och jag en vårvinterdag med kvällssol och stora<br />
snökristaller i de kvardröjande snödrivorna med<br />
gemensamma krafter stretade upp på bergsluttningen.<br />
Presenningen hade vi fyndat på den kommunala<br />
soptippen på Brännan. Väl ditkommen<br />
13<br />
kan -vangortnamnen hänga ihop med kult och då<br />
ha samband med åker för fruktbarhet. I de isländska<br />
gudasagorna bor till exempel Tor i Trudvang<br />
som betyder ”maktfälten” och Freja bor i Folkvang<br />
som betyder ”härskarornas fält”. Om Vangsta på<br />
Härnön har haft en kultisk funktion kan vi inte<br />
säga, men där finns ett av de största bevarade<br />
gravfälten i Härnösands kommun.<br />
lade vi ut några störar av gran, som vi högg ned<br />
i närheten, tvärs över gluggen. Sedan rullade vi<br />
ut presenningen, som sannerligen redan sett sina<br />
bästa dagar, och fick ett utmärkt tak samt en sluttande<br />
vägg. I ena övre hörnet vek vi undan en flik<br />
och fick på så sätt en rökgång för den lägereld vi<br />
inte kunde vara utan. Att kampera med Bert var<br />
enbart trivsamt men jag tyckte ändå att jag ville<br />
ha något eget. Så ett stenkast från Anders Erssons<br />
kyrka, längre söderut hittade jag ett ställe där<br />
inlandsisen hade lösgjort och flyttat ett stenblock<br />
några meter från berget. I sprickan mellan berget<br />
och blocket byggde jag mig ett eget blockhus, förlåt<br />
koja skall det vara. Byggmaterialet var hopslagna<br />
kartongen från soptippen, granris och stänger och<br />
jag tyckte att slutresultatet blev riktigt bra.<br />
Den våren och långt in på sommaren var vi<br />
skogsmänniskor; trappers, äventyrare, laglösa ja<br />
vad som helst med den omvandlade ”kyrkan” och<br />
”Blockhuset” som bas. Men när hösten stod för<br />
dörren övergav vi våra visten, presenningen började<br />
sloka och ta in vatten och kartongerna och<br />
granriset blev allt glesare. Vi började alltmer rikta<br />
våra blickat åt andra hållet, mot stan och när vi
köpte poplinrockarna föll platsen i glömska och nu<br />
när jag åter besöker den har väder och vind gjort<br />
slutjobbet. Fåfängliga äro människors byggen.<br />
Men Anders Ersson, vem var det. Någon strikt<br />
vetenskaplig bevisning finns inte men nog ligger<br />
det närmast till hands att visa på hamnfogden<br />
Anders Ersson i <strong>Gånsvik</strong>s fiskeläger under<br />
1800-talet. Eftersom fiskeläget låg avlägset och<br />
långt ifrån närmaste kyrka i staden fick fiskarna<br />
tillstånd att när de på grund av fisket inte kunde<br />
vara borta den långa tid det tog att bevista en<br />
gudstjänst, själva ordna så att guds ord förkunnades.<br />
Ett dåtida kyrkobesök var en synnerligen<br />
omständlig procedur. Först skulle man ta sig fram<br />
och tillbaka över ön och sedan var en predikan<br />
ca tre timmar lång, alla andra ceremonier och<br />
procedurer oräknade. Då skulle egentligen enligt<br />
statuterna en prästman komma till fiskeläget under<br />
fiskesäsongen. Det var endast då som läget<br />
var bebott. Kom det ingen prästman står det i<br />
”Kong.Maj: ts Hamn Ordning gifwen i Stockholm<br />
i Rådkammaren then 24 januari 1771”. ”Enär så<br />
Vangsta gravfält<br />
Vangsta gravfält har varit känt sedan 1820-talet<br />
då Nils-Johan Ekdahl gjorde sina inventeringar i<br />
Norrland. Gravfältet i Vangsta är ett av de större<br />
bevarade gravfälten från järnålder i kommunen.<br />
Åren 1908-1909 gjorde läroverksadjunkten Erik<br />
Johansson undersökningar i tre av gravarna. Då<br />
framkom järnföremål i form av bl. a. pilspetsar,<br />
en järnten, brända ben, bränd flinta, hästtänder<br />
och obrända ben av häst och glaspärlor. 2003<br />
skadades gravfältet av markberedning och året<br />
efter skadedokumenterades det av personal från<br />
Länsmuseet <strong>Västernorrland</strong>.<br />
14<br />
händer att Präst ej kommer till Fiskeläget och<br />
Fiskare vid förefallande tillfälle icke heller kunna<br />
