Läs hela numret! - Parnass
Läs hela numret! - Parnass
Läs hela numret! - Parnass
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
tema kvinnliga författare i norden<br />
Märta tikkanen:<br />
Fredrika runeberg drabbade mig<br />
totalt och ögonblickligen<br />
Fredrika Runeberg har stått mej nära livet igenom. Redan<br />
innan jag visste nånting om henne var hennes namn ett<br />
mantra för mej: varje kväll stirrade jag på bokryggarna<br />
på min pappas hylla, på väg in i sömnen mumlade jag<br />
författarnamn och titlar: Enni Runeberg Linjer form och<br />
färg, Karin Allardt Ekelund Fredrika Runeberg. Jag var fjor-<br />
ton när jag tog ner Karin Allardts tjocka bok, hennes doktorsavhandling<br />
tryckt 1942, från hyllan, och började läsa.<br />
Fredrika Runeberg drabbade mig totalt och ögonblickligen.<br />
Jag hade hittat centralgestalten, förebilden i mitt<br />
liv. Det var klart att det var skriva jag skulle göra, det hade<br />
jag vetat tidigare än jag minns. Nu gällde det bara att hitta<br />
en lämplig nationalskald också.<br />
Krupit under hennes hud<br />
Men jag har inte haft det lätt med Fredrika Runeberg.<br />
Jag ville så gärna skriva om henne för hon stod mej så<br />
nära. Men hennes dimensioner är så helt andra än mina,<br />
hon är så helt annorlunda än jag.<br />
Jag har krupit under huden på henne, identifierat mej<br />
med henne, fyllt ut hennes knapphändiga uppgifter och<br />
hennes stumma år med mina tankar och känslor. Jag har<br />
beundrat henne, rasat mot henne, vänt henne ryggen<br />
och sökt mej tillbaka till henne i så många varv och turer<br />
att det blev allt svårare att nånsin komma igång med att<br />
skriva om henne på allvar.<br />
En lång tid gjorde jag anteckningar, dramatik tänkte<br />
jag mej närmast, detta var i mitten av sjuttiotalet. Men<br />
respekten för Fredrika Runeberg avhöll mej. En annan<br />
väl så hög tröskel var min otålighet när det gäller källstudier,<br />
runtomkringforskning i tiden som var nödvändig<br />
för att få relief till hennes gestalt och inte utgå från en<br />
senare tids värderingar eller för att fylla ut alltför mycket<br />
av henne med det som var mitt.<br />
Jag levde med hennes ord<br />
Istället höll jag föreläsningar, skrev krönikor, essäer i litte-<br />
raturhistoriska verk. Det fanns så mycket att säja om<br />
Fredrika Runeberg, konflikternas, motsatsernas, motsättningarnas<br />
kvinna. Jag levde med hennes ord:<br />
”En man skriver när han känner sig stämd därför, en<br />
kvinna, åtminstone den som äger barn och hushåll, när<br />
hon får och hinner, glad och tacksam att få liksom tillstjäla<br />
sig en sådan glädje.”<br />
”Har jag rätt att skriva, jag som är kvinna?” är den centrala<br />
frågan i Fredrika Runebergs liv. Länge var det också mitt<br />
livs mest centrala fråga.<br />
En av de intressantaste trådändorna ur min synvinkel<br />
handlar om relationen mellan Fredrikas skrivande och<br />
hennes make Johan Ludvig Runeberg. När de börjar sitt<br />
samliv är han inget nationalmonument, han är en lite<br />
tafatt ung man med, rent konkret, för korta rockärmar,<br />
de delar intressen och umgänge. När han dör femtio år<br />
senare är han <strong>hela</strong> nationens egendom och det är bilden<br />
av Fredrika, nationalskaldshustrun som så länge fick do-<br />
minera över bilden av Fredrika Runeberg, författaren,<br />
kulturpersonligheten.<br />
Det passiviserande konstnärsäktenskapet<br />
Hon hade skrivit redan som barn, i förälskelsens yra<br />
”flödar vers” ur hennes penna, hon ”raspar ihop ett<br />
sorgespel” och ”ett större versmakeri”.<br />
De förlovar sej och Fredrika förstummas. Hon känner<br />
”nästan en skygghet för att skriva vers”.<br />
Jag har läst in mej på konstnärsäktenskap av förekom-<br />
men anledning – Fredrikas reaktion är inte sällsynt. Det<br />
finns ett verk om kvinnliga norska bildkonstnärer som<br />
gifter sig med yrkesbröder, deras skapande får ett avbrott,<br />
de kanaliserar det i mannens arbete och bär fram sina<br />
idéer till hans fötter – själva låter de penseln vila en lång<br />
tid.<br />
”Jag hade nu lärt mig så mycket att det öfversteg min<br />
förmåga”, formulerar Fredrika sin tvekan.<br />
Långt senare i hennes liv kommer en betydligt tyngre<br />
stumhet. Hon ”börjar tro det Runeberg med missnöje såg<br />
att jag skref” , så hon beslutar ”att dermed upphöra”. Och<br />
”under flera år stod jag vid min föresats”. Men det kom<br />
20 parnass 2/3·2012