Deltagarkultur - Kreativ Metapol
Deltagarkultur - Kreativ Metapol
Deltagarkultur - Kreativ Metapol
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Deltagarkultur</strong><br />
- i teori och praktik<br />
Redaktörer: Per Dahlbeck & Magnus Persson
Foto: Silas Staal
Redaktörer: Per Dahlbeck, Magnus Persson<br />
Kontakt: per.dahlbeck@mah.se<br />
Produktion, layout, design: Johan Portland<br />
© Malmö högskola, 2011<br />
3
Foto: Leif Johansson
Innehållsförteckning<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> – en inledning........................................................................................6<br />
Hur är deltagarkulturen möjlig?...................................................................................8<br />
Av: Mats-Ola Nilsson<br />
Deltagerkultur på ungdomsfestivalen kataPULS....................................................20<br />
Av: Anne Spanget-Larsen<br />
Det finns nog något spännande där........................................................................34<br />
Av: Catharina Hjalmarsson.<br />
Deltagerkulturens dilemmaer – når en kommune vil inddrage borgeren.....46<br />
Av: Annemette Andersen-Hoppe<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> och folkfinansiering - vem bestämmer egentligen?..................62<br />
Av: Lena Sundgren-Brorsson, Camilla Sjöstrand<br />
En krigsmaskin på Malmö högskola - Ett hot eller en möjlighet?....................78<br />
Av: Per Dahlbeck<br />
Den kritiska positionen..................................................................................................88<br />
Av: Magnus Persson
6<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> - en inledning<br />
I <strong>Kreativ</strong> <strong>Metapol</strong> har ”deltagarkultur” vuxit fram som ett samlande begrepp för ett<br />
tvärgående delprojekt. Vår förhoppning har varit att genom att undersöka, tillämpa och<br />
problematisera begreppet kunna ringa in några viktiga tendenser i samhället. När nya<br />
kulturformer växer fram, som bygger på aktivt medskapande, behövs nya förhållnings-<br />
sätt och praktiker inom offentlig förvaltning för att kunna möta och hantera dem. Så<br />
småningom bestämde sig deltagarkulturgruppen för att ett sätt att gå på djupet med<br />
begreppet var genom att skapa en kurs i samarbete med Fakulteten för lärande och<br />
samhälle vid Malmö högskola. De deltagande sju projektmedlemmarna/studenterna är<br />
alla yrkesverksamma inom det kulturadministrativa fältet (som t.ex. konsulenter<br />
eller utvecklingsstrateger), och de två lärarna arbetar som lärarutbildare. Mötet mellan<br />
kulturförvaltningens och högskolans fält erbjöd spännande skillnader såväl som lik-<br />
heter, vilket öppnade för en perspektivering och ”främmandegöring” av båda fälten.<br />
Forskning, utbildning och samverkan med det omgivande samhället är universitetens och<br />
högskolornas tre uppgifter. Kulturförvaltningens uppgift är att arbeta med utveckling och<br />
samverkan i kulturlivet och andra samhällssektorer.<br />
Kan dessa olika verksamheter erbjuda en praktik där ledorden är kraft och blivande i<br />
stället för brist”? I <strong>Kreativ</strong> <strong>Metapol</strong> såg Malmö Högskola en möjlighet att pröva idén<br />
om deltagarkultur i den egna praktiken genom att skapa en utbildning som explicit<br />
fokuserade detta fenomen. Eftersom kursdeltagarna kommer från olika delar av<br />
Öresunds-regionen har likheter och skillnader mellan våra respektive<br />
verksamheter också synliggjorts.<br />
Wikipedia beskriver deltagarkultur som:<br />
ett samlingsbegrepp för kulturformer och medier som förutsätter aktivt sam-<br />
skapande av samtliga inblandade. Det kan handla om allting från fotboll till<br />
rollspel. <strong>Deltagarkultur</strong> står i kontrast till de åskådarinriktade kulturformerna<br />
där medieproduktion- och konsumtion är separerade från varandra. Mass-<br />
mediala och i stort enkelriktade kulturformer som film, böcker, radioprogram<br />
och television är exempel på åskådarkultur.<br />
Ett sätt att tänka kring begrepp är det dikotomiska, dvs. i termer av motsatser eller<br />
markerade skillnader. Detta blev också kursens utgångspunkt. Vi ställde helt enkelt<br />
deltagarkultur mot åskådarkultur. För att i sin tur försöka definiera begreppen närmare<br />
använde vi utifrån teoretisk litteratur och egna reflexioner ett antal underordnade motsatspar<br />
som vi menade kunde ringa in olika dimensioner av de överordnade begreppen.<br />
Motsatsparen prövades mot konkreta exempel i form av olika kulturella fenomen eller<br />
texter, men också mot egna erfarenheter.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> Åskådarkultur <strong>Deltagarkultur</strong> Åskådarkultur<br />
Händelse<br />
Presentation<br />
Omedelbar<br />
Medskapare<br />
Producent<br />
Aktiv<br />
Föreställning<br />
Representation<br />
Förmedlad<br />
Mottagare<br />
Konsument<br />
Passiv<br />
Begär<br />
Lek<br />
Spontan<br />
Okontrollerad<br />
Remixkultur<br />
Behov<br />
Arbete<br />
Planerad<br />
Kontrollerad<br />
Upphovskultur
Efter en inledande stark entusiasm insåg vi efter hand som kursen fortskred att<br />
”deltagarkultur” måste undersökas nyfiket, kritiskt och självreflexivt. Det är uppenbart<br />
att begreppet (och dess underbegrepp) bär på starkt positiva konnotationer (till exempel<br />
gemenskap, demokrati, dialog/mångstämmighet, autenticitet, innovation, kreativitet,<br />
intensitet, inflytande, offentlighet). Utan att på något sätt överge begreppets produktiva<br />
potentialer insåg vi att tänkandet i dikotomier riskerade att leda till idylliserande och<br />
romantiserande föreställningar. I denna problematisering av begreppet spelade en av<br />
kursens centrala teoretiker, den franske filosofen Gilles Deleuze, en viktig roll.<br />
Särskilt hans omtolkning av begäret kom att bli en återkommande referenspunkt.<br />
Istället för att tänka på begär i termer av brist, insisterar Deleuze på begäret som<br />
mångfald, överflöd och ren positivitet. Ett annat begrepp som kom att bli alltmer<br />
centralt ju längre kursen pågick var lek.<br />
Vi bestämde tidigt att om kursen skall vara trogen de ideal som ligger i begrepp som<br />
deltagarkultur, begär och lek kan vi inte utgå från ett på förhand fixerat innehåll. Såväl<br />
stoff som arbetssätt bestämdes, förhandlades, eller ”lektes” fram gemensamt. Gränsen<br />
mellan studenterna och lärarna blev också mer porös än i en traditionell kurs. Även<br />
lärarna skulle ”gå” kursen, skriva texter till varje möte osv. Kursen har arbetat med fyra<br />
huvudteman, som gått in i och ur varandra, på oförutsägbara vägar. Två av dessa<br />
är begreppsanalytiska och har kretsat kring begreppen kultur och begär. De två övriga<br />
har fokuserat organisationens (kulturförvaltningens och lärarutbildningens) dilemman<br />
och förändrade villkor i en senmodern värld. Exempel på frågeställningar som disku-<br />
terats intensivt har varit: Vilka maktdimensioner ingår i kulturförvaltarens och lärarutbildarens<br />
roll och uppdrag? Vilka möjligheter och hinder för att förändra dessa kan<br />
urskiljas? Vilka roller tilldelas och/eller erövrar den senmoderna kulturförvaltaren och<br />
lärarutbildaren? Kan han/hon vara både eldsjäl och administratör, både deltagare och<br />
iakttagare, både ett begärande subjekt och ett inom systemet verkande strategiskt<br />
subjekt?<br />
Texterna i denna digitala antologi är författade av studenterna och lärarna på kursen<br />
”<strong>Deltagarkultur</strong>”. Texterna försöker på olika sätt närma sig frågeställningarna ovan,<br />
men också en mängd andra. En gemensam nämnare är att de alla ringar in olika både<br />
möjligheter och problem med deltagarkultur i praktiken. Vad händer när idealen möter<br />
verkligheten? Hur uppfattar deltagarna själva sin roll i de olika kulturella eller pedagogiska<br />
projekt de mer eller mindre frivilligt söker sig till eller blir indragna i? Texterna<br />
är inte homogena, vare sig till form eller innehåll. De spänner över ett brett spektrum<br />
av praktiker, erfarenheter och problemställningar. De använder olika begrepp och<br />
angrepp-sätt för att närma sig alltifrån deltagarstyrda musikfestivaler och konst-<br />
projekt till litteraturläsning och projektarbeten på Lärande och samhälle. Nya former<br />
för kulturstöd som utmanar traditionella bidragssystem undersöks i en av texterna.<br />
Läsaren introduceras för fenomen som crowd funding, crowd sourcing, mikrofinan-<br />
siering och viral spridning. Filosofins hantering av lek och begär konfronteras med<br />
kulturpolitiska visioner och policydokument i en annan text. Sist men inte minst ägnar<br />
sig texterna åt intensiv självreflexion – vilket inte skall förväxlas med självupptagenhet.<br />
Vi hoppas och tror att denna antologi kan bjuda på både igenkänning och nya<br />
perspektiv. Arbetet med texterna inom ramen för vår kurs har i varje fall varit en<br />
lek på blodigt allvar. I bästa fall smittar något av detta av sig på våra läsare.<br />
Per Dahlbeck och Magnus Persson 7
8<br />
Hur är deltagarkulturen möjlig?<br />
Av: Mats-Ola Nilsson<br />
Lunds kommun<br />
I<br />
I begynnelsen var knappheten. Resurserna<br />
är begränsade, men behoven är oändliga.<br />
Detta har vi lärt oss, och lär oss på nytt<br />
varje dag i den offentliga förvaltningens<br />
vardag. Det kommer inte att bli ökade<br />
resurser inom den offentliga verksamheten,<br />
därför är det ännu viktigare att dessa fördelas<br />
utifrån de behov som finns – så går<br />
diskursen idag. Därför ställs också allt högre<br />
krav på kvalitetsarbetet inom det offentliga,<br />
på verktyg att kunna mäta att de knappa<br />
resurserna används på bästa möjliga sätt.<br />
Särskilt, heter det, inom de sektorer som<br />
inte är lagstadgade, t ex kulturpolitiken. Vi<br />
måste visa att kultur också är ett grundläggande<br />
behov, för att kulturpolitiken ska<br />
kunna konkurrera med de andra politikområdena<br />
om de allt knappare resurserna.<br />
Kulturpolitiken är lika viktig som utbildningspolitik,<br />
arbetsmarknadspolitik, sjukvårdspolitik<br />
och näringspolitik, och därför<br />
blir vi allt ivrigare att påpeka att eleverna<br />
minsann lär sig bättre genom kultur, kultur<br />
attraherar företag, kulturföretagen blir allt<br />
mer betydelsefulla för ekonomin, och kultur<br />
på recept kan minsann vara mer effektivt än<br />
medicin ibland. Och voilà, så är den<br />
aspektpolitik född som lanserats så hårt i<br />
den svenska kulturutredningen, där vikten<br />
av samspelet mellan politikområdena igen<br />
och igen betonas. Det verkar som om det<br />
råder en legitimitetskris för kulturpolitiken<br />
så till den milda grad att det till och med<br />
börjar höras röster om att även kulturpolitiken<br />
behöver lagstadgas.<br />
Dessa nya kulturpolitiska diskurser kan<br />
säkert sägas ha ett berättigande. Men<br />
riskerar vi samtidigt inte att göra kulturen<br />
en björntjänst genom att utgå från kulturen<br />
som ett behov? När vi ser kulturarbetaren<br />
som behövande, utifrån alltför knappa<br />
resurser, riskerar inte denne att bli som en<br />
socialbidragstagare med mössan i hand,<br />
en ständigt behövande och otillfredsställd<br />
tiggare? Och när vi ser kulturkonsumenten<br />
som behövande för att genom kultur kunna<br />
