Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Helene Ljungh Lindberg<br />
Västergötland<br />
Målat med guld<br />
Biltillverkning, rara växter, design och textil. Porslin, sjöar, Arn, slott, herrgårdar och fornminnen.<br />
Sommarteatrar, Hornborgasjön, kaféer, Göta kanal, helgon och fornminnen. Knallemarknader,<br />
vattenpalats, hantverk, slättlandskap, gamla kyrkor, Skara sommarland och<br />
fornminnen igen. Listan kan göras mycket längre, men jag tror att ni förstår ... Västergötland<br />
är ett stort, rikt och varierat landskap med många spännande småstäder, en fantastisk historia,<br />
underbar natur och inte minst intressanta personer.<br />
Jag har gjort intervjuer, med kvinnor som för mig symboliserar landskapet. Jag ville möta<br />
kvinnorna i deras miljöer och samtala med dem om livet och det som för oss kvinnor samman.<br />
Det blev en resa i både tid och rum med utflykter till några av Västergötlands städer<br />
och genom det vackra och unika landskapet. Här träffade jag spännande kvinnor, alla med<br />
sin egen historia, somliga i dag levande – andra historiska – människoöden, som jag fick<br />
lära känna genom intervjuer, hörsägen och litteratur.<br />
En bulle till, tack!<br />
Jag går längs kullerstensgatorna i centrum. Alingsås är bekant för alla goda bakverk och<br />
kaféer och jag, är på väg till Ekstedts bageri och café, som är stadens äldsta. I trädgården<br />
bakom har Ragnvi och Bertil Andersson skapat ett härligt gårdskafé. Själva bor de i huset<br />
över butiken och tvärsöver gården ligger bageriet.<br />
Ragnvi föddes i Falköping men växte upp i moderns hemstad Alingsås. Som ung ville hon<br />
bli sjuksköterska, men livet ville annorlunda. Hon jobbade först i en pappershandel och i<br />
en livsmedelsbutik innan hon och Bertil 1972 startade bageriet och konditoriet, Orion. I<br />
26 år höll de på att sätta deg, grädda bullar, bre smörgåsar, diska och servera kaffe. Och från<br />
arla morgon till sena kväll arbetade de med att glädja oss bröd- och bullkonsumenter med<br />
läckerheter.<br />
De sålde Orion och efter en en lång semester köpte de Ekstedts istället. Det är människorna<br />
som drar. Ragnvi är Ekstedts kallskänka, ägare, butiksbiträde, administratör,<br />
inredare, städare, personalan svarige. Det är svårt att tro att hon hinner med något annat<br />
än bara jobb.<br />
– Jag lovade mig själv när vi började igen att jag skulle ta det lugnt och inte jobba<br />
Ragni och Gunborg på Ekstedts bageri.<br />
270 271
så mycket. Men du vet hur det är, ler Ragnvi och rycker på axlarna. Oj, nu kommer<br />
mamma!<br />
In på gården kommer Gunborg, 84 år, som hjälper till ibland i butiken. Hon har många<br />
järn i elden men emellanåt hinner hon också med att diska åt sin dotter!<br />
Kvinnor på Kinnekulle<br />
Bland tyger, band, knappar och resårer bor och arbetar Gill, eller om vi ska vara korrekta,<br />
Ragnhild Bengtsson. Tillsammans med sin syster, Hjördis, driver hon sedan en tygaffär i<br />
Västerplana, mellan Lidköping och Götene. Butiken, som kallas Annexet och som en gång<br />
var en skola, ser ut som tygaffärer gjorde förr i tiden: med glasdiskar och kassaapparat av<br />
snirklat järn, med hyllor fyllda av krimskrams och stora bord belamrat med tyg, tyg och åter<br />
tyg. Kläder och gardiner är Gill duktig på att sy. I sin lilla ateljé, jämte butiken, sitter hon<br />