komma till Kyrkan, om sön och högtidsdagar, skall<br />
Hamn-Fogde låta bön hålla och läsa någon förklaring<br />
över Evangelium utur någon Postilla, som<br />
Fiskeläget till then ändan inlöser...”<br />
I ett gammalt protokoll från <strong>Gånsvik</strong>shamn läser<br />
vi för år 1846 ”Bönhållning skall hållas av Anders<br />
Ersson kl. 6 eftermiddagen”. Nu har det aldrig funnits<br />
något kapell i <strong>Gånsvik</strong> och därför samlades<br />
man på något som kallades Bönberget men som<br />
för flera generationer sedan fallit i glömska. Jag<br />
vill gärna tro att det utskott på Vangstaberget som<br />
bevarats under namnet Anders Erssons kyrka är<br />
denna plats. Och varför inte? Det är en vacker<br />
plats, för att stämma sinnet till ro och eftertänksamhet<br />
i guds vackra natur. Dessutom är det på<br />
lagom avstånd från <strong>Gånsvik</strong> för att man skulle<br />
lämna det vardagliga bakom sig, men ändå inte<br />
så långt att man inte rätt snart i rimlig tid kunde<br />
knalla tillbaks när plikten kallade.<br />
10
Av 20-talet gravar på gravfältet hade sju gravar påverkats<br />
i olika grad av markberedningen. Flera hade<br />
så stora skador att föremålen och kunskapen som<br />
fanns bevarad i gravarna var i fara. Länsstyrelsen<br />
i <strong>Västernorrland</strong> valde att polisanmäla händelsen<br />
och 2005 föll domen i målet. Maskinföraren fälldes<br />
för fornminnesbrott och dömdes att betala<br />
650 000 kr i skadestånd. Pengarna användes för<br />
att undersöka och återställa de skadade gravarna,<br />
och för att rädda den kunskap som kunde räddas.<br />
Våren och sommaren 2007 gjordes undersökningarna<br />
och resultatet blev minst sagt förvånande. Av<br />
de sju gravar som påverkats vid markberedningen<br />
totalundersöktes fyra. På en grav avlägsnade man<br />
all torv, men graven visade sig inte vara skadad,<br />
varför torven lades tillbaks och graven sparades<br />
för framtiden. Ingen av de undersökta gravarna<br />
var den andra lik även om alla var så kallade<br />
brandgravar, d.v.s. kremeringsgravar. Gravarna på<br />
västra sidan gravfältet är placerade till synes i linje<br />
på var sin sida om en hålväg, d.v.s. en stig eller<br />
väg som genom åren urholkats av mängder av<br />
förbipasserande. Hålvägen är med största sannolikhet<br />
äldre än gravarna eftersom gravarna är<br />
placerade på detta sätt. Hålvägen kan vara den<br />
äldsta vägen mellan <strong>Gånsvik</strong>shamn och sundet på<br />
västra Härnön. Gravarna är daterade till Vendeltid<br />
(550-800 e Kr)<br />
15<br />
Grav 1<br />
Den grav som före undersökningen såg minst intressant<br />
ut, kallad grav 1, visade sig vara den mest<br />
intressanta då den tycks vara unik i uppbyggnaden.<br />
Graven är rektangulär med stående hörnstenar,<br />
och med kallmurade sidor som bildade en inre<br />
”kista” för begravningen. Före undersökningen var<br />
den bedömd som rund, ca 3,5 meter i diameter.<br />
Den var helt överväxt med sly och i graven fanns<br />
flera markberedningsgropar. Graven innehöll ett<br />
brandlager med brända ben från två unga individer.<br />
Där fanns även brända ben från nio djur,<br />
exempelvis häst, nöt, får eller get och svin. Från en<br />
vuxen individ som kremerats brukar det bli ca 2<br />
– 3 kg brända ben, men i graven framkom nästan<br />
8 kg brända ben!<br />
Förmodligen var den ena personen en kvinna<br />
eftersom fragment av smycken och brända pärlor<br />
fanns bland gravgåvorna. Där förekom fragment av<br />
spännen för att hålla samman klädedräkten, pärlor<br />
som troligen suttit mellan spännena och delar<br />
av en ornerad kam av ben eller horn. Dessutom<br />
fann man en sländtrissa av ben eller horn, en stor<br />
mängd nitar varav många med nitbricka som visar<br />
att de hållit ihop ett träföremål; kanske en kista eller<br />
ett skrin, samt spetsen av en järnnål och en kniv
av järn. Det förekom även bland kolbitarna, bitar<br />