leva ett fullödigt liv, riskerar inte något<br />
grundläggande i kulturen att gå förlorat<br />
i vår iver att göra kulturpolitiken nyttig,<br />
precis som alla andra politikområden?<br />
Om man istället för behovet utgår från<br />
begäret, så utgår vi inte längre från knappheten<br />
utan från överflödet. Vi är inte längre<br />
kulturarbetare eller kulturkonsumenter uti-<br />
från en begärsdiskurs, då arbete och konsumtion<br />
tillhör behovets och knapphetens<br />
diskurs. Vi har helt enkelt inte längre behov<br />
av kultur, utan vi begär kultur. Kultur blir<br />
inte längre ett arbete, utan en lek eller ett<br />
spel. Men är denna kulturens begärs- och<br />
lekdiskurs verkligen möjlig? En kulturpolitik<br />
som utgår från att kultur är en lyx och ett
överflöd, och då i en positiv bemärkelse? Är<br />
inte kulturpolitikens fält, liksom alla andra<br />
politikområden, betingade av knapphet och<br />
behov? Utgör inte behovet dess möjlighetsbetingelser?<br />
Skulle det då kunna finnas en<br />
kulturpolitik baserad på begäret och leken?<br />
Eller är inte en kulturpolitik utifrån begäret<br />
och leken just omöjlig? Men det är kanske<br />
just så att kulturen och konsten, precis som<br />
begäret och leken, snarare rör sig inom det<br />
omöjligas fält, än inom det möjligas?<br />
II<br />
Ett spöke hemsöker kultursverige – deltagandets<br />
och delaktighetens spöke. Begreppet<br />
deltagarkultur har under de senaste åren<br />
blivit ett kulturpolitiskt buzzword som vi<br />
svänger oss med i olika sammanhang, men<br />
som ingen riktigt verkar ha täckning för. Vi<br />
sägs vara på väg från en åskådarkultur mot<br />
en deltagarkultur. Vi sägs gå från att vara<br />
passiva kulturkonsumenter, åskådare, till att<br />
mer och mer bli deltagare, aktiva medskapare<br />
av kultur. Men vad innebär i så fall detta för<br />
kulturpolitiken?<br />
Ett sätt att analysera begreppet deltagarkultur<br />
kan vara utifrån begreppen begär och<br />
behov. Den samtida diskursen kring begärs-<br />
begreppet går tillbaka åtminstone till<br />
30-talets Paris, då en rysk emigrant vid<br />
namn Alexander Kojevnikov (1902-1968),<br />
sedermera franskifierat till Alexandre Kojève,<br />
1933 inledde ett seminarium om Hegels bok<br />
Andens fenomenologi från 1807, en bok som<br />
för övrigt kom ut i svensk översättning för<br />
första gången härom året. En hel generation<br />
franska intellektuella fick sin filosofiska<br />
skolning vid detta seminarium som varade<br />
fram till krigsutbrottet 1939, och de som<br />
inte var där blev lika påverkade av Kojéves<br />
Hegeltolkningar när en sammanställning<br />
av föreläsningarna kom ut i bokform efter<br />
kriget.<br />
Ett av nyckelbegreppen i Kojèves tolkning<br />
av Hegel är begäret. Begäret beskrivs<br />
som en frånvaro, en tomhet eller en brist.<br />
Det är någonting negativt, det bygger på<br />
någonting vi saknar. Det kan t ex vara våra<br />
grundläggande djuriska behov som hunger<br />
och törst. Men för Kojève och Hegel är det<br />
specifikt mänskliga begäret ett begär efter<br />
erkännande, efter bekräftelse av en annan<br />
människa. Och för att nå fram till detta mål,<br />
till denna ömsesidiga bekräftelse så skapar<br />
människan sin historia där bland annat<br />
arbete och bildning blir viktiga hållpunkter<br />
i den andliga utvecklingen. Människan blir<br />
till Homo faber, den fabricerande eller den<br />
arbetande människan.<br />
Den kanske mest kända filosofen som tog<br />
sin utgångspunkt i Kojèves hegeltolkningar<br />
var Jean-Paul Sartre. Han tar över tankarna<br />
om begäret som negativitet som han i boken<br />
Varat och intet (1943) kallar varat-för-sig.<br />
Och Sartre beskriver det mänskliga predikamentet<br />
som en omöjlig strävan efter det<br />
han kallar för varat-i-sig, befrielsen ifrån<br />
ångesten inför den egna friheten.<br />
En annan som kom att låna friskt av Kojève<br />
var den franske psykoanalytikern Jacques<br />
Lacan (1901-1981) som tolkade Freuds<br />
teorier utifrån begreppet begär, ett begär<br />
som också bottnar i en brist och som strävar<br />
efter den andres erkännande, men som även<br />
enligt Lacan är en fåfäng strävan.<br />
Men samtidigt, i tyst opposition till Sartre<br />
och hans vänner, uppstod ett annat förhållningssätt<br />
till Kojèves och Hegels begärsbegrepp.<br />
En löst sammansatt gruppering av<br />
intellektuell valfrändskap, med namn som<br />
Georges Bataille (1897-1962), Maurice<br />
9
10<br />
Blanchot (1907-2003), Pierre Klossowski<br />
(1905-2001), och Emmanuel Levinas (1906-<br />
1995), valde ett annat sätt att tänka utifrån<br />
Hegel. Dessa fyra var också djupt influerade<br />
av Kojèves hegeltolkningar, men till skillnad<br />
från t ex Sartre och Lacan valde de att delvis<br />
ifrågasätta dem. Istället för att se människans<br />
begär som en brist, som någonting<br />
negativt, så såg man det som något positivt.<br />
Istället för Hegel som predikade negationen<br />
och negationens negation, så vände man<br />
sig bland annat till Nietzsche, som förkunnade<br />
den eviga återkomstens bejakelse,<br />
bejakelsens bejakelse – att bejaka alltings<br />
återkomst, trots allt. I begynnelsen var inte<br />
knappheten utan överflödet.<br />
Och det är detta förhållningssätt som i sin<br />
tur kom att inspirera den postmoderna eller<br />
poststrukturalistiska generationen filosofer<br />
som slog igenom under 60-talet, med namn<br />
som Michel Foucault (1926-1984), Jacques<br />
Derrida (1930-2004), Jean-François Lyotard<br />
(1924-1998), Jean Baudrillard (1929-2007)<br />
och Gilles Deleuze (1925-1995). Deleuze<br />
skrev en viktig bok just om Nietzsche 1962<br />
som finns i svensk översättning med titeln<br />
Nietzsche och filosofin. Hans mest kända<br />
böcker skrev han annars tillsammans med<br />
psykoanalytikern Félix Guattari under<br />
samlingsnamnet Kapitalism och Schizofreni<br />
1 och 2: Anti-Oidipus (1972) och Tusen<br />
platåer (1980), och som man kan misstänka<br />
av namnen, fräna uppgörelser med psykoanalysen,<br />
framförallt i Lacans form. Och<br />
här introducerar man ett nytt begärs-<br />
begrepp. Denna gång är det inte med negativa<br />
förtecken, ett begär som utgår ifrån en<br />
brist och som strävar efter ett mål. Utan<br />
deras begärsbegrepp är rent positivt och<br />
utan något annat mål än att bejaka sig<br />
självt. Människan blir till en begärsmaskin.<br />
III<br />
Men skulle då deltagarkulturen kunna sägas<br />
vara en kultursyn som ger uttryck för<br />
begäret istället för behovet? Kanske kan<br />
man säga att deltagarkulturen växer fram<br />
ur en kulturpolitisk legitimitetskris, och i<br />
vidare bemärkelse en legitimitetskris för<br />
politiken i stort, för den representativa demo-<br />
kratin. Tidigare har vi nöjt oss med att<br />
medborgaren röstar med jämna mellanrum<br />
på politiker som representerar medborgaren<br />
under mandatperioden, uppbär<br />
medborgarens mandat, och sedan genomför,<br />
eller tjänar, de intresselösa tjänstemännen<br />
politikernas, dvs medborgarnas vilja. Den<br />
offentliga verksamheten utgörs av mötet<br />
mellan de politiska målen, de tilldelade<br />
resurserna, olika intressen, samt de samhälleliga<br />
behov som tjänstemännen analyserar<br />
fram. Men denna representativitet verkar<br />
idag inte längre vara nog, varken för politiker,<br />
tjänstemän eller medborgare. Man<br />
vill skapa en större omedelbarhet, ett större<br />
deltagande, ett större utrymme för begäret.<br />
Men är den omedelbarheten verkligen<br />
möjlig? Och riskerar man inte därigenom<br />
att förlora behovsanalysens dimensioner av<br />
långsiktighet och rättvisa? Blir det inte dem<br />
som skriker högst om sina begär i stunden<br />
som i så fall får gehör?<br />
Men man kan också fråga sig om det verkligen<br />
handlar om en legitimitetskris utifrån<br />
medborgarens perspektiv? Är det verkligen<br />
medborgaren som ifrågasätter den rådande<br />
ordningen, med krav på ökat deltagande<br />
och ökad delaktighet? Ibland känns det som<br />
att det är kulturpolitiker, kulturtjänstemän<br />
och den kulturpolitiska forskningen som<br />
talar mest om deltagarkultur, och att vi<br />
med detta begrepp famlar i mörkret efter<br />
någonting som man tror finns där ute, och<br />
som svarar på det man arbetar med. Men
som den franske sociologen Jean Baudrillard<br />
uttryckte det i slutet av 70-talet, så känns<br />
det ibland som medborgaren, den stora<br />
massan och därigenom hela det sociala fältet<br />
har imploderat av ointresse för det offentliga,<br />
och hur mycket man än bombarderar den<br />
tysta majoriteten med opinionsundersökningar<br />
och annat, så får man inte längre<br />
några svar. I den tysta majoritetens skugga<br />
ekar det bara tomt.<br />
IV<br />
När det gäller det offentliga kulturstödet,<br />
olika former av bidrag till externa kulturaktörer,<br />
blir det extra tydligt hur de befinner<br />
sig inom en kulturpolitisk behovsdiskurs.<br />
Wikipediadefinitionen av ett bidrag är i<br />
skrivande stund ”något som ges för att fylla<br />
ett behov.” Ett stöd är ju något som ges till<br />
behövande. Utan det stödet klarar man sig<br />
inte, man klarar inte att stå på egna ben<br />
utan ett stöd. Även om man inom socialpolitiken<br />
nyspråkaktigt har gått från den<br />
negativt laddade termen socialbidrag till<br />
termen försörjningsstöd, precis som man<br />
inom kulturpolitiken gått från kulturbidrag<br />
till kulturstöd, så är det precis samma gamla<br />
syn som genomsyrar dem. Någon som inte<br />
klarar sig själv utan inblandningen av en<br />
myndighet, ett bokstavligt omyndigförklarande<br />
av den som uppbär stödet eller<br />
bidraget. Och med vilken rätt gör kulturtjänstemannen<br />
behovsanalysen? Kulturtjänstemannen<br />
kan sätta sig över kulturska-<br />
parnas olika intressen och begär, i ett slags<br />
kantiansk intresselöshet, precis som konstkritikern<br />
kan sätta sig över konstutövaren.<br />
Återigen blir kulturskaparen omyndigförklarad,<br />
då denne ju inte förmår sätta sig utanför<br />
sina egna intressen.<br />
Denna ojämlika maktrelation genomsyrar<br />
fortfarande relationen mellan det offentliga<br />
och kulturaktörerna. I Lunds kommuns<br />
kulturpolitiska strategi har vi, åtminstone på<br />
pappret, försökt komma bort ifrån denna<br />
ojämlikhet genom att försöka tala om ”ömsesidiga<br />
relationer”, där man istället för att<br />
skapa ojämlika bidragsrelationer blir jämlika<br />
samarbetspartners i ett partnerskap som<br />
drivs av gemensamma intressen, gemensamma<br />
begär. Och i den tillhörande handlingsplanen<br />
för 2010-2013 talar vi om flexibla<br />
och till och med elastiska kulturstödsformer,<br />
som alltså ska vara helt anpassningsbara<br />
efter begäret. Men är detta verkligen möjligt<br />
i praktiken? Kan det offentliga utgå ifrån ett<br />
begär som möter ett annat begär, i stället för<br />
att vara en intresselös myndighet som möter<br />
ett behov? Hur kan vi tala om en rättvis fördelning<br />
utan att göra en behovsanalys? Hur<br />
skulle istället en begärsanalys se ut? Är det<br />
då det starkaste begäret som man ska ingå<br />
partnerskap med? Och om den intresselösa<br />
kulturtjänstemannen omvandlas till en eldsjäl,<br />
en begärsvarelse – hur undviker man<br />
godtycklighet och despoti?<br />
V<br />