och syr på beställning.<br />
Förutom att Gill sköter butik och syateljé är hon kyrkvärd, ledamot i kyrkorådet och<br />
ordförande i hembygdsföreningen. Förr brukade det vara grevar från trakten som hade<br />
den titeln, i dag är det en sömmerska som fått förtroendet att förvalta bygdens kulturarv<br />
till eftervärlden.<br />
– Lite roligt är det, säger Gill och ler, bara en aning triumferande.<br />
Alltmedan vi dricker den hemlagade saften ute på gårdsplanen berättar hon om den unika<br />
trakten kring Kinnekulle och om hur kvinnornas lott kunde vara förr.<br />
– Kvinnan har haft det tufft i alla tider. Inte minst här ute på landet, där arbetet var hårt<br />
och pengarna få. Sällan ifrågasatte de sin situation. Min mor Märta Berzelius fostrade på<br />
egen hand nio barn och skötte ett jordbruk här i Västerplana, när far var borta under kriget.<br />
Detta diskuterar vi ofta med ”professorskan” som bor här på somrarna. Hon bor bara en bit<br />
härifrån, dit ska vi gå om en stund …<br />
Men först ska Gill, som den skickliga sambandsoperatör hon är, ta mig med till ett hus<br />
lite längre ner på vägen där en annan speciell kvinna bodde för många år sedan.<br />
Så ger vi oss iväg på en kort promenad nedåt vägen. Det blåser en svag vind i ryggen på<br />
oss och mellan träddungarna glittrar Vänerns blanka vattenspegel. Strax intill vägen, väl<br />
inbäddat i lummig grönska, ligger det lilla soldattorpet, Åtorp, även känt som Garbotorpet.<br />
Det byggdes på 1700-talet och var hemvist för soldater med no 339 i Höjentorps Compani.<br />
Den sista som bodde här var Lovisa Johansson ”Örna-Lisa” 1845–1931, som troligen var<br />
Greta Garbos farmor.<br />
Inne i huset slungas man tillbaka i tiden. Möbler, tavlor, fotografier och bruksföremål<br />
finns där som på Örna-Lisas tid. Ljuset har svårt att tränga in genom de små fönstren. Det<br />
är svalt, en aning rått och luften lite unken. Huset består av ett rum och kök. Och därinne,<br />
bredvid eldstaden sas det att Örna-Lisa hade ett av sina barn i en kätte. Han var inte ”som<br />
han skulle” och kanske stundtals svårhanterlig. Lisa gifte sig med kal<strong>kb</strong>rännaren Örna-<br />
Gustaf och fick med honom många barn. När hon blev änka 1909 försörjde hon sig genom<br />
att arbeta och hjälpa ensamstående i trakten. En av hennes söner, Sven, åkte som ung till<br />
Stockholm och där tog han namnet Gustavsson. Det anses att han var far till Greta Garbo,<br />
född Greta Lovisa Gustavsson.<br />
Väl ute i friska luften letar vi oss upp, genom förvuxet gräs, till vägen som för Gill och<br />
mig till ”professorskan”.<br />
– Hej, kom in! hälsar oss en glad, nätt kvinna med grått, kortklippt hår, när vi knackar på<br />
dörren till en röd liten stuga. Det är Ann-Sofie Ohlander. Hon berättar att hon är född och<br />
uppvuxen i Småland, bor och arbetar i Örebro men hennes kärlek till Västerplana och det<br />
faktum att hon är sommargäst här sedan många år gör att hennes plats bland kvinnorna på<br />
Kinnekulle är given. Här har hon skaffat sig sitt smultronställe. Vi sätter oss ner i finrummet,<br />
som man sa förr i tiden. Ann-Sofie Ohlander är professor i historia på Örebro universitet, en<br />
av våra främsta forskare i kvinnohistoria. Samtalet runt bordet handlar liksom flera av hennes<br />
böcker om kvinnan och hennes situation genom tiderna. Hon bubblar av engagemang<br />