av ett bränt ornerat träföremål, kanske en kopp<br />
eller ett fat. Någon gång efter att graven anlagts,<br />
hade man anlagt en eld ovanpå graven, något som<br />
visade sig genom att sanden under var rödbränd<br />
och där framkom även brända ben, kanske rester<br />
efter en offermåltid?<br />
Grav 2<br />
Grav 2 undersöktes inte då markberedningsgroparna<br />
hamnat utanför graven. Efter att torven lyfts<br />
av visade sig graven vara fyrkantig. Stenar var lagda<br />
som en rektangulär stenram med begravningen<br />
sannolikt i mitten. Efter att graven konstaterats<br />
oskadad lades torven på igen efter dokumentation.<br />
Grav 3<br />
Grav 3 var den minsta av de undersökta gravarna<br />
och såg före undersökningen nästan limpformad<br />
ut på grund av den hålväg som gick mellan gravarna.<br />
Efter att torven och sanden tagits bort framkom<br />
ett litet kärnröse inom en cirkel av mindre<br />
stenar. Stencirkeln var endast 1,5 meter i diameter.<br />
I kärnröset, och från början förmodligen under en<br />
flat sten som rubbats av markberedningen, låg<br />
rengjorda brända ben utan inblandning av kol<br />
16<br />
samt en järnnit med nitbricka, en välbevarad kniv<br />
av järn och ett järnfragment. Benen i graven var<br />
dels från människa, dels från nörboskap samt en<br />
falang av björn, vilket visar att personen haft med<br />
sig ett björnskinn i graven. Graven är troligen anlagd<br />
mellan 650 och 760 e Kr.<br />
Grav 4<br />
Grav 4 var en av de större skadade högarna, visade<br />
sig ha en kantkedja, en cirkel av stenar som<br />
avgränsat graven, och ett kraftigt brandlager i mit-
ten av graven. Den östra sidan av graven hade ett<br />
kärnröse medan den västra hade begränsat med<br />
sten. Ben framkom både på östra och på västra<br />
sidan graven men inblandningen av kol var mycket<br />
liten i öster medan det var mycket kol i väster. I<br />
det kraftiga brandlagret framkom brända ben varav<br />
några ornerade kamfragment, ett bronsfragment,<br />
en kniv av järn, ett eldstål av järn, flera delar av ett<br />
eller flera brynen, nitar, järnfragment och en eldslagningsflinta.<br />
Bland de brända benen fanns falanger<br />
av björn. Falanger är fingerbenen i björnens<br />
fot. När falanger förekommer i gravar är det den<br />
yttersta delen där klon suttit som är med. Detta gör<br />
det troligt att den döde begravts med en björnfäll.<br />
Denna grav är 14C-daterad till 640-780 e Kr.<br />
Grav 5<br />
Grav 5 utgjordes av en gravhög skadad av flera<br />
markberedningsgropar och från början ansågs<br />
att den södra delen av graven hade skador från<br />
markberedningsmaskinen. Vid undersökningen<br />
visade sig att det som tolkats som körskada på högen,<br />
förmodligen var spår av undersökningen från<br />
Johanssons utgrävning 1909. Där framkom även<br />
ett danskt mynt från 1899. Enligt beskrivningen<br />
av 1909 års undersökning skall en av gravarna<br />
bara ha undersökts delvis. Gravhögen innehöll<br />
ett kraftigt kärnröse i hela graven. Under graven<br />
framkom två nedgrävningar som syntes som<br />
17<br />
runda svarta gropar i den ljusa sanden. Dessa är<br />
möjligen stolphål men inte från någon byggnad.<br />
Stolphål har uppmärksammats på andra platser<br />
under gravhögar. Kanske har en stolpe stuckit<br />
upp genom graven? Fynden utgörs av en stor<br />
järnplåt av obestämbar funktion, nitar och spikar<br />
av järn, krampor av järn (krampor kan ha suttit<br />
på svärd eller knivbeslag eller ingått i skrin- vagn<br />
eller båtkonstruktioner), samt 18 pärlor av glas i<br />
olika färger och ornerade kamfragment. De flesta<br />
pärlorna var halva och färgerna varierade från rött<br />
till grönt och blått. Några pärlor var mönstrade i<br />
olika färger och en var rombisk, en annan kubisk<br />
med avfasade kanter. Pärlorna daterar graven till<br />
vendeltid (550-800 e Kr). Grav 5 har 14C daterats<br />
till 650-780 e Kr.<br />
Ridskolan i Vangsta<br />
Den 28 september 1945 startades den första<br />