Samtidigt kan man fråga sig om den intresselösa<br />
myndighetsutövningen när det gäller<br />
kulturstöd och andra stödformer verkligen<br />
kommer att överleva den delaktighets- och<br />
deltaganderevolution som Internet skapar.<br />
Vi har sett hur kritikens makt (bildkonst,<br />
litteratur, film etc), som under de senaste<br />
århundradena burits fram av de intresselösa<br />
och upphöjda kritikerna, har usurperats och<br />
demokratiserats av bloggar och andra sociala<br />
medier där var och en är sin egen kritiker.<br />
Och vi kan nu också se liknande tendenser<br />
inom finansieringen av kultur. Till synes fullt<br />
fungerande modeller för crowdsourcing eller<br />
crowdfunding har tagits fram och satts i<br />
bruk, där medborgarna själva kan satsa<br />
pengar i och finansiera de kulturprojekt som<br />
11
12<br />
rådet är det redan så att av all kultur som<br />
konsumeras är det 70 % som idag betalas<br />
av konsumenten själv. Om det visar sig att<br />
modellerna för crowdfunding är hållbara,<br />
står vi kanske inom en snar framtid inför<br />
avskaffandet av det onödiga mellanledet av<br />
offentlig kulturstödsfördelning och en 100<br />
% egenfinansiering av kulturen? Skulle det<br />
vara den slutgiltiga demokratiseringen av<br />
kulturen eller skulle det innebära historiens<br />
och framtidens implosion i det omedelbara<br />
habegäret? Skulle inte all långsiktighet inom<br />
kulturpolitiken bli omöjlig inför begärets<br />
glupska nu? Och skulle inte den i framkant<br />
liggande kulturen bli dödfödd, eftersom det<br />
ofta tar tid innan den breda allmänheten lär<br />
sig uppskatta den?<br />
VI<br />
Ett annat begreppspar som skulle kunna<br />
hjälpa till att analysera deltagarkulturbegreppet<br />
är lek/spel och arbete. När man<br />
följer den idéhistoriska diskursen om det vi<br />
benämner lek och spel, är det viktigt att hela<br />
tiden vara medveten om att man inte alltid<br />
skiljer på det som vi på svenska kallar lek<br />
och spel, utan ofta talar om leken och spelet<br />
som tillhörande samma område. De flesta<br />
europeiska språk har samma ord för lek och<br />
spel, till exempel tyskan som talar om<br />
spielen, engelskan som använder sig av play<br />
och franskan som nyttjar ordet jouer. Även<br />
inom danskan finns det betydelseglidningar<br />
mellan spel och lek när det gäller ordet lege,<br />
t ex heter det ju de olympiske lege som vi på<br />
svenska kallar för de olympiska spelen.<br />
Just de olympiska spelen i synnerhet, och den<br />
antika grekiska kulturen i allmänhet, har<br />
spelat en stor roll för den moderna idéhistoriska<br />
diskursen om spel och lek. I Tyskland<br />
under 1800-talet vurmade man särskilt för<br />
den antika grekiska kulturen. Så mycket att<br />
man faktiskt såg att det fanns en särskild<br />
metafysisk koppling mellan den gamla<br />
grekiska och den nya tyska kulturen. Det<br />
hela startade väl egentligen med den tyske<br />
arkeologen och konsthistorikern Johann<br />
Winckelmann (1717-1768), som var en pion-<br />
jär inom studier av det antika Grekland.<br />
Han inspirerade i sin tur bland andra<br />
Goethe, Schiller och den tyska romantiken.<br />
Friedrich Schiller (1759-1805) skrev i sina<br />
estetiska brev från 1795 om lekdriften<br />
(Spieltrieb), det estetiska synsättet, som en<br />
möjlighet att motverka den splittring och<br />
sönderslitenhet som präglat den samtida<br />
kulturen sedan grekernas harmoni och<br />
enhet söndrats.<br />
En annan viktig hellenist var den tyske historikern<br />
och sedermera arkeologen Ernst<br />
Curtius (1814-1896) som på 1850-talet intresserade<br />
sig särskilt för det grekiska feno-<br />
menet Agon, det vill säga de tävlingar som<br />
kanske fick sitt mest kända uttryck genom<br />
de olympiska spelen i antikens Grekland.<br />
I ett känt föredrag beskriver han tävlingskampen<br />
som ett specifikt grekiskt kulturellt<br />
drag, som präglade inte bara de antika<br />
olympiska spelen, utan också den grekiska<br />
konsten, poesin, musiken, teatern, vetenskapen<br />
och religionen. Curtius, som kom att<br />
leda utgrävningarna av Olympia i Grekland<br />
under 1870-talet, var sedermera genom sitt<br />
historiska och arkeologiska värv, en viktig<br />
inspiration till instiftandet av de moderna<br />
olympiska spelen i Aten 1896.<br />
En annan som intresserade sig för och<br />
också myntade begreppet ”det agonala”<br />
var den schweiziske kulturhistorikern Jacob<br />
Burckhardt (1818-1897), som var professor<br />
i Basel under andra halvan av 1800-talet.<br />
Burckhardt är idag mest känd för sin bok<br />
om renässanskulturen i Italien, men han höll
också föreläsningar om den grekiska kultur-<br />
historien där han just talade om den<br />
arkaiska tidsåldern i antikens Grekland som<br />
”den agonala tidsåldern”. Den arkaiska<br />
tiden, som år 480 f.Kr. upphör och övergår i<br />
den idag mer kulturellt kända klassiska tidsåldern,<br />
menade Burckhardt, genomsyrades<br />
helt av agonens eller tävlingskampens olika<br />
uttryck. Som ett motto för den agonala<br />
tidsåldern citerade Burckhardt några kända<br />
rader från Homeros Iliaden: ”Att alltid vara<br />
främst och överträffa de andra.”<br />
1868 utnämndes en 24-årig ung klassisk<br />
filolog vid namn Friedrich Nietzsche (1844-<br />
1900) till professor i Basel. Nietzsche hade<br />
redan innan dess intresserat sig för det<br />
arkaiska Grekland och agonbegreppet, och<br />
kom i dialog med Burckhardt att återkomma<br />
till begreppet under hela sitt författarskap.<br />
Precis som Burckhardt idealiserade Nietzsche<br />
den aristokratiska, arkaiska tiden där man<br />
såg ned på arbetet och istället framhävde<br />
tävlingskampen som ideal. En person som<br />
kom att förkroppsliga detta ideal för<br />
Nietzsche var den försokratiske filosofen<br />
Herakleitos. Det är Herakleitos som bejakar<br />
blivandet eller tillblivelsen framför varat, det<br />
beständiga, när han i ett fragment till exem-<br />
pel skriver att man aldrig kan stiga ned i<br />
samma flod två gånger. Det är också Herak-<br />
leitos som i ett annat fragment betraktar<br />
världen som ett lekande barn som flyttar<br />
pjäser i ett spel; kungariket är i ett barns<br />
händer, skriver han.<br />
Den nederländske kulturhistorikern Johan<br />
Huzinga (1872-1945) samlade ihop dessa<br />
1800-talsströmningar i sin bok Homo ludens,<br />
den lekande eller spelande människan, som<br />
kom ut 1938. I den blir spelet och leken<br />
uttryck för det mänskliga kulturskapandet<br />
överhuvudtaget. På så sätt blir leken och<br />
spelet i grunden ändamålslöst – man leker<br />
och spelar för lekens och spelets egen skull.<br />
Två franska intellektuella som influerades<br />
av Huizinga var Georges Bataille och Roger<br />
Caillois (1913-1978). Bataille och Caillois<br />
följde Alexandre Kojèves Hegelföreläsningar<br />
under 1930-talet. Av honom lärde de allt<br />
om Hegels herre/slav-dialektik. Människans<br />
begär utgår som sagt från bristen och knapp-<br />
heten. Slaven tvingas till underkastelse av<br />
herren och tvingas sublimera sitt begär<br />
genom att i herrens tukt och förmaning<br />
arbeta i sitt anletes svett. Men som bibeln<br />
också säger så är fruktan för herren vishetens<br />
begynnelse. I och med arbetet börjar också<br />
slavens bildningsgång. Och det är genom<br />
arbete och bildning som slaven till slut<br />
finner sin befrielse och tillfredställelse.<br />
Trägen vinner, som det brukar heta.<br />
Som en motvikt mot Hegels lutherska arbets-<br />
moral, med ett begär grundat i sublimering,<br />
underkastelse och arbete, lyfte Bataille och<br />
Caillois fram Nietzsches aristokratiska eller<br />
agonala syn på tillvaron. För Bataille och<br />
Caillois underkastar sig begäret ingenting,<br />
det är oberoende, tjänar inget syfte, strävar<br />
inte mot något mål. Som i en barnlek njuter<br />
det ögonblicket utan tanke på framtida<br />
konsekvenser. Den oberoende och fria leken,<br />
spelet, och slumpen utan mål och mening<br />
blir ledstjärnor för Nietzsche, Bataille och<br />
Caillois. Människan blir inte längre Homo<br />
faber, den arbetande människan, utan som<br />
Huizinga kallar henne, Homo ludens.<br />
Bataille och Caillois var båda också skolade<br />
i den franska sociologin. Och liksom<br />
Huizinga kopplade de leken och spelet till<br />
den sakrala eller den heliga sfären. Den<br />
franska sociologin har sina egentliga rötter<br />
inom den senviktorianska antropologin, och<br />
de resor och studier som gjordes framförallt<br />
13
14<br />
i Australien och dess omgivande övärld.<br />
Klassiska är den engelske missionären<br />
Robert Henry Codringtons (1830-1922)<br />
studier av de melanesiska folken från 1891,<br />
i vilka han introducerar begreppet mana för<br />
västvärlden – den opersonliga andliga kraft<br />
som genomsyrade livet hos öborna. Genom<br />
studier av så kallade ”primitiva” kulturer<br />
ansåg man att man kunde upptäcka allmänna<br />
kulturella mönster i enklare och mer<br />
”ursprungliga” former. Kontakten med de<br />
”primitiva” kulturernas opersonliga andliga<br />
krafter och avsaknad av det gudomliga,<br />
innebar också en omprövning av det religiösa<br />
livets mest grundläggande element. Det var<br />
kanske inte Gud som utgjorde religionens<br />
väsen utan det heliga, som verkade finnas<br />
inom alla kulturer.<br />
Den skotske religionshistorikern William<br />
Robertson Smith (1846-1894) gjorde ungefär<br />
samtidigt i sina berömda föreläsningar<br />
om de semitiska religionerna från 1889 ett<br />
generellt närmande mellan ”primitiva” och<br />
”förhistoriska” kulturer. Han jämförde till<br />
exempel det polynesiska tabubegreppet och<br />
de semitiska religionernas regler, restriktioner<br />
och förbud kring det som är heligt.<br />
Ett par decennier senare gör den franska<br />
sociologins portalfigur, Emile Durkheim<br />
(1858-1917), det absoluta särskiljandet<br />
mellan det heliga och det profana till all<br />
religions utmärkande drag. Det heliga är<br />
tabu, det som är förbjudet att röra för det<br />
profana. Det är som ett av dessa inhägnade<br />
områden som omringas av olika varningsskyltar:<br />
Tillträde förbjudet! Obehöriga äga<br />
ej tillträde! Överträdelse beivras!<br />
Det profana är enligt Durkheim vardagslivet<br />
i vilket man underkastar sig det vardagliga<br />
arbetet i jakten på livets nödtorft. Den<br />
profana sfären innefattar det materiella livet,<br />
materiella intressen och ekonomisk aktivitet.<br />
Men det är också en sfär där man ser till<br />
sig själv och sin egen nytta, sin egennytta.<br />
Precis som det heliga äger leken och spelet<br />
rum i en annan sfär än det profana livet<br />
som präglas av arbete och allvar. Lekens<br />
och spelets upprepade ceremoniella iscensättningar<br />
är i högsta grad, enligt Huizinga,<br />
jämförbara med kulthandlingens heliga<br />
skådespel. Enligt Durkheim är det heliga<br />
särskilt från det profana såväl i tid som rum.<br />
Huizinga jämför lekplatsen och spelplatsen<br />
med de särskilda heliga platser, helgedomar,<br />
där de heliga ceremonierna kan äga rum. På<br />
samma vis sätter, enligt Huizinga, leken och<br />
spelet vardagen, den profana tiden, ur spel,<br />
liksom den heliga tidens särskilda helger och<br />
fester gör enligt Durkheim. Det heliga faller<br />