och energi och jag förstår hur viktigt arbetet är för henne.<br />
– Nästa år pensioneras jag. Då ska jag göra vad jag själv vill, skrattar hon. De senaste åren<br />
har arbetet medfört allt fler administrativa uppgifter, som hon helst kunde vara utan. Det<br />
hon verkligen brinner för är att forska, skriva och undervisa.<br />
– När jag upptäckte hur lite kvinnohistoria som egentligen fanns dokumenterad förstod<br />
jag att detta var något jag måste ta itu med.<br />
Resultatet av hennes beslutsamhet kan man bland annat finna i <strong>boken</strong> ”Tusen svenska<br />
kvinnoår” (1996, 2004) där hon på ett lättillgängligt sätt tar upp kvinnors arbete från runstenarnas<br />
tid fram till 2000-talet. Just deras arbete har varit viktigt för Ann-Sofie att skriva<br />
om. Det var så mycket mer än att sköta hushållet och ta hand om barnen. Kvinnor gjorde,<br />
när det behövdes, mycket av männens uppgifter, både i jordbruket och i skogen, medan<br />
männen ofta var oförmögna att ta hand om barn och hem. Därför blev barnen ofta lidande<br />
och många dog om en mor föll ifrån.<br />
Fortsätter man vägen genom Västerplana och kör någon mil norrut på Kinnekulles platåer,<br />
272 273
kommer man till Hällekis Säteri. För nästan<br />
tvåhundra år sedan levde och verkade<br />
här hovfröken, grevinnan Louise Posse.<br />
Hon var mycket barnkär och på många<br />
sätt före sin tid. Hennes engagemang för<br />
att sprida läskonsten resulterade i att hon<br />
redan 1832, 10 år före den allmänna skolplikten,<br />
startade en folkskola. Byggnaden<br />
ligger i Hönssäter och förvaltas av Kinnekulles<br />
hembygdsförening. När Louise dog<br />
1841 testamenterade hon 2000 Riksdaler<br />
Banco för uppförandet av en ny, större<br />
skola som 1854 fick namnet ”Possiska Lancaster<br />
Scholan”. Namnet syftar på den nya<br />
och moderna metod man införde i skolan<br />
med idéer från England och pedagogen<br />
Joseph Lancaster. Metoden gick ut på att<br />
de äldre barnen, under lärarens övervakning, hjälpte de yngre.<br />
Jag står en bit från den stolta mangårdsbyggnaden på Hällekis och tittar upp mot den<br />
lövklädda allén som ramar in entrén. Kontrasten är svindlande mot Örna-Lisas torp. Längre<br />
ner ligger parken, en av Sveriges vackraste, med prunkande rosor och andra perenner, som<br />
på Louises tid. Kanske gick hon här i en lång, vacker, klänning och funderade på samhällets<br />
alla orättvisor och vad hon, kunde göra.<br />
Louise Posse.<br />
Helenas heliga finger<br />
S:t Helena (1102–1140), är Skövdes, och under medeltiden var hon faktiskt hela Sveriges,<br />
skyddshelgon. Det finns många sägner om henne och berättelserna kring hennes fantastiska<br />
liv är många.. Tvärtom finns det dokument som talar om denna Elin eller Helena, som en<br />
from, västgötsk kvinna. Precis som sin namne, den grekiska gudinnan, var hon prisad för<br />
sin skönhet. Helena dog martyrdöden och helgonförklarades 24 år senare, år 1164 av påven<br />
Alexander III och med stöd av kung Karl Sverkersson. Helena var känd för att hjälpa de<br />
fattiga och hemlösa och bekostade byggandet av Skövde och Våmbs kyrkor. Men det som<br />
hon har gått till historien för är de mirakler, som inträffade efter hennes död.<br />
– Såja, ligg nu här.<br />
Helena lägger ner den lilla fågeln försiktigt i redet hon har gjort i ordning. Tidigare på<br />