ridskolan i Härnösand. Man hade då sju hästar<br />
och verksamheten bedrevs i det så kallade<br />
Skogsbrynet norr om Högslätten. Redan 1949<br />
upphörde dock den verksamheten och de som var<br />
kvar av den aktiva gruppen skingrades. Men 1967<br />
tillsattes en kommitté med uppgift att undersöka<br />
möjligheterna att starta en ridskola i Härnösand.<br />
Olika förslag till lokalisering togs fram varav ett var<br />
Vangsta. Redan 1968 etablerades verksamheten<br />
i Vangsta och några baracker införskaffades som<br />
stall. Det nya stallet stod klart för invigning1976.<br />
Vangsta skola<br />
11<br />
Genom Kungliga Majestäts nådiga stadga angående<br />
folkundervisningen i landet föreskrevs det<br />
1842 att det skulle finnas en skola per församling.<br />
Socknarna hade fem år på sig att uppföra<br />
skolorna. Hernö sockenmän var intresserade av<br />
att samarbeta med staden kring skolfrågan. Den<br />
första skolan i Härnösand uppfördes vid Hofsgatan<br />
och 1848 kunde undervisning bedrivas för barn<br />
såväl i staden som i Hernö socken. Hösten 1859<br />
inrättades dock en flyttande så kallad roteskola
på Härnö, med stationer i Specksta (hos bonden<br />
Strindlund) och i Grönsvik. En lärare ambulerade<br />
mellan skolorna. År 1887 ändrades de flyttande<br />
skolorna till två fasta folkskolor: Specksta 1897 och<br />
Brattås 1902. Skolan i Specksta flyttades 1906 till<br />
Vangsta där ett skolhus uppfört. Brattås fick eget<br />
skolhus 1918.<br />
Den 28 januari 1938 beslutade stadsfullmäktige<br />
att dra in Vangsta skola fr. o m höstterminen, samt<br />
att anordna skolskjutsar till Johannesbergsskolan.<br />
Idag huserar motorcykelklubben Albatross i den<br />
gamla skolans lokaler.<br />
“Vangsta skola<br />
- sömnad och andakt“<br />
av Lars Ekman<br />
Det välfernissade golvet blänkte i solen som<br />
sken genom de höga fönstren och gjorde trägolvet<br />
varmt och behagligt. Runt den stora salen i<br />
Vangsta skola satt traktens fruar då det var symöte.<br />
Där satt förutom mor Karin, fru Rydberg,<br />
faster Elin, fru Björklund, fru Harlén, fru Nilsson<br />
samt många fler som nu äro skuggor och borta<br />
för att låna några ord av skalden Bertil Malmberg.<br />
Alla hade en stickning eller sömnad i händerna<br />
och det var som om fingrarna gick av sig själv för<br />
pratet nådde stundtals höga nivåer.<br />
Själva undervisningen var sedan ett antal år nedlagd<br />
och nu användes skolan som samlingslokal<br />
åt bygdens befolkning. Symötena hölls i kyrklig<br />
regi under sommarmånaderna och stunden<br />
innehöll därför en dos andlig sång samt några<br />
gudsord. En sak som förundrade mig var att mor<br />
Karin inte tagit med sig korgen med strumpor<br />
som skulle stoppas och som ständigt fylldes på.<br />
Strumpstoppningen verkande intressant tyckte jag<br />
18<br />
då hon använde något som liknande en svamp<br />
fast av trä. I stället tog hon med sig en stickning<br />
något som hon sällan eller aldrig sysslade med<br />
hemma. Inte heller någon av de andra fruarna<br />
ägnade sig åt strumpstoppning under mötet. Det<br />
förundrade mig då jag inte kunde tänka mig att<br />
det även hos andra familjer inte fanns strumpor<br />
som behövde stoppas. Ingen gjorde heller andra<br />
vanliga sömnadsysslorna som bestod i att lappa<br />
(det gjorde inget om hade lappade kläder huvudsaken<br />
att man var hel och ren lät det) vända på<br />
kragar eller sprätta upp gamla kläder som kunde<br />
vändas och sys upp till något annat. Nu var det<br />
broderier och sömnad på dukar eller som i mor<br />
Karins fall stickning som gällde. Syster Astrid och<br />
jag hade ännu inte hunnit upp i skolåldern utan<br />
fick följa med sedan Karin gett oss stränga förhållningsorder<br />
att hålla oss lugna. Syrran hade även<br />
hon en stickning medan jag som karl inte kunde<br />
förväntas ha några anlag åt det hållet. Vilket i och<br />
för sig var helt sant.