enligt Huizinga helt enkelt inom festens ram<br />
– invigning, offer, heliga danser, sakrala<br />
tävlingar, skådespel, mysterier.<br />
William Robertson Smith såg offerritualen<br />
och den tillhörande festmåltiden som<br />
någonting som väsentligt förenade så gott<br />
som alla tidiga religioner, och som också<br />
hade beröringspunkter i moderna religioner<br />
som t ex i kristendomens nattvard. Denna<br />
festmåltid var ofta förenad med sorglöshet<br />
och glädje, orgiastisk berusning, och tjänade<br />
till att skaka av sig det förflutna för att leva<br />
i ögonblicket. Men offerfesten tjänade också<br />
till att skapa gemenskap. Så kan Huizinga<br />
helt enkelt hävda att leken och spelet tillhör<br />
festens och kultens krets – den heliga kretsen<br />
– i alla sina högre former.<br />
En annan fransk sociolog som Huizinga<br />
skriver om, och som också var en stor<br />
inspirationskälla för Bataille och Caillois<br />
var Marcel Mauss (1872-1950). Han var<br />
systerson till Emile Durkheim och hans mest
kända bok idag är Essai sur le don,<br />
”Gåvan” från 1924. I boken beskriver<br />
Mauss det sällsamma fenomenet potlatch.<br />
Det var den tysk-amerikanske antropologen<br />
Franz Boas (1858-1942) som under sina<br />
resor på 1890-talet i British Columbia, på<br />
den kanadensiska stillahavskusten, kom i<br />
kontakt med fenomenet potlatch hos<br />
Kwakiutl-indianerna och hos andra angränsande<br />
stammar. Under speciella ceremoniella<br />
fester skedde ett extravagant slöseri av rike-<br />
domar, antingen genom överdådiga gåvor<br />
eller genom ren förstörelse. Huizinga<br />
kopplar fenomenet potlatch till det agonala,<br />
leken och spelet, och Bataille och Caillois<br />
tolkar detta fenomen som ett exempel på<br />
lekens och spelets ändamålslöshet. I potlatchen<br />
verkar det inte vara knappheten och<br />
arbetet som är det centrala, utan överflödet,<br />
och slöseriet.<br />
Kopplingen mellan leken och spelet och det<br />
heliga och festen är någonting Bataille och<br />
Caillois också tar fasta på. När Huizingas<br />
bok översattes till franska i början av 50-<br />
talet skrev Bataille en artikel med titeln<br />
”Är vi här för att leka, eller för att vara<br />
allvarliga?” där han kunde stryka under<br />
Huizingas tes att det heligas sfär sammanfaller<br />
med lekens och spelets i varje punkt.<br />
Caillois skrev redan 1939 en bok om det<br />
heliga och festen som hette L’Homme et le<br />
sacré, ”Människan och det heliga”. Och<br />
1958 kom han ut med en bok som hette Les<br />
Jeux et les hommes, ”Lekarna och människorna”,<br />
eller ”Spelen och människorna”,<br />
som delvis var en polemik med Huizinga,<br />
och som än idag är en viktig bok inom<br />
lek- och spelteori.<br />
När en ung fransk filosof vid namn Gilles<br />
Deleuze 1962 publicerade sin andra filosofiska<br />
bok, Nietzsche och filosofin, så var<br />
han, liksom många av hans generationskamrater,<br />
Michel Foucault, Jacques Derrida<br />
och Jean-François Lyotard, djupt influerad<br />
av Georges Bataille och hans läsning av<br />
Nietzsche. Mot Hegel och dialektikens<br />
allvarsamma och mödosamma arbete, sätter<br />
Deleuze, i Batailles efterföljd, tillvarons<br />
lekdrift som Nietzsche fann i den agonala<br />
tidsåldern hos Herakleitos. Deleuze bejakar<br />
tillvarons lust och lek, tillvarons blivande<br />
och slump, och lägger här grunden för<br />
de teorier som han några år senare skulle<br />
utveckla kring begär och blivande.<br />
VII<br />
Inom den svenska kulturpolitiken är<br />
det framförallt Sven Nilsson som i olika<br />
sammanhang försökt närma sig ett kulturbegrepp<br />
som definieras som lek och spel utifrån<br />
Huizingas terminologi. I Sven Nilssons<br />
efterföljd har Idégruppen Fenomenal gjort<br />
ett ambitiöst akademiskt försök att, med<br />
insprängda citat av Deleuze och Guattari,<br />
lansera ett spelrummets och lekens kulturpolitik<br />
i sitt examensprojekt på Malmö<br />
Högskola 2006. Genom att introducera<br />
begreppet transduktion för att överbrygga<br />
motsättningen mellan produktion och<br />
konsumtion, försöker man ringa in ett fält,<br />
eller ett spelrum, där nya kulturformer som<br />
utgår från deltagande kan få kulturpolitiskt<br />
utrymme. Ett par år senare, i Malmö stads<br />
utredning om spontankultur, använde sig<br />
delar av gruppen av begreppsapparaten för<br />
att fånga in dessa nya kulturyttringar. Och<br />
samma år, i arbetet med Lunds kulturhuvudstadsansökan,<br />
Playground Europe, försökte<br />
man sälja in hela kandidaturen med samma<br />
koncept uppbyggt kring leken eller spelet.<br />
Men vad händer i det ögonblick man tar<br />
fram en akademisk teori om deltagarkultur<br />
och sedan börjar applicera den vitt och brett<br />
15
16<br />
i olika sammanhang? Riskerar man inte att<br />
fjärma sig från det man beskriver varje gång<br />
man applicerar samma teori på en praktik?<br />
Riskerar inte de singulära kulturella<br />
handlingar man säger sig vilja beskriva<br />
försvinna i den generella modell man tagit<br />
fram? När det gällde Lunds kulturhuvudstadskandidatur<br />
hamnade man bara i en<br />
lek med ord. Man tog ett redan färdigt<br />
kulturpolitiskt koncept och försökte passa<br />
in Lund i det i efterhand. Lek- eller spelplatsen<br />
blev utbytbar, och kunde egentligen<br />
ha applicerats på vilken annan kandidaturstad<br />
som helst, som Jan Gradvall mycket<br />
riktigt påpekade i sin recension av Lunds<br />
kandidatur, och Lunds singularitet försvann<br />
i en generell teori. Och därmed blev lek-<br />
eller spelplatsen lika tom och innehållslös<br />
som den kommunikationsbyråslogan som<br />
Playground Europe var kopplad till i syfte<br />
att sälja in hela kandidaturen till EU: Jakten<br />
på den femte friheten.<br />
VIII<br />
En som också har försökt använda sig av<br />
Huizingas beskrivning av leken och spelet<br />
inom kulturpolitiken är den danska barnkulturforskaren<br />
Beth Juncker. Hon utgår<br />
från Huzingas tes att all kultur har sin upp-<br />
rinnelse i leken. Men hon understryker<br />
också lekens, och därmed kulturens,<br />
oförenlighet med den instrumentella kulturpolitiken.<br />
Leken, liksom kulturen, tjänar<br />
ingenting annat än sig själv. Och så fort<br />
man försöker sätta in den i en instrumentell<br />
logik så förlorar man dess väsen och den<br />
undflyr oss. Den australiensiska barnkulturforskaren<br />
Anne Bamford intar det motsatta<br />
perspektivet. Hon visar i sin forskning hela<br />
tiden på barnkulturens instrumentella kraft,<br />
för att bättre tillgodogöra sig kunskap, för<br />
att lyckas bättre i yrkeslivet, för att lyckas<br />
bättre i det sociala livet. Men är dessa båda<br />
perspektiv verkligen oförenliga? Och om de<br />
är det, behöver man då verkligen välja sida?<br />
Den norske forskaren i kulturpolitik, Geir<br />
Vestheim, har påpekat att all kulturpolitik<br />
är instrumentell. All politik är utformad i<br />
syfte att uppnå någonting för samhället. Där<br />
skiljer sig inte kulturpolitiken från de andra<br />
politikområdena, även om många brukar<br />
försöka hävda just kulturens egenvärde i<br />
motsats till dess instrumentalitet.<br />
Och kanske skulle man kunna säga att den<br />
aspektpolitik som lanserats inom kulturpolitiken<br />
i olika former under de senaste<br />
åren skulle kunna sägas hävda i Kants efterföljd<br />
att vi inte kan veta vad kulturen i sig<br />
är för något, men att vi kan anlägga olika<br />
aspekter på kulturen. Precis som Kant<br />
hävdade att tinget i sig var ogripbart, men<br />
att vi genom olika åskådningsformer (tid<br />
och rum) och förståndskategorier (till<br />
exempel kausalitet) ändå kan erhålla möjlig<br />
kunskap, så skulle man kunna hävda att<br />
man faktiskt kan anlägga vilket perspektiv,<br />
vilken aspekt som helst på kultur och<br />
konst, så länge man inte reducerar kulturen<br />
och konstens väsen till dessa perspektiv.<br />
Precis som Kants teori gör kunskapen<br />
möjlig genom att med sin kopernikanska<br />
vändning utgå ifrån åskådningsformerna<br />
och förståndskategorierna istället för det<br />
ovetbara tinget i sig, så skulle man kunna<br />
säga att kulturpolitiken lägger ett antal<br />
instrumentella aspekter eller perspektiv på<br />
kulturen och konsten, utan att för den skull<br />
nå fram till kulturen och konsten i sig. På så<br />
sätt blir kulturpolitiken möjlig. Och det är<br />
kanske gott nog.<br />
Men hur är det med kulturen och konsten i<br />
sig? Och hur är det med deltagarkulturen?<br />
Hur är deltagarkulturen möjlig? Kanske är<br />
det så som Georges Bataille formulerade det
en gång i tiden, mot slutet av sitt liv, när han<br />
introducerade begreppet l’impossible, det<br />
omöjliga, för att beskriva det som inte är<br />
instrumentellt, det heliga, överflödet,<br />
begäret, leken och spelet, konsten och<br />
kulturen. Konsten och kulturen – och<br />
deltagarkulturen – är faktiskt inte möjlig i<br />
kantiansk bemärkelse. Det är det omöjliga.<br />
Och likväl är det där…<br />
Foto: Leif Johansson
18<br />
Huvudsakliga källor<br />
Bamford, Anne, ”The Wow and now how: Implementing Quality Cultural Programmes”, föredrag i Hässleholms<br />
Kulturhus 2010-10-26, http://www.skane.se/templates/Page.aspx?id=331064<br />
Baudrillard, Jean, À l’ombre des majorités silencieuses, Paris 1978<br />
Deleuze, Gilles, Nietzsche och filosofin, Göteborg, 2003<br />
Deleuze, Gilles & Guattari, Félix, L’Anti-Œdipe – Capitalisme et schizophrénie, Paris 1972<br />
Deleuze, Gilles & Guattari, Félix, Mille Plateaux – Capitalisme et schizophrénie 2, Paris 1980<br />
Huizinga, Johan, Den lekande människan, Stockholm 2004.<br />
Gradvall, Jan, ”Timbuktu bättre än livlös pappersbunt”, Sydsvenskan 2008-11-24,<br />
www.sydsvenskan.se/kultur-och-nojen/article391851/Timbuktu-battre-an-livlos-pappersbunt-.html<br />
Idégruppen Fænomenal, ”Transducera! Att leka fram spelrum för flyktiga, nätverksbaserade former av kulturska-<br />
pande”, examensprojekt vid Kulturproduktion, K3, Malmö högskola, 2006,<br />
http://www.fenomenal.org/transducera_betakorrektur.pdf<br />
Juncker, Beth, ”Børns kultur – en æstetisk udfordring til børns institutioner”, föredrag i Lunds stadshall under konfer-<br />
ensen Børns kultur – kultur for børn 2009-02-12,<br />
http://forskning.iva.dk/files/30769329/Lund_12_02_09.pdf<br />
Kojève, Alexandre, Introduction à la lecture de Hegel, Paris 1947<br />
Kulturpolitisk strategi för Lunds kommun. Handlingsplan 2010-2013, Lund 2010<br />
Lund välkomnar kultur! Kulturpolitisk strategi för Lunds kommun, Lund 2008<br />
Nilsson, Sven, Kulturens nya vägar. Kultur, kulturpolitik och kulturutveckling i Sverige, s 348-50, Malmö 2003<br />
Nilsson, Sven, ”På rutinens brant”, 2004, www.polyvalent.se/framtidsfilerna/rutinens_brant.html<br />
”Slutrapport – laboratorium för spontankultur”, red. Adam Arvidsson & Daniel Tjäder, ett projekt av Malmö<br />
Kulturförvaltning, 2008, www.nu.hik.se:8080/hik/kurser/BBS/PE/Spontankultur.pdf<br />
Vestheim, Geir, ”All kulturpolitikk er instrumentell”, KulturSverige 2009 – problemanalys och statistik, red. Svante<br />
Beckman och Sten Månsson, SweCult/Linköpings universitet 2008, s 56-63<br />
Välkommen till Playground Europe och jakten på den femte friheten. En vision om Lund/Skåne som Europeisk<br />
kulturhuvudstad 2014, Lund 2008.