dagen hade fågeln flugit in genom fönstret och lagt sig i hennes knä. Förgäves hade hon<br />
försökt få fågeln att flyga sin väg men den ville inget annat än att kura ihop sig i hennes famn.<br />
Helena ville inte göra den illa utan tog ett tygstycke och virade det till ett litet näste. Aldrig<br />
hade hon varit med om något liknande, att en vild fågel betedde sig på det viset. Nu hade<br />
hon blivit försenad och måste skynda sig. Invigningen av Götene stenkyrka ska snart börja<br />
och hon som ännu inte har kammat sitt hår färdigt och tagit på sig sin rena klänning.<br />
Glad och förväntansfull på hur invigningen ska gå beger sig Helena till kyrkan. Men hon<br />
hinner inte långt förrän det dyker upp maskerade män. Genast förstår Helena att hennes<br />
tid är ute. Och trots att hennes liv nu är i fara så känner hon en sällsam frid inom sig, en frid<br />
som bara Gud Fadern i himlen kan ge. Hon är ensam och försvarslös där på vägen men hon<br />
känner ingen rädsla. Mördaren höjer sitt svärd och utan att visa någon nåd stöter han det i<br />
hennes bröst. Som enda försvar försöker Helena värja sig med sina händer som får till följd<br />
att hennes ena finger, det med den vackra ringen från Palestina, huggs av och hamnar ett<br />
stycke ifrån henne, i en törnbuske. Helena faller tungt ner på marken. Smärtan är olidlig men<br />
det enda hon kan tänka på är fågeln i redet. Hon förstår nu att den försökte hindra henne<br />
från att gå till kyrkan. Plötsligt ser hon i skyn staden, det himmelska Jerusalem, precis som<br />
det såg ut den gång när hon blev kallad att göra sin pilgrimsfärd.<br />
Kanske var det så här det gick till den 1 augusti 1140. I alla fall om man vill tro<br />
legenden som nedtecknades på 1280-talet av biskop Brynolf .När hon dog skedde<br />
flera mirakler. Samma dag som och just på den plats där hon föll ner sprang det<br />
fram en källa, som blev en helig plats och dit många senare vallfärdade. 1462 lär ett<br />
avlatsbrev ha utfärdats för dem som besökte källan i Götene. Det andra miraklet<br />
inträffade samma dag, vid solnedgången: en ung pojke och en blind man vandrade<br />
på den väg där hon mördats. Pojken såg ett ljussken i en buske och berättade detta för<br />
den blinde mannen. De gick fram till busken och såg då Helenas finger med ringen.<br />
Ljuset kom från himlen och lyste ner i busken, som om en högre makt ville visa dem<br />
Helenas finger. Den blinde berörde fingret och förde sin hand mot ögonen. Blod<br />
från Helena kom på dem och han återfick sin syn. Fragment av vad som anses vara<br />
hennes finger finns i dag bevarade på flera ställen, vid Götene källa, i Skara Länsmuseum<br />
och i Vättlösa kyrka. Många fler mirakler inträffade och under medeltiden<br />
vallfärdade man till Skövde för att besöka Helenas grav. Detta hade en stor betydelse<br />
274 275
för handeln och utvecklingen av Skövde, som omkring år 1400 fick stadsprivilegier.<br />
Även i Danmark har S:t Helena satt en stark prägel. Under reformationen ska munkar<br />
ha räddat Helenas reliker från protestanternas skövlingar i Skövde och fört dem<br />
till Själland. Sankt Helene Center är en ny turistanläggning där, och Helenakulten<br />
är högst levande.<br />
Den historiska personen, Elin-Helena, lär ha fötts i trakten kring Götene, i en förnäm<br />
släkt där hon fick en kristen uppfostran. Som de allra flesta flickor vid denna tid blev hon<br />