Vad det gäller den andliga spisen vill jag minnas<br />
att såväl präster och prelater av olika dignitet från<br />
svenska kyrkan framträdde och ibland hämtade<br />
man någon från frikyrkan. Bl. a framträdde Karl<br />
Ivan Ödlund med bl. a ”Löftena kunna ej svikas”<br />
samt en annan gång prästen Ivar Forsberg med<br />
uppbyggligt tal samt sång. På slutet av gudstjänsten<br />
spred sig en behaglig kaffedoft i lokalen och<br />
nog var det lika gott att få den lekamliga spisen<br />
som den andliga. Jag hade nog lätt kunnat rensa<br />
hela kakfatet ensam men mor Karins förmaningar<br />
och vakande blickar gjorde att jag nöjde mig med<br />
en veteskiva och två kakor samt ett glas saft. Efter<br />
kaffestunden togs en liten kollekt upp.<br />
Tanterna återgick sedan till handarbetet men efter<br />
ett tag gapade plats efter plats tom då det var<br />
viktigt att hinna hem och laga till middan till gubben<br />
och familjen. Att maten stod på bordet i rätt<br />
Militärhistoria<br />
Stora delar av Härnön präglas av den militära aktivitet<br />
som funnits och finns i området. Därför följer<br />
här en kort historik. Riksdagen beslutade 1847/<br />
1848 att förlägga ett artilleribatteri till Härnösand.<br />
Staden ställde tre tunnland mark till förfogande;<br />
den s.k. Storsvedjan på norra delen av Härnön,<br />
för exercisfält. Första övningen skedde 1854. Som<br />
förläggning och expedition användes en fastighet<br />
på Östanbäcksgatan 8. År 1887 beslutades att en<br />
infanterivolontärskola för utbildning av det befäl<br />
som skulle öva värnpliktiga vid <strong>Västernorrland</strong>s<br />
regemente skulle förläggas till Härnösand, i hård<br />
konkurrens från Sollefteå och Sundsvall. 1891 stod<br />
byggnaden på Brännan klar. Men redan 1911 flyt-<br />
19<br />
tid var en förutsättning för att livet skulle fungera<br />
för efter den väntade en kort vilostund då man kurade<br />
skymning innan kvällsbestyren i ladugården<br />
tog vid. Även om vi hörde till det proletariat som<br />
inte hade djur så satt mor Karin en lagom lång<br />
stund innan vi bröt upp vilket var en lättnad då<br />
det blivit alltför påfrestande att hålla sig tyst och<br />
relativt lugn.<br />
Ute på bron såg man en stor gårdsplan som var<br />
omringad av vedbod, utedass förråd samt ett litet<br />
hus vilket var tänkt att vara vaktmästarbostad. En<br />
lägenhet för lärarinnan fanns i själva skolhuset.<br />
När vi sneddat över gårdsplanen och kommit ut<br />
på vägen bredde sig rena landsbygden ut åt alla<br />
sidor med gårdar, ladugårdar samt lador. Väl på<br />
hemväg hade jag en känsla av att mor Karin var<br />
lika glad som jag att det hela var över, för den här<br />
gången.<br />
tade verksamheten till Sollefteå. Byggnaden fungerade<br />
en tid som ålderdomshem och senare som<br />
lokaler för SSVH. Stadsfullmäktige beslutade 1916<br />
att upplåta mark på Hofsjorden för kasernbyggnad<br />
till Hemsö Kustartillerikår. När byggnaden stod färdig<br />
1922 hade dock försvarssituationen förändrats<br />
så mycket att det inte fanns behov av kasernen.<br />
Huset övertogs av landstinget och nyttjades som<br />
sjukhus, Vanföreanstalten. Ombyggnaden till sjukhus<br />