Foto: Leif Johansson
20<br />
Deltagerkultur på<br />
ungdomsfestivalen kataPULS<br />
Av: Anne Spanget-Larsen<br />
<strong>Kreativ</strong> <strong>Metapol</strong> 2011<br />
Intro:<br />
Deltagelse når det er medskabelse<br />
Når man dykker ned i et emne som deltagerkultur,<br />
både fra en teoretisk og fra en<br />
praktisk vinkel, så kan man ikke undgå at<br />
begynde at reflektere over sin egen praksis<br />
og virkelighed, og ikke mindst sine egne<br />
ambitioner på området. Deltagelse og<br />
frivillighed er på alles læber for tiden, og<br />
udfordringen for kommunale kulturkonsulenter<br />
er i høj grad at balancere i krydsfeltet<br />
mellem reel borgerinddragelse/deltagelse,<br />
’ildsjæle’ og politiske ønsker. Derudover<br />
opererer vi med forskellige definitioner af<br />
begrebet deltagerkultur og deltagelse, eller<br />
rettere forskellige grader af deltagelse. Som<br />
udgangspunkt kan begrebet deltagerkultur<br />
naturligvis opfattes som aktiv modsætning til<br />
det mere passive begreb tilskuerkultur. Men<br />
der er behov for en mere finkornet definition<br />
af begrebet:<br />
”Somliga menar att deltagande är att<br />
titta på något som någon annan har<br />
produceret. Andra säger att deltagande<br />
är att få välja mellan fördefinerade<br />
alternativ. Vi menar att det är mer än<br />
så” (Haggren m.fl. 2008, s. 32)<br />
- skriver forfatterne bag bogen <strong>Deltagarkultur</strong>,<br />
og jeg er enig med dem. Det engelske ord<br />
’co-creation’, hentet fra forretningsverdenen,<br />
Foto: Silas Staal<br />
rammer i virkeligheden meget godt den form<br />
for deltagelse, jeg ønsker at fokusere på.<br />
Wikipedia definerer begrebet således:<br />
”Co-creation kan bruges som en for<br />
retningsstrategi og er et begreb, der har<br />
vundet frem i takt med en udbredt op<br />
fattelse og erkendelse af, at forbrugere<br />
ikke er, eller ønsker at være, passive<br />
modtagere af marketing- og kommu<br />
nikationsindsatser, som mere traditio<br />
nelle perspektiver foreskriver.<br />
Med en co-creation tilgang ser man<br />
markedet som en platform, hvor virk<br />
somheder mødes med aktive forbrugere<br />
og andre interessenter for at udveksle<br />
og dele idéer, ressourcer og kapabiliteter.<br />
Herigennem skabes værdi for begge par<br />
ter via nye former for interaktion, ser<br />
viceydelser og læringsmekanismer.<br />
Værdien, der skabes via co-creation,<br />
viser sig i kraft af personlige, unikke<br />
og involverende oplevelser for målgruppen,<br />
mens virksomheden kan høste fordelene<br />
ved en essentiel relation i form af en<br />
engageret og loyal målgruppe, der også<br />
fremover vil have ambassadør-status<br />
for virksomheden og udbrede kendskabet<br />
til den i sit netværk via word of mouth.”<br />
(da.wikipedia.org/wiki)
Inspireret af dette har jeg i det følgende<br />
valgt at benytte en fordansket form af<br />
co-creation, ’medskabelse’, for at gøre det<br />
tydeligt, hvilken form for deltagelse jeg taler<br />
om. Medskabelse forstået som den aktive<br />
deltagelse i fødslen af en idé, følelsen af ejerskab<br />
af et projekt (eller dele af et projekt) og<br />
deltagelse i definitionen af egen rolle, ansvar<br />
og indsats.<br />
I mit virke som kommunal kulturkonsulent<br />
har jeg forskellige mere eller mindre heldige<br />
forsøg bag mig på at inspirere til medskabelse.<br />
Det eksempel, jeg vælger at bruge som<br />
case, er en ungdomsmusikfestival kataPULS,<br />
som jeg har været med til at løbe i gang, og<br />
som kollegaer nu har overtaget. Her har det<br />
fra starten været den store udfordring at få<br />
de unge koblet på projektet på en deltagende<br />
og medskabende måde. I dette essay vil<br />
jeg først reflektere konkret over festivalen<br />
kataPULS og de udfordringer der ligger i at<br />
opnå deltagelse og ejerskab blandt unge på<br />
en festival, når afsenderen er kommunen.<br />
Med afsæt i dette case-studie vil jeg derefter<br />
reflektere mere generelt over deltagerkultur<br />
og medskabelse, især i forhold til de udfordringer<br />
der ligger i rollen som kommunal<br />
kulturkonsulent.<br />
’Problemformulering’ og metode<br />
Formuleret mere præcist:<br />
”Hvordan skaber vi som kommunale kulturkonsulenter<br />
medejerskab og medskabelse hos<br />
unge på en festival som kataPULS? Kan vi?”<br />
For at undersøge min case tager jeg udgangspunkt<br />
i en række interviews, lavet dels med<br />
en af de kommunale kulturkonsulenter, som<br />
fungerer som tovholder på projektet, dels<br />
med unge fra Frederiksberg.<br />
Interviewmetoden består dels af et fokus-<br />
gruppeinterview udført af et eksternt<br />
konsulentfirma med fokus på liv og kultur på<br />
Frederiksberg, og dels af kvalitative interviews<br />
med enkeltpersoner specifikt omhandlende<br />
kataPULS. Jeg er på ingen måde gået<br />
særlig videnskabeligt til værks og har ikke<br />
optaget mine samtaler eller nedskrevet dem<br />
ord for ord. Fremlæggelsen af mine samtaler<br />
i dette essay kan derfor ikke tages som mere<br />
og andet end et personligt referat og tjener<br />
først og fremmest som ’inspiration’ og oplæg<br />
til videre refleksioner. Til mit forsvar skal<br />
måske siges, at jeg løbende under samtalerne<br />
har taget noter, og at mine gengivelser af samtalerne<br />
har været godkendt af de pågældende.<br />
Jeg har ved alle interviews benyttet mig af<br />
en meget åben interview-guide med fokus på<br />
graden af deltagelse og de realiteter, udfordringer<br />
og bevæggrunde, der ligger bag. Jeg<br />
har valgt ikke at undersøge den motivation,<br />
der kan ligge i frynsegoder, gratis billetter<br />
eller anden form for noget-for-noget udveksling<br />
ved frivilligt arbejde, selvom jeg er klar<br />
over, at det er en faktor, der spiller ind. Jeg<br />
har ønsket kun at fokusere på de mere ’immaterielle’<br />
motivationer, der kan ligge bag en<br />
frivillig indsats.<br />
Til slut vil jeg reflektere over kataPULS festivalens<br />
realiteter og perspektivere interviewudsagnene<br />
ved at inddrage nogle betragtninger<br />
fra to meget forskellige begrebsverdener. Den<br />
ene stammer fra sociologen J. Huizinga og<br />
omhandler legens væsen fremført i klassikeren<br />
Homo Ludens. Den anden kommer<br />
fra en ny og ganske anderledes synsvinkel,<br />
præsenteret af oplevelsesøkonomiens ’fædre’<br />
Joseph Pine og James Gilmore i Authenticity.<br />
Som yderligere baggrundslitteratur til dette<br />
essay trækker jeg på Deleuzes Nomadologin,<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> af Haggren m.fl., Modernity<br />
and Self-identity af Anthony Giddens og Here<br />
comes everybody af Clay Shirky.<br />
21
22<br />
Præsentation af case<br />
Fokus for festivalen har fra starten været<br />
deltagelse og medskabelse i alt fra sceneoptræden,<br />
teknik, markedsføring og logistik.<br />
Festivalen har nogle år på bagen og har<br />
løbende udviklet sig til i dag at omfatte<br />
ca. 500 unge musikere, sportsudøvere og<br />
teaterfolk, som deltager i festivalen på 6<br />
indendørs- og udendørs scener. Derudover<br />
har festivalen tilknyttet omkring 50 frivillige<br />
unge hjælpere. Festivalen drives i dag af en<br />
planlægningsgruppe, som både tæller kommunale<br />
konsulenter og unge.<br />
For at blive klogere på hvordan deltagelse<br />
og medskabelse kan tænkes i kataPULS<br />
regi, satte jeg den ene af de kommunale<br />
kulturkonsulenter bag festivalen i den varme<br />
stol og gennemførte et interview. Mit udgangspunkt<br />
for interviewet var at få belyst<br />
nogle af de praktiske udfordringer, der kan<br />
ligge i ønsket om medskabelse.<br />
Interview af kulturkonsulent<br />
kataPULS drives og organiseres af en styregruppe,<br />
som består af kommunale kultur-<br />
og ungdomskonsulenter, en idrætskonsulent<br />
samt unge-repræsentanter. Den interviewede<br />
kulturkonsulent har arbejdet med kataPULS<br />
i ca. 4 år.<br />
- Hvordan definerer du ’deltagelse’ på<br />
kataPULS?<br />
Hvordan man præcis definerer deltagelse,<br />
det varierer nok fra projekt til projekt.<br />
Langt de fleste børn og unge indgår i<br />
Katapuls festivalens program ved at<br />
optræde på en af scenerne, i høj grad med<br />
voksen-backup f.eks. når det er bands fra<br />
ungdomsklubberne, det drejer sig om eller<br />
fra Musikhøjskolen. Det er jo i høj grad en<br />
form for deltagelse. Men som udgangspunkt<br />
har Katapuls festivalen desuden det formål,<br />
at de unge skal have et medejerskab på<br />
festivalen. De skal føle, det er deres festival,<br />
og det tænker jeg kan opnås, ved at de unge<br />
er med i forskellige beslutningsprocesser, at<br />
de har indflydelse, at de er med-skabende og<br />
tager et ansvar. Men for at det kan lade sig<br />
gøre, så kræver det en elastisk og fleksibel<br />
organisation af festivalen, og det er måske<br />
også her, at en af vanskelighederne ligger<br />
for os som kommunale konsulenter, at vi<br />
opererer i en kommunal virkelighed – men<br />
samtidig har til opdrag at realisere meget organiske<br />
og følsomme processer, der kræver<br />
stor omstillingsevne og hurtig handlekraft.<br />
- Hvorfor ønsker vi at opnå deltagelse?<br />
Der er fra mange sider en stor interesse i at<br />
der bliver tænkt i frivillighed, borgerinddragelse<br />
og deltagelse, og af mange årsager.<br />
Katapuls er 100% kommunalt startet, og<br />
det har fra starten af været opgaven at involvere<br />
de unge i alle niveauerne for tilblivelsen<br />
af festivalen. Naturligvis af den oplagte<br />
grund at det er vigtigt for os, at Katapuls<br />
festivalen ikke kun er en oplevelse, men også<br />
en læreproces for de unge. Men derudover<br />
er det jo en klar prioritet, at vi som kommunale<br />
medarbejdere ikke skal være festivaldrivere<br />
på fuldtid, men at vi snarere skal<br />
facilitere processer, indgå som overordnede<br />
koordinatorer, men godt hjulpet af en masse<br />
unge hænder og hoveder.<br />
- Hvad skal der til for at opnå medskabelse?<br />
Hvornår virker det/virker det ikke?<br />
Det er svært. De første år, hvor Katapuls<br />
kørte, var der en lille tæt flok koblet til<br />
festivalen som frivillig arbejdskraft, men<br />