bortgift och i hennes fall med en rik man. Tillsammans fick de ett lyckligt äktenskap och<br />
många barn. Men när Helena var i 35-årsåldern blev hon änka. Eftersom hon inte ville gifta<br />
om sig utan i stället ge sitt liv åt Gud tog hon kontakt med ett kloster. Strax därefter styrde<br />
Helena kursen söderut och företog en två år lång vallfärd, som tog henne till Jerusalem,<br />
Golgata och Jesu Kristi grav och besökte även påven, Innocentius II i Rom 1138. Detta var<br />
förmodligen en av de största händelserna i Helenas liv. Hon började därefter ägna allt mer<br />
tid åt att hjälpa fattiga, sjuka och hemlösa. De fick komma hem till henne på hennes stora<br />
gård. Under denna tid lär hon ha gjort många underverk ,hon var för sin omgivning ett ljus<br />
i en mörk värld.<br />
Bomull luktar så gott!<br />
Sjutton år och arbetslös lämnade Lahja Kukkula Lahtis i södra Finland för att styra sin kosa<br />
till Sverige och Borås. Här fanns arbete på Algots, det hade arbetsförmedlingen lovat. Lahja<br />
var inte ensam om att vara ung, finsk flicka och redo att arbeta i Borås textilvärld på 50-talet.<br />
Staden behövde mycket arbetskraft och ofta anlitades kvinnor från andra länder, bland annat<br />
Finland men även Österrike och Tyskland.<br />
48 timmars arbetsvecka med bara söndagarna lediga, var Lahjas och alla andra textilarbetarnas<br />
vardag 1957. I fabriken satt de vid det löpande bandet, packade som sillar i en<br />
sardinburk, och utförde enformiga arbetsmoment i ett snabbt tempo. Lahja hade som<br />
uppgift att sy fickor, 1 250 gled ur hennes händer varje dag. I drygt ett år stod Lahja ut på<br />
Algots innan hon hittade ett nytt arbete på Åkerlunds bomullsspinneri. Här tyckte hon<br />
att det var lite bättre men ändå tufft. Arbetsmiljön var med nutida mått mätt, extremt<br />
dålig. I de stora hallarna hördes ett öronbedövande buller och överallt låg dammet tjockt<br />
från alla maskiner, som bearbetade ullen från kardning till finaste tråd. Alla arbetarna såg<br />
ut som små tomtar, överpudrade med ett vitt bomullsdamm och som spred en speciell<br />
doft, som Lahja, trots allt, älskar.<br />
Snart träffade Lahja Lajos Exner, som hade kommit till Sverige från Ungern efter revolutionen<br />
1956, de gifte sig och fick tre söner.<br />
– När barnen var små arbetade vi skift och såg inte varandra så mycket. Att ta hand om<br />
pojkarna var vår gemensamma uppgift. Vi fick skriva brev till varandra i brist på tid att tala.<br />
Det var inte lätt men vi hade inget val. Vi var tvungna att arbeta bägge två. När vi kom till<br />
Sverige var det enda som vi ägde vår förmåga att arbeta!<br />
Lahja engagerade sig tidigt fackligt. 60- och 70-talet var en spännande, men dramatisk<br />
tid, tycker Lahja. Det hände mycket positivt inom fackrörelsen men för textilbranschen var<br />
det samtidigt början på slutet. Lahja gick med i socialdemokratiska partiet och det dröjde<br />
inte länge förrän hon fick sina första politiska uppdrag. I början på 70-talet, var Lahja starkt<br />
engagerad i kommunalpolitiken, fackföreningsrörelsen och i studiecirklar. Dessutom skrev<br />
hon artiklar i tidningar om det hon ville påverka och förändra. Den starka drivkraft som fick<br />
henne att arbeta mot orättvisor och dåliga förhållanden kommer från mor och mormor,<br />
anser Lahja, två starka kvinnor, som hade klarat det mesta under krigen i Finland.<br />