skedde åren 1926-1927. Sedan 1970-talet har<br />
ortopedavdelningen funnits vid Sundsvalls sjukhus<br />
och det är numera Landsarkivet i Härnösand<br />
som huserar i lokalerna. Härnösands kustartilleriregemente,<br />
KA 5 tillkom 1953, det uppstod ur
Härnösands kustartilleridetachement - KA 4H som<br />
var namnet fram till 1953. KA 4H blev 1953 en<br />
självständig kår - KA 5, och bytte 1975 namn till<br />
Härnösands kustartilleriregemente. KA 5 lades ner<br />
1997 efter 1996 års försvarsbeslut.<br />
Mäthallen<br />
12<br />
Den s.k. mäthallen byggdes under 50-talet som<br />
en utbildningsplattform för artilleriutbildningen<br />
vid KA 5. De som fick sin utbildning där kallades<br />
för mätare och deras funktion var att med en tre<br />
Försöksmobilisering, bivack med tält Härnön 1913.<br />
20<br />
meters inbasmätare m/46 (”en stor kikare”), mäta<br />
riktning och avstånd till fartyg. Dessa värden lämnades<br />
sedan till en eldledningsplats för att sedan<br />
omvandlas till mätvärden för kanonerna. En duktig<br />
mätare kunde mäta på 25 meter när på avstånd<br />
upp till 9 – 10 kilometer. På den här tiden gick det<br />
många fartyg upp genom Sannasundet och ute till<br />
havs, därför var stället bra ur utbildningssynpunkt.<br />
Funktion ersattes sedan av radar. Mäthallen kom<br />
då att nyttjas av värnpliktiga som hade signaltjänst/<br />
radiotjänst som huvudsysselsättning.
Några lästips!<br />
Brännans IF 60 år, Föreningen gamla Brännaiter, Härnösand 1990<br />
Härnösand, Härnösands kommittén 1985<br />
Bucht, Gösta 1935. Härnösands historia. Del I & II. Härnösand.<br />
Bucht, Torsten 1955. Ortnamnen i <strong>Västernorrland</strong>s län, del 1. Lund.<br />
Källdén, Anna, 1982, Kapellsberg: det gamla lektorsbostället som blivit en musikens högborg, Härnösand<br />
Lundkvist, Tyko 1986 [1971]. Boken om Säbrå. Örnsköldsvik.<br />
Näslund, Rolf 1980. Studier i Härnösands bebyggelsehistoria 1585-1800-talets mitt.<br />
Del 1. Härnösand.<br />
Olsson, Olof & Wallin, Sven 1984. Härnösand genom seklerna. Del 1 och 2. Härnösand.<br />
Selinge, Klas-Göran 1977. Järnålderns bondekultur i <strong>Västernorrland</strong>. <strong>Västernorrland</strong>s forntid. CEWE-Förlaget.<br />
Örnsköldsvik.<br />
Ström, Folke 1997 [1961]. Nordisk hedendom. Tro och sed i förkristen tid. Göteborg.<br />
Wik, Harald 1981. Härnösands historia. Del III. Härnösand.<br />
Portalen <strong>Kulturarv</strong> <strong>Västernorrland</strong> drivs av Landsarkivet i Härnösand, Länsbiblioteket <strong>Västernorrland</strong> och<br />
Länsmuseet <strong>Västernorrland</strong>. Vi vill att portalen ska vara en levande samlingsplats för länkar, fakta och information<br />
samt råd rörande västernorrländskt kulturarv.<br />
Materialet i foldern är sammanställt av Peter Persson och Märta Molin vid Länsmuseet <strong>Västernorrland</strong>. De<br />
äldre bilderna är hämtade ur länsmuseets fotodatabas och de nyare är fotograferade av Peter Persson.<br />
Foldern är producerad med stöd av Länsstyrelsen i <strong>Västernorrland</strong>.<br />
www.kulturarvvasternorrland.se<br />
ABM Resurs 2008<br />
ISBN 978-91-85222-15-5<br />
Hemströms Tryckeri Härnösand<br />
Landsarkivet<br />
i Härnösand