de var alle hentet fra samme orkester på<br />
Musikhøjskolen med en lærer som også sad
i Katapuls-arbejdsgruppen. Så her var der<br />
faktisk ikke tale om reel deltagelse. De blev<br />
snarere beordret ’på arbejde’ af en voksen<br />
og havde hverken den store indlevelse eller<br />
ansvarsfølelse forbundet med opgaverne.<br />
Efter at Katapuls havde kørt i nogle år,<br />
begyndte vi at forsøge os med at trække<br />
musikinteresserede unge ind fra de optrædende<br />
bands, som vi udfordrede på specifikke<br />
opgaver, såsom at varetage rollen som<br />
stagemanager på en af scenerne. Vi tænkte,<br />
at det da måtte være måden at involvere de<br />
unge på. Interessen var der, og de unge gik<br />
til opgaven med liv og sjæl. Men på selve<br />
festivaldagen, hvor det gjaldt, da opstod<br />
problemerne så med at have frivillige unge<br />
placeret i vigtige nøglepositioner, og konsekvensen<br />
blev, at vi voksne måtte træde til,<br />
for at hele festivalen ikke blev et stort rod.<br />
De seneste år har vi haft stort held med at<br />
enkelte unge har taget egne initiativer og<br />
ført dem ud i livet, - det værende sig f.eks.<br />
en rap-battle scene eller nogle warm-up<br />
koncerter. Her er der for første gang tale om<br />
reel deltagelse, synes jeg. De unge er med<br />
til at forme festivalen og gør den derved til<br />
deres egen. Og det er tydeligt, at de unge er<br />
langt mere engagerede og sagtens kan tage<br />
ansvar, når følelsen af pligt forsvinder og<br />
erstattes af lyst.<br />
Gruppeinterview af 5 unge<br />
fra Frederiksberg<br />
Selvsamme kollega som sad i den varme<br />
stol har valgt at lade et konsulentfirma<br />
gennemføre et fokusgruppeinterview med<br />
fem unge (Anne Sofie, Zabrina, Patrick,<br />
Amanda og Louise) i alderen 18-21 år, som<br />
på hver deres måde er involveret i forskellige<br />
aktiviteter for unge på Frederiksberg,<br />
herunder også kataPULS. Fokus for dette<br />
interview var ikke specifikt på frivillighed<br />
og deltagelse, men de unge kommer selv<br />
ind på emner, som ligger snublende nær. For<br />
overskuelighedens skyld har jeg valgt ikke<br />
at sætte navn på de enkeltes udtalelser, men<br />
har sammenfattet de fem unges udsagn.<br />
”Man melder sig ikke til noget, hvis man<br />
ikke synes, det er interessant”. Flere af de<br />
unge er aktive og kræsne kulturforbrugere,<br />
og har en tydelig interesse i at deltage i<br />
arrangementer som f.eks. kataPULS. Kommentarer<br />
som ”Fedt at alle kan være med<br />
i Katapuls” og ”Fedt at der sker noget i<br />
byen” kommer fra alle fem. De fem unge<br />
har mange holdninger, når det gælder deltagelsen<br />
i kataPULS som frivillig, og hvordan<br />
en festival som kataPULS kan forbedres.<br />
- Hvor interessant er det for jer at være med<br />
til at lave noget for andre?<br />
Det er fedt at lave projekter. Det er utrolig<br />
rart og bekræftende at se så mange mennesker<br />
møde op på dagen efter alt det<br />
arbejde, vi frivillige har lagt i kataPULS<br />
festivalen. Det er en oplevelse ud over det<br />
sædvanlige at være med til sådan et projekt.<br />
Det er fedt, når man kan se, at ens arbejde<br />
bærer frugt.<br />
Men som frivillig skal man ikke have alt for<br />
mange<br />
arbejdsop-<br />
gaver. Frivil-<br />
liges deltagelse<br />
skal være be-<br />
grænset til<br />
specifikke<br />
opgaver<br />
eller ’hjørner’<br />
af festivalen.<br />
Men det skal<br />
måske heller<br />
MUSIKSPORTPERFORMANCE<br />
www.frederiksberg.dk/katapuls<br />
ikke bare<br />
være noget<br />
med, at man<br />
23
24<br />
skal hænge plakater op. Desuden er det<br />
vigtigt at kredsen af frivillige eller engagerede<br />
unge på kataPULS bliver større.<br />
Måske også med unge fra andre kommuner.<br />
Det er også vigtigt, at man ’stoler’ på de<br />
frivillige. De skal tages seriøst, og der skal<br />
være tillid til, at de løser opgaverne, og at<br />
deres ideer kan bidrage til noget.<br />
- Hvordan kan et arrangement som kata-<br />
PULS forbedres?<br />
Der mangler et stort, professionelt navn på<br />
festivalen eller en snært af ’rigtig’ musikbranche.<br />
Afslutningen på festivalen må<br />
også gerne være mere markant og ikke bare<br />
løbe ud i sandet. kataPULS skal være mere<br />
målrettet og mere genrespecifik eller klar i<br />
sin profil.<br />
Interview af Simon , frivillig deltager og<br />
medskaber på kataPULS<br />
Simon har deltaget på kataPULS i 2 år som<br />
frivillig pressefotograf. Han går i 2.g på<br />
gymnasiets medielinje. Jeg vil i det følgende<br />
referere en række uddrag fra det interview,<br />
jeg gennemførte med fokus på deltagelse på<br />
kataPULS.<br />
- Hvad er din motivation for at deltage på<br />
kataPULS?<br />
Jeg startede bare med at være med, fordi<br />
det var sjovt. Man kunne komme backstage<br />
og få nogle fede oplevelser uden slemme<br />
konsekvenser. Men nu er min motivation, at<br />
jeg har ansvar. Det er sjovt pga. ansvar. Det<br />
første år, jeg var med, var jeg en del af de<br />
frivillige, som havde med pressedækningen<br />
at gøre, og vores opgaver var definerede på<br />
forhånd. I år har jeg fået et større ansvar og<br />
skal bl.a. sørge for at opsøge og organisere<br />
de andre frivillige, der skal arbejde med<br />
presse og fotoreportage. I det hele taget<br />
involverer jeg mig kun i noget, hvis jeg har<br />
en interesse for det og får noget ud af det.<br />
Man har ikke så meget tid, så man vælger<br />
med omhu.<br />
- Hvordan ønsker du at have ansvar på<br />
kataPULS<br />
Jeg synes man skal få et vist ansvar allerede<br />
fra starten af, og så kan graden af ansvar<br />
vokse efterhånden. Hvis man som ung skal<br />
lave noget, der minder om professionelt<br />
arbejde indenfor medier og kultur, så er<br />
det svært, fordi det alle steder kræver en<br />
vis erfaring. Det er selvfølgelig lidt ude af<br />
’comfort-zone’ at have ansvar, men det er<br />
også det, der gør det fedt. Og hvis der så går<br />
noget galt, så er det selvfølgelig irriterende,<br />
men det er ikke verdens undergang, fordi<br />
det jo ikke er professionelt.<br />
Jeg er også frivillig på Roskilde Festival,<br />
og her er der et fedt fællesskab. Men det er<br />
helt anderledes end kataPULS, fordi man<br />
her er mere låst af sin vagt og heller ikke<br />
har samme ansvar eller indflydelse som på<br />
kataPULS. Roskilde Festival er simpelthen<br />
for stor, til at så mange kan have ansvar og<br />
indflydelse, så opgaverne deles op i små,<br />
definerede bidder, og så bliver ens involvering<br />
altså meget styret.<br />
- Hvor meget styring synes du er godt?<br />
Jeg har arbejdet på et filmset, hvor der var<br />
professionelle filmfolk tilknyttet, og det var<br />
selvfølgelig super inspirerende. men så ender<br />
det tit med, at de tager over. Begynder man<br />
at lave noget, der er halvgodt, så går de ind<br />
og tager styringen, og det er irriterende, men<br />
selvfølgelig en garanti for, at alt går godt.<br />
Jeg tror, det er vildt vigtigt, at der er professionelle<br />
folk tilknyttet f.eks. kataPULS, men<br />
de skal ikke diktere, de skal holde sig i baggrunden<br />
og støtte efter behov. På den måde<br />
tror jeg, man lærer mest, og det er også sjovt
at prøve sig frem. Og jeg ved jo, at hvis<br />
det går helt galt, så kan jeg altid ’gå til en<br />
voksen’. Jeg vil bare gerne have lov til selv at<br />
prøve at løse problemerne først.<br />
- Hvordan deltager du i andre kulturarrangementer?<br />
Jeg går engang imellem til koncerter eller<br />
små festivaler, men det er sjældent, for jeg<br />
er dårlig til at tage initiativet til det. Når<br />
jeg tager med til koncerter, så er det altid<br />
sammen med venner, og så er jeg der for at<br />
få en oplevelse, ikke for at påtage mig noget<br />
ansvar eller være med til at lave begivenheden<br />
eller lære noget.<br />
- Hvor stor betydning har det sociale?<br />
På Roskilde Festival har det sociale rigtig<br />
stor betydning, og jeg arbejder frivilligt på<br />
Roskilde sammen med nogle venner. På<br />
kataPULS meldte jeg mig til uden at kende<br />
nogen andre på festivalen. Det var selve opgaven<br />
med at lave fotoreportage, der tiltrak<br />
mig. Og så var det fedt at møde nye folk og<br />
ikke være låst fast i gamle roller. Men det<br />
varierer nok meget fra person til person,<br />
hvordan man har det med det.<br />
Foto: Silas Staal<br />
- Hvad kendetegner kataPULS?<br />
kataPULS har nok ikke helt fundet ud af,<br />
hvad den vil endnu som festival, og udvikler<br />
sig stadig. Jeg synes, at kataPULS er ligesom<br />
en åben workshop uden adgangskrav. Kom<br />
og vær med. Jeg tror det er godt, at der er<br />
musik hele tiden, og at der desuden også er<br />
aktiviteter, man kan deltage i imens musikken<br />
spiller, f.eks. streetbasket eller parcour<br />
med professionelle instruktører. Jeg tror det<br />
er svært at trække folk til musik, hvis ikke<br />
det er store navne, der står på scenen. For<br />
nogle år siden var der en rigtig stor koncert<br />
på pladsen, efter kataPULS var slut, og det<br />
trak mange folk til. Nu, hvor det kun er amatørbands<br />
der spiller, så er det godt, at folk<br />
også bliver engageret på andre måder.<br />
Sammenfatning af interviews og videre<br />
refleksion<br />
Hvis jeg sammenfatter de tre interviews, er<br />
der nogle fælles temaer og fokusområder der<br />
tegner sig, og som jeg ønsker at fremhæve:<br />
• Ansvar og tillid: Flere af de unge taler<br />
om vigtigheden af at give de frivillige<br />
et vist ansvar, måske især inden for<br />
nogle rammer, de selv definerer. Så kan<br />
de unge med tiden påtage sig mere og<br />
mere ansvar, hvis de har interesse for<br />
det, men drivkraften til dette skal komme<br />
fra dem selv og deres egen interesse<br />
og involvering i festivalen. Det omtales<br />
som et plus, at man har mulighed for at<br />
påtage sig et større ansvar på kataPULS<br />
end på større festivaler som f.eks.<br />
Roskilde Festival. Ord som tillid og det<br />
at blive stolet på og taget alvorligt ligger<br />
meget godt i forlængelse af at være<br />
tildelt et vist ansvar. Nogle af de unge<br />
har fokus på, at de frivillige ikke skal<br />
have for mange opgaver, eller måske<br />