Och 1979 blev Lahja invald i riksdagen! Hennes man hade då blivit svårt sjuk och hennes<br />
yngste son hade ett handikapp som innebar att han behövde extra hjälp. Hon kände sig<br />
splittrad och tänkte därför bara stanna i riksdagen en period. Men familjen stöttade henne<br />
och Lahja blev kvar i riksdagen i 15 år. Hon flyttade dock aldrig till Stockholm utan bodde<br />
kvar i Borås och veckopendlade.<br />
– Det var fantastiska år. Jag fick vara med om så mycket och arbetade tillsammans med<br />
personer som betydde mycket både för mig personligen men också för Sverige, såsom Palme<br />
och Sträng.<br />
Hon satt i arbetsmarknadsutskottet och i konstitutionsutskottet. Hon satt i Nordiska<br />
Rådet och i Invandrarverkets styrelse. Lahja befann sig i maktens centrum, men har alltid<br />
varit fast förankrad i vardagslivet. Hemma i Borås var det fortfarande hon som skötte tvätt<br />
och inköp alltmedan hon läste viktiga dokument och skrev motioner. När Lahja blev trött<br />
brukade hennes man fråga henne: Varför sliter du så mycket? Är det en staty på torget du<br />
vill ha? Men då brukade hon svara: när jag är gammal och sitter på hemmet vill jag aldrig<br />
ångra det jag inte gjorde.<br />
Nära hamnen i Lidköping ligger vad som för många är mest förknippat med staden;<br />
porslinsfabriken. I dag ägd av Iittala, men fortfarande kallad för Rörstrands och den enda<br />
kvarvarande, porslinsfabriken som har verksamhet i Sverige. Erkänd över världen för sin<br />
kvalitet och med anor från 1700-talet – ett stycke svensk industrihistoria,. Men snart är<br />
276 277
framställningen av koppar, fat och assietter ett minne blott. Fabriken ska stängas och tillverkningen<br />
ska flyttas utomlands, för billigare produktion. Kvar blir cirka 150 personer, som<br />
blir tvungna att hitta nya jobb, nya utbildningar och nya identiteter. En av dem är Lillemor<br />
Wallén som trots vetskapen om en oviss framtid ändå sprudlar av liv och ger intrycket av<br />
stor optimism när vi möts i fabrikens foajé. Hon har arbetat på Rörstrands sedan 1983. Då<br />
började hon handmåla porslin och fick, som alla andra genom tiderna, lära sig yrket på<br />
plats. Som nybörjare fick hon ofta göra det som de äldre inte ville befatta sig med och snällt<br />
inordna sig i ett hierarkiskt system beträffande både arbetsuppgifter och löner.<br />
– Jag var bara 17 år och hade tänkt stanna något år här men jag är fortfarande kvar, skrattar<br />
hon. Här jobbade mina systrar, min pappa och under en period även min mamma. Det var<br />
alltför lätt för mig att hamna här.<br />
Tidigt började hon arbeta fackligt. Hon såg det som sin uppgift att införa mer jämställdhet<br />
på fabriken och bryta mönstret där männen hade sina bestämda uppgifter och kvinnorna<br />
sina. Därför var ingen gladare än Lillemor när företaget började införa kompetensutveckling<br />
med möjlighet för de anställda att pröva på andra yrkesområden.<br />
– Än i dag finns det ett revirtänkande och förmodligen en rädsla för nya saker. I dag jobbar<br />
jag med glasyr, ett tidigare typiskt karlarbete. Men inte längre. Jag anser att det inte finns<br />
kvinnliga eller manliga jobb. Förr var bara män betrodda att måla med guld …<br />
Lillemor har sin historia i Lidköping, här är hon född och uppvuxen och här har hon sin<br />
familj. Vid sidan om sitt heltidsarbete pluggar hon matte och svenska på kvällarna för att<br />
