Konteramiral Johan Pitka Av Jan Eric Knutas, FM i Göteborg Johan ...
Konteramiral Johan Pitka Av Jan Eric Knutas, FM i Göteborg Johan ...
Konteramiral Johan Pitka Av Jan Eric Knutas, FM i Göteborg Johan ...
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>Konteramiral</strong> <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong><br />
<strong>Av</strong> <strong>Jan</strong> <strong>Eric</strong> <strong>Knutas</strong>, <strong>FM</strong> i <strong>Göteborg</strong><br />
<strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong> föddes 1872, när Estland var en del av tsarens Ryssland. Han utbildade sig till<br />
sjökapten och var till sjöss under åren 1889 till 1907. Mellan 1904 till 1911 bodde han i<br />
Storbritannien.<br />
Idéerna på ett självständigt Estland verkliga, när den ryska revolutionen började 1917. <strong>Pitka</strong><br />
blev en av nyckelfigurerna i kampen för självständighet. Han organiserade återvändandet av<br />
de estniska soldater som hade deltagit på den ryska sidan under första världskriget.<br />
Kommunisterna hotade med att döda honom och han blev tvungen att gå under jorden.<br />
Den politiska och militära situationen i öster vid denna tid var, milt uttryckt, mycket<br />
tilltrasslad. Det första världskriget tog inte slut på östfronten utan fortsatte även efter<br />
stillståndet på västfronten 1918. Den ryske tsaren störtades i den kommunistiska revolutionen<br />
1917. I det vakuum, som uppstod, när den röda armén drog sig tillbaka och den tyska<br />
kejserliga armén ryckte fram österut förklarade sig de baltiska staterna för självständiga. Det<br />
blev en mycket kort period av självständighet, eftersom tyskarna inte godtog den. I samband<br />
med den tyska ockupationen av Estland 1918 engagerades <strong>Pitka</strong> i självständighetskampen och<br />
han blev en stor organisatör för befrielsen av Estland.<br />
Efter det tyska sammanbrottet och stilleståndet på ostfronten blev Estland åter självständigt.<br />
Lettland, Litauen och Finland förklarade sig också självständiga. Polen återuppstod igen som<br />
en självständig nation. I Ryssland, utbröt ett inbördeskrig mellan de röda och de vita. Det<br />
estniska frihetskriget, mellan 1918 till 1920, blev en del i det ryska inbördeskriget som<br />
startade, när de röda återtog Narva. I den estniska frihetskampen deltog Storbritannien med<br />
sjöstridskrafter och truppstyrkor, där fanns finska frivilliga, ett kompani med svenskar, ett<br />
kompani danskar, trupper från Lettland och framförallt vitryska trupper. Motståndarna var,<br />
förutom de röda även en tyskbaltisk styrka, benämnd Baltiska landsarmén. Denna armé stod<br />
under tyskt befäl och hade som mål att göra de baltiska staterna till tyska territorier. Frankrike<br />
intervenerade i striderna och kämpade framförallt i Litauen och Lettland mot den tyskbaltiska<br />
armén.<br />
<strong>Pitka</strong>s organisationstalanger kom väl till pass. Han deltog i bildandet av hemvärnet, marinen<br />
och gränskontrollen. Den engelska sjöstyrkan erövrade två jagare från de röda. De<br />
överlämnades till Estland och fick namnen Vambola och Lennuk, början på den estniska<br />
flottan.
ENS Vambola<br />
<strong>Av</strong>görande för tilltransporter av trupp och materiel var att behärska järnvägarna. Bepansrade<br />
tåg spelade flera gånger en avgörande roll i krigsutvecklingen. <strong>Pitka</strong> var ansvarig för att ta<br />
fram dessa. Det första tåget blev färdigt 10 dagar efter krigsutbrottet och det andra två veckor<br />
senare. Totalt 5 bepansrade tåg byggdes under frihetskriget och sattes in på olika fronter.<br />
<strong>Pitka</strong> är grundaren av Estlands flotta. I december 1919 blev han marinchef och kommendör.<br />
Han ledde alla viktiga operationer. Tillsammans med Royal Navy gjordes landstigningar och<br />
kustbeskjutningar för att understödja 1. Divisionen vid kapitulationen av Narva från Ryssland.<br />
På samma sätt skedde understödet av 3. Divisionens anfall mot Baltiska markstridskrafterna<br />
marina befästningar i Riga. I september blev han utnämnd till konteramiral och gick i pension<br />
november 1919. Året efter blev <strong>Pitka</strong> adlad av den engelske kungen för hans insatser under<br />
kriget och han fick också det estniska frihetskorset samt den högsta lettiska militära orden.