ikke kun have monotone opgaver (opsætning<br />
af plakater), men at de måske i<br />
højere grad specialiserer sig inden for et<br />
afgrænset område på festivalen.<br />
• Voksenstyring: Ønsket om ansvar og<br />
tillid lægger op til et andet tema for de<br />
25
26<br />
unge adspurgte, nemlig spørgsmålet<br />
om styring. En del af charmen ved den<br />
frivillige indsats på kataPULS er netop<br />
en høj grad af frihed og muligheden<br />
for forholdsvis nemt at opnå ejerskab.<br />
Simon understreger vigtigheden af, at<br />
der ikke er for meget mentor/voksenstyring,<br />
men at ’de voksne’ er til stede<br />
og kan træde til, hvis det brænder på.<br />
Han ønsker at benytte sin rolle på kata-<br />
PULS som et frirum, en legeplads, hvor<br />
han har lov til at tage ejerskab, definere<br />
sin egen rolle og påtage sig ansvar.<br />
• Branche: Samtidig er der et klart ønske<br />
om, at der er en kobling til det professionelle<br />
musikliv, enten i form af en professionel<br />
koncert med et etableret navn<br />
eller anden kobling til musikbrancen/<br />
professionelle fagfolk. Men det må bare<br />
ikke være det professionelle niveau, der<br />
’tager over’ fra de unge ildsjæle.<br />
Stort med en lille festival – et<br />
forsøg på en opsummering<br />
Generelt tegner der sig et billede af kata-<br />
PULS med både styrker og svagheder.<br />
Festivalens størrelse viser sig at være en af<br />
dens forcer, da det muliggør en flad struktur<br />
med bred deltagelse og ansvarsfordeling.<br />
Desuden er festivalens fokus på amatører<br />
med til at åbne deltagelsen for alle; alle kan<br />
være med/deltage på deres eget niveau, både<br />
på og bag scenerne.<br />
En af festivalens svagheder hænger så også<br />
sammen med dens størrelse og fokus på<br />
amatører. Mange af de adspurgte unge<br />
savner en større kobling til de professionelle<br />
niveauer og optræden med professionelle<br />
musikere. Dette ville, ifølge de unge, trække<br />
flere mennesker til festivalen og til den frivillige<br />
indsats.<br />
Måske kan man gå så langt som at sige,<br />
at festivalen har en force i dens nærvær og<br />
tilgang til den enkelte deltager. Så længe at<br />
festivalen er så lille, som den er, så kan man<br />
skræddersy den enkelte deltagers medvirken<br />
og indflydelse på festivalen efter vedkommendes<br />
eget niveau, ønske og behov. Dette<br />
muliggør et stærkt ejerskab hos den unge,<br />
men kræver en stor fleksibilitet, åbenhed og<br />
omstillingsevne i festivalens form og organisering.<br />
Og derudover kræver det en meget<br />
engageret og personlig tilgang til<br />
hver enkelt deltager.<br />
Som Simon foreslår, så er det ganske oplagt<br />
at kataPULS ikke har fundet sin identitet<br />
endnu og har måske netop derfor (måske<br />
mere af nød end af lyst) været omstillingsparat.<br />
Hvert år har festivalen ændret sig<br />
enten mht. fysisk opsætning/placering, mht.<br />
deltagelse og samarbejdspartnere, eller mht.<br />
målgruppe/aldersgruppe. Men måske er det<br />
vigtigt for festivalen at beholde denne bevægelighed<br />
for i høj grad at kunne rumme de<br />
nye indtryk, ønsker, udfordringer og ideer,<br />
som kommer med engagerede unge, som for<br />
en længere eller kortere periode er medskabere<br />
af festivalen?<br />
I det følgende vil jeg trække på to koncepter,<br />
som på hver deres måde har givet mig inspiration<br />
i undersøgelsen af deltagerkultur og<br />
medskabelse på kataPULS.<br />
Er deltagerkultur på kataPULS<br />
en form for ’leg’?<br />
Frivillighed, deltagelse, medejerskab - alt<br />
sammen begreber, der bygger på LYST!<br />
De unge på kataPULS festivalen skal have<br />
lyst til at være med. Lidt de samme tendenser<br />
gør sig gældende for begrebet LEG,<br />
som Huizingas diskuterer i sin bog Homo<br />
Ludens. For ham er legens væsen en grundlæggende<br />
faktor for menneskeligt virke og
udvikling:” … civilization arises and unfolds<br />
in and as play”. Han beskriver legen som<br />
fundamental og med nogle klare kendetegn,<br />
uanset i hvilken kontekst legen opstår:<br />
”We find play present everywhere as a<br />
well-defined quality of action which is<br />
different from ’ordinary’ life.”<br />
(Huizinga 1949 s. 4)<br />
I legen melder man sig frivilligt ind og kan<br />
frivilligt forlade den igen, når man vil.<br />
Under legen er man fælles om at skabe,<br />
forme og udvikle en vision/et projekt. Uden<br />
denne følelse af fællesskab opstår legen slet<br />
ikke. Legen er desuden kendetegnet ved at<br />
finde sted i en begrænset periode tidsmæssigt,<br />
men også ved fysisk have nogle klart<br />
afgrænsede ’legepladser’.<br />
”Play is distinct from ’ordinary’ life<br />
both as to locality and duration…” A<br />
characteristic of play:” its secluded<br />
ness, its limitedness. It is ’played out’<br />
within certain limits of time and space.<br />
It contains its own course and<br />
meaning”. (Huizinga 1949 s. 9)<br />
Men hvad sker der så i krydsfeltet mellem<br />
leg og alvor? Hvad handler legen om for<br />
de forskellige deltagere? For kommunens<br />
medarbejdere gælder det om at skabe en<br />
festival, som de unge føler er deres, og<br />
som bidrager til netværksdannelse de unge<br />
imellem. Man må formode, at de unge<br />
har et helt andet mål, hvis de vælger at<br />
deltage i eller medskabe festivalen. Det<br />
sociale betyder uden tvivl rigtig meget, men<br />
derudover er den frivillige indsats, som de<br />
unge yder, sandsynligvis udtryk for noget<br />
andet og mere, end at de ønsker at gøre<br />
festivalen til deres egen. De afprøver en<br />
rolle for en stund, det kan være rollen som<br />
’stagemanager’, det kan være rollen som<br />
forsanger, det kan være rollen som roadie<br />
eller journalist. Men fælles for alle disse<br />
roller er, at de ’bare er en leg’, et rollespil,<br />
det er for de fleste en smagsprøve – et kort<br />
øjeblik, hvor de associerer sig selv med, eller<br />
øver sig på, en bestemt rolle (eller nyder at<br />
deres venner associerer dem med en bestemt<br />
rolle). Legen forpligter ikke. De bliver ikke<br />
stillet til ansvar for løsningen af en opgave<br />
på samme måde som en lønnet professionel,<br />
som Simon også er inde på. Og her kan der<br />
jo opstå et dilemma, når der lægges reelle<br />
ansvarsområder ud til frivillige hænder.<br />
Når virkelighedens krav bryder ind i legens<br />
verden, eller hvis der blandt deltagerne i<br />
legen ikke hersker enighed om de regler, der<br />
gælder for legen.<br />
Ifølge Huizinga rummer legen en konstant<br />
vekselvirkning mellem leg og alvor, de kan<br />
ikke adskilles eller opstilles som modsætninger,<br />
idet legen ofte udføres med stor<br />
alvor, selvom den legende godt ved, at det<br />
hele ’bare er en leg’. Men alvor må ikke<br />
forveksles med pligt. ”Play to order is no<br />
longer play”(Huizinga 1949 s.7) – som<br />
Huizinga udtrykker det. Legen må og skal<br />
drives af den enkeltes lyst og er altid 100%<br />
frivillig. Det betyder ikke, at man skal undlade<br />
at give de frivillige deltagere/medskabere<br />
på festivalen mindre ansvar, tvært imod<br />
er det jo netop det individuelle ansvar, som<br />
de unge nævner som en motiverende faktor.<br />
Men ansvaret skal findes og drives af den<br />
enkelte unge og defineres ind i legen på hans<br />
eller hendes egne vilkår. Hvis dette lykkes, så<br />
vil unge som f.eks. Simon trives med ansvar<br />
og det endda i så høj grad, at de selv ønsker<br />
at løse problemerne, hvis de skulle opstå,<br />
fordi til legen hører også en grad af spænding,<br />
af personlig udfordring:<br />
27
28<br />
”Tension means uncertainty, chanciness;<br />
a striving to decide the issue and so end<br />
it. The player wants something to ’go’,<br />
to ’come off’; he wants to ’succeed’ by<br />
his own exertions”.<br />
(Huizinga 1949 s. 10)<br />
Men hvordan ændrer legen sig så, hvis en<br />
’autoritet’ initierer legen, eller pludselig træder<br />
ind og vil ’lege med’? Ligger der i legens<br />
grundforståelse en vis forventning om, at alle<br />
deltagere i legen er lige i udgangspunktet, og<br />
efterfølgende lige for de regler som legen<br />
rummer? Der er ikke nogen tvivl om, at<br />
kommunens medarbejdere på festivalen<br />
optræder som autoriteter, de er ’de voksne’<br />
som ved bedst, som guider de unge, men<br />
også opstiller regler og grænser for de unge<br />
i arbejdet med festivalen. Simon refererer til<br />
voksne mentorer eller professionelle fagfolk<br />
som ’bryder ind i legen’ og tager over, når<br />
de med deres professionelle blik vurderer at<br />
produktet risikerer at køre skævt. Måske<br />
kan den autoritative voksne indblanding<br />
sammenlignes med Huizingas ’spoil-sport’<br />
(Huizinga 1949 s. 11). Legens regler brydes,<br />
og de legende pålægges til gengæld virkelighedens<br />
og de voksnes professionelle krav.<br />
Legen er slut. Den voksne professionelle<br />
(kulturkonsulent eller fagfolk) kan godt for<br />
en stund have deltaget i legen på lige vilkår<br />
med de unge. Men hvis legens vilkår ikke<br />
har været godt definerede fra start, så risikerer<br />
den voksne at bryde legens magi ved<br />
at indføre krav, begrænsninger og pligt på et<br />
ødelæggende tidspunkt i legen:<br />
”By withdrawing from the game he [the<br />
spoilsport] reveals the relativity and<br />
fragility of the play-world in which he<br />
had temporarily shut himself with<br />
others. He robs play of its illusion…”<br />
(Huizinga 1949 s. 11)<br />
Spørgsmålet er, om den voksne professionelle<br />
er en begrænsende faktor for ’den frie<br />
leg’, den sande medskaben, eller om han kan<br />
deltage på lige fod i legen, så længe at rammen<br />
har været skarpt og præcist defineret<br />
fra start af? Hvis den voksne professionelle<br />
sammen med de unge har kridtet banen op,<br />
afmærket præcist, hvor legens rum ligger,<br />
og indenfor hvilke rammer legen slippes<br />
løs, kan det så muliggøre sand medskaben<br />
blandt de unge?<br />
Fra autoritet vil jeg bevæge mig videre til<br />
autenticitet, et begreb der introduceres i<br />
oplevelsesøkonomien i bogen Authenticity<br />
af Pine og Gilmore.<br />
Autenticitetsbegrebet i forhold<br />
til kataPULS<br />
Hvorfor kan det være så svært at indfange<br />
og fastholde de frivillige unge? Det er et<br />
spørgsmål, som stilles af mange, ikke kun<br />
i kataPULS sammenhæng. De unge fra<br />
interviews’ene udtrykker tydeligt et ønske<br />
om en tættere kobling til den professionelle<br />
musikbranche og til professionelle<br />
musikere, og mener jo netop, at festivalens<br />
svaghed ligger i dens mangel på kobling til<br />
det professionelle musikliv og derved dens<br />
mangel på ’alvor’, tiltrækningskraft og bred<br />
popularitet.<br />
Når man tænker musikfestival så kommer<br />
man hurtigt til at skele til festivaler<br />
som f.eks. Roskilde Festival, eller det<br />
meget mindre Start Festival, som ligeledes<br />
er afhængige af frivillig arbejdskraft. Der<br />
hersker en helt anden virkelighed for<br />
kataPULS. Det har i høj grad noget at gøre<br />
med associationer. Roskilde Festival ER<br />
musikbranchen, og det betyder, at de unge<br />
bliver en del af musikbranchen ved at indgå<br />
i frivillige netværk på festivalen. KataPULS<br />
festivalen ER kommunen og kommunale
aktører, og det forbindes på ingen måde med<br />
musikbranchen. De unge er utrolig opmærksomme<br />
på, hvilke projekter de associeres<br />
med, de går højt op i deres ’selv-branding’,<br />
og her kommer en kommunal festival altså<br />
på en udfordring, hvis de unge skal føle<br />
begejstring og deltagelse på samme vilkår<br />
som musikbranche-festivalerne. Unges selvbranding<br />
kommer tydeligt til udtryk f.eks.<br />
på en social platform som facebook:<br />
”Brugernes selvidentitet bliver konst-<br />
rueret ud fra de valg og fravalg, de<br />
træffer, og en fordret refleksivitet om,<br />
at de som mennesker gør noget, for at<br />
andre skal se det. Derigennem skabes<br />
en selvidentitet i forhandling med<br />
samfundet og andre mennesker.”<br />
(Anthony Giddens fortolket på<br />
www.ohsosocial.dk)<br />
For at undersøge kataPULS’ ’selv-branding<br />
værdi’ nærmere, har jeg valgt at hente<br />
inspiration i begrebet ’autenticitet’ hentet<br />
fra oplevelsesøkonomiens verden. Godt nok<br />
bruges udtrykket som regel i forbindelse<br />
med organisationers branding-projekter,<br />
hvor det mere end nogensinde er afgørende,<br />
at man som afsender af et produkt eller en<br />
kommunikation fremstår autentisk og troværdig,<br />
bl.a. fordi al viden er blevet meget<br />
lettere tilgængelig via www. Som beskrevet<br />
af Pine og Gilmore i markedsværdi-termer:<br />
”It’s a paradox of today’s Experience<br />
Economy: the more contrived the world<br />
seems, the more we all demand what’s<br />
real. As reality is qualified, altered, and<br />
commercialized, consumers respond<br />
to what is engaging, personal, memo-<br />
rable – and above all, authentic. If<br />
customers don’t view your offerings as<br />
real, you’ll be branded inauthentic –<br />
fake! – and risk losing credibility,<br />
customers, and ultimately the sale.”<br />
(Pine & Gilmore 2007, omslag)<br />
Men hvis man relaterer autenticitetsbegrebet<br />
til en festival som kataPULS, så inspireres<br />
man til at overveje, om en kommune kan<br />
’sælge’ en musikfestival, uden at der opstår<br />
tvivl om autenticiteten?<br />
En kommune er som udgangspunkt ikke en<br />
troværdig afsender af et budskab, der handler<br />
om en musikfestival, sammenlignet med<br />
professionelle brancheaktører, der står bag<br />
festivaler som Roskilde Festival, Start Festivalen,<br />
Spot Festivalen osv. En kommune kan<br />
derimod være en yderst troværdig afsender,<br />
når det f.eks. gælder information om sociale<br />
ydelser eller daginstitutioner (bare til en<br />
sammenligning). Det skyldes, at kommunen<br />
anses for at have faglighed og ekspertise<br />
inden for det sociale område, kommunen<br />
er eksperten på området og er således del<br />
af den branche. Hvis en kommune derimod<br />
påstår, at den står for en musikfestival og<br />
derved insisterer på at blive betragtet som<br />
del af en musikbranche, så sløres billedet.<br />
I markedsføringstermer kunne man sige, at<br />
hvis kommunen forsøger at sælge og drive et<br />
produkt som andet end det, det rent faktisk<br />
er, så kan produktet (og afsenderen) risikere<br />
at fremstå som utroværdig. Kunsten ligger,<br />
ifølge Pine & Gilmore, i at være ”’true to<br />
your own self’ and ’what you say you are’”<br />
(Pine & Gilmore 2007 s. 97). Det betyder,<br />
at en festival som kataPULS skal være tro<br />
mod sin kerneydelse, sin essens – og desuden<br />
være præcis i sin egen markedsføring deraf.<br />
Og hvad betyder det så?<br />
En festival som kataPULS kan i udgangspunktet<br />
have en udfordring med hensyn til<br />
29
30<br />
at skabe bred deltagelse/medskabelse, fordi<br />
en musikfestival med en kommunal afsender<br />
ikke er et naturligt valg for de unge, netop<br />
fordi der nok ligger en forventning om en<br />
kobling til musikbranchen. Men så længe<br />
festivalen ikke udgiver sig for at være andet<br />
end det, den er, så fremstår den stadig autentisk,<br />
ifølge Pine & Gilmore. Festivalen er,<br />
som Simon beskriver det, en åben workshop,<br />
hvor alle kan deltage. For ham er det en af<br />
styrkerne ved festivalen, at man både kan<br />
komme og deltage fuldstændig spontant,<br />
og at man kan involvere sig dybere, blive<br />
medskabende og påtage sig et ansvar. En<br />
kommune kan i høj grad være troværdig i en<br />
målsætning om at fremme unge medborgeres<br />
deltagelse i en åben workshop. Når det så<br />
handler om musikfaglighed og talentudvikling,<br />
så vil øget samarbejde med professionelle<br />
musikaktører/musikbranchen styrke<br />
festivalens autenticitet og troværdighed.<br />
Refleksioner om bl.a. den kommunale<br />
konsulents udfordringer<br />
Hvor efterlader dette så den kommunale<br />
kulturkonsulent, når hun ønsker at inspirere<br />
til medskabelse på en festival som kataPULS?<br />
Umiddelbart ser det ud til, som tidligere<br />
nævnt, at en af festivalens forcer netop er<br />
dens størrelse. Hvis festivalens sjæl eller<br />
hovedessens er den åbne workshop, så er det<br />
en fordel, at festivalen ikke er større, da det<br />
muliggør den individuelle tilgang. Samarbejde<br />
med faggrupper og brancher som f.eks.<br />
musikbranchen eller sportsbranchen tilfører<br />
så den åbne workshop noget ekspertbistand<br />
samt en autentisk kobling til miljøerne.<br />
En anden fordel ved festivalens størrelse er<br />
dens omstillingsevne og fleksibilitet. Den er,<br />
som det ser ud nu, ikke bundet af en fast<br />
form eller et fast indhold – men kan optage<br />
nye ildsjæle og nye ideer i sit system. Den<br />
opererer bedst uden tung hukommelse eller<br />
tradition, når formålet er den åbne workshop<br />
og medskabelse.<br />
Udfordringen for den kommunale konsulent<br />
vil være at bibeholde den fleksibilitet, også hvis<br />
festivalen vokser sig større, samt at holde festi-<br />
valen i en slags frit svævende ’vakuum’, der<br />
tillader den at forme sig organisk og spontant<br />
uden at blive bremset af det system, konsulenten<br />
selv er en del af, nemlig det kommunale system.<br />
Samtidig vil det til stadighed være en<br />
udfordring at fastholde den individuelle og<br />
personlige kontakt til de frivillige med netop<br />
den form for sparring og styring, som den<br />
enkelte har brug for i sin medskabelse af<br />
festivalen. Trækker vi igen på forretningsverdenens<br />
definitioner, kan en af kataPULS<br />
vigtigste ’varer’ i udgangspunktet tænkes<br />
at være den skræddersyede mulighed for<br />
medskabelse:<br />
”Co-created value arises in the form of<br />
personalised, unique experiences for<br />
the customer (value-in-use) and on-<br />
going revenue, learning and enhanced<br />
market performance drivers for the firm<br />
(loyalty, relationships, customer word<br />
of mouth). Value is co-created with<br />
customers if and when a customer is<br />
able to personalize his/her experience<br />
using a firm’s product-service propo-<br />
sition – in the lifetime of its use – to a<br />
level that is best suited to get his/her<br />
job(s) or tasks done and which allows<br />
the firm to derive greater value from<br />
its product-service investment in the<br />
form of new knowledge, higher revenues/<br />
profitability and/or superior brand<br />
value/loyalty.”<br />
(www.wikipedia.com)
Her er det nok også vigtigt at fastholde en<br />
åbenhed og ikke lande på en opskrift eller<br />
alt for rigid definition af den ’rigtige form<br />
for deltagelse/medskabelse’. Ikke alle unge<br />
ønsker samme grad af indflydelse og ansvar,<br />
og der er stor forskel på, om man ønsker at<br />
deltage ved en enkelt festival, eller man gerne<br />
vil være en del af festivalen flere år i træk.<br />
Kort opsummeret, så kan en lille festival<br />
som kataPULS, ud over naturligvis at være<br />
en legeplads for den fysiske og musikalske<br />
udfoldelse, optimere sit sekundære formål<br />
som ’skole i medskabelse’ ved at have:<br />
• autenticitet i egen identitet og kommunikation<br />
• kobling til den professionelle branche<br />
• klar definition af frirum og rammer<br />
• den individuelle tilgang til de frivillige<br />
som topprioritet<br />
• smidighed og åbenhed for konstant<br />
ny-/medskabelse af festivalen<br />
• en sikring af denne smidighed ved bevarelse<br />
af frirum og mandat i systemet<br />
Primær litteratur:<br />
Deleuze, Gilles (1980) Nomadologin, Skriftserien Karios 1980.<br />
Giddens, Anthony (1991) Modernity and Self-identity, Blackwell Publishing Ltd vers. 2004<br />
Gilmore, James og Pine, Joseph (2007), Authenticity, Harward Business School Press.<br />
Haggren, Larsson, Nordwall, Widing, (2008) <strong>Deltagarkultur</strong> Bokförlaget Korpen<br />
Huizinga J. (1949) Homo Ludens. A Study of the Play-Element in Culture<br />
Shirky, Clay (2008) Here comes everybody, Allen Lane<br />
Sekundære kilder:<br />
Gilmore, James og Pine, Joseph () The experience economy<br />
Halleløv, Inger red. (2011) <strong>Metapol</strong>ens Genius Loci – steder, deltagere og laboratorier red.<br />
Inger Halleløv et. al., <strong>Kreativ</strong> <