läsa in gymnasiekompetensen.<br />
– Vi är tre tjejer som ska starta eget, erkänner hon och ser lite pillemarisk ut. Ja, vi tänker<br />
bilda ett dekorbolag, alltså ett eget porslinsmålningsföretag. Lillemor berättar entusiastiskt<br />
om sina idéer och om hur hon, hennes syster, Pia Bill och väninnan, Inger Simmingsköld,<br />
ska ta det stora steget och starta egen verksamhet. Ett beslut de har fått stort gehör för från<br />
alla parter som varit delaktiga.<br />
Läs gärna<br />
Ahrne, Marianne: Fader okänd, Norstedts, 1998<br />
Augustsson, Noomi: Broderade bonader från sekelskifte till sekelskifte, Noomi Augustsson<br />
Produktion, 1999<br />
Ohlander, Ann-Sofie: Tusen svenska kvinnoår, Rabén Prisma, 1996<br />
Sparre, Birgit: Gårdarna runt sjön Geber, 1928<br />
Inger Ärlemalm<br />
Halland<br />
Slottsfruar och revolutionärer<br />
Carl August Ehrensvärd skrev till sin vän Johan Tobias Sergel 1796. ”Skånskan sir då något<br />
ut, men halländskan ser ut som fan.” Gubben borde veta hut! Men nu följer jag i alla fall<br />
den bingestickande, slanka, uppnästa halländskan kustvägen längs E6:an från Lindome till<br />
Hallandsåsen med avstickare till västerhav och skogsbygd.<br />
”Karlarna hövla, kvinnorna polera” heter lindomeförfattarinnan Astrid Petterssons<br />
bok om sin hembygd, Lindomebygden. Snickrade möbler, hyvlade och polerade gjorde<br />
man i Lindome i flera hundra år. I varje bondgård, i varje backstuga fanns skickliga möbelsnickare<br />
och lindomestolar såldes till slott och herrgårdar i hela västsverige. Astrid<br />
Maria Pettersson (1909–1989), feminist, fredskämpe var en av våra stora kvinnoberättare<br />
under 1900-talet och föddes i Älvsåker, Lindome. (Lindome ligger vid Kungsbackaån i<br />
Mölndals kommun, strax norr om Hallands länsgräns, men ändock i landskapet Halland<br />
– Älvsåker har tyvärr inte fått sitt namn av dansande älvor utan av Elofs åker.) 1958 kom<br />
hennes första roman om kvinnoliv på 1700-talet Ingri Vallpiga, sedan följde en romantrilogi<br />
och många andra böcker. Mest känd är Astrid för sina böcker och kampskrifter om<br />
döva barns rättigheter. Hon var god vän med en annan storslagen kvinna i Lindomebygden,<br />
Rut Adler (1888–1969) på Ekered, västkustens motsvarighet till Fogelstad i Sörmland,<br />
med föreläsare som Elin Wägner och Hinke Bergegren. Rut, som var djupt engagerad i<br />
kvinno- och fredsfrågor, blev 1940 aktiv i Sveriges kommunistiska parti; man kunde se<br />
henne agitera utanför snickerifabriken i Lindome centrum. I många av Astrids böcker<br />
finns kvinnoporträtt inspirerade av Rut Adler.<br />
Hon står i brons i Stadsparken i Kungsbacka, Britta Lena Andersson (1819–1904), bäst<br />
känd under sitt smeknamn Kungsbackagumman. Hon var en klok gumma som kunde bota<br />
fibromyalgi (det som okunniga läkare kallar för käringvärk), och för all del annan värk<br />
också – med sina salvor. Först hade hon mottagning (med övernattning) i Kungsbacka,<br />
sedan öppnade hon praktik i Göteborg och i Trollhättan blev hon industriläkare.<br />
Vid gudstjänststid en söndag år 1904 skakades hela norra Halland av ett kraftigt jordskalv.<br />
Och just då dog Britta Lena Andersson! Det är dock inte Kungsbackagumman vi ser i stadens<br />
vapen utan ett belgiskt helgon från 1600-talet vid namn Sankta Gertrud, sjöfararnas<br />
skyddshelgon.<br />
278 279