<strong>Konteramiral</strong> <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong><br />
Huvuddelen av den offensiva marina krigföringen utfördes av Royal Navy. Deras mycket<br />
kraftfulle befälhavare, Admiral Cowan, har gett namn till ett av Estlands nuvarande<br />
minröjningsfartyg.<br />
ENS Admiral Cowan<br />
Efter frihetskriget lämnade <strong>Pitka</strong> flottan och ägnade sig åt verksamhet inom handel och<br />
jordbruk. Han använde de tidigare kunskaperna från tiden till sjöss och som representant för<br />
de kanadensiska järnvägarna till att organisera emigrantverksamhet till Canada. I provinsen<br />
British Columbia grundade han en estnisk koloni mellan 1924. Kolonin bestod inledningsvis<br />
av <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong> och hans familj, men snart anslöt sig flera andra. Det var en lycklig bosättning,<br />
som levde i harmoni med den ursprungliga befolkningen. Tiderna förändrades dock. Det blev<br />
en ny provinsregering med andra krav. Framförallt blev det dåliga tider med ekonomisk<br />
depression. Resultatet blev att hela den estniska gruppen återvände till Estland 1932. Det finns<br />
fortfarande geografiska namn i trakterna av Fort St James som påminner om <strong>Pitka</strong>, t ex <strong>Pitka</strong><br />
Mountain, och <strong>Pitka</strong> Bay.<br />
Efter återkomsten till Estland följde några välmående år för <strong>Pitka</strong>. <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong> blev en av<br />
ledarna för organisationen för Estlands frihetskrigsveteraner, men lämnade organisationen när<br />
den hade tagit allt för starka intryck av fascismen. Han fortsatte med att vara en offentlig<br />
person och blev 1937 parlamentsledamot.<br />
I ett hemligt tillägg till överenskommelsen mellan utrikesministrarna Molotov från<br />
Sovjetunionen och Ribbentrop från Tyskland kom man överens om att dela upp Östeuropa<br />
mellan sig. Estland tillföll Sovjetunionen, som invaderade landet 1940. I samband med<br />
ockupationen flydde <strong>Pitka</strong> till Finland. Året efter drabbades familjen <strong>Pitka</strong> av en stor tragedi
när deras tre söner arresterades och avrättades av de sovjetiska ockupanterna. <strong>Pitka</strong> återvände<br />
1944 och organiserade det sista militära motståndet mot den framryckande Röda armén. Det<br />
sista, som hörde av från <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong> är från 1944. Omständigheterna kring hans död är<br />
oklara. Han dog antagligen i kampen mot sovjetiska stridsvagnar. Det finns också en teori<br />
som säger att han drunknade på ett stormigt Östersjön på en av de sista flyktbåtarna till<br />
Sverige. Fru <strong>Pitka</strong> lyckades tillsammans med döttrarna fly till Sverige, för att fortsätta till<br />
Canada 1948. Hon dog i Vancouver och är också begraven där.<br />
Det största fartyget i estniska marinen är stabsfartyget Admiral <strong>Pitka</strong>.<br />
ENS Admiral <strong>Pitka</strong><br />
I samband med 135-årsminnet av <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong>s födelse, invigdes 2007 ett monument över<br />
honom. Invigningen skedde i närvaro av premiärministern, Tallinns borgmästare och Estlands<br />
ÖB.
<strong>Konteramiral</strong> <strong>Johan</strong> <strong>Pitka</strong> är en av de mest framträdande frihetskämparna för Estlands<br />
oberoende och en legendarisk person i Estlands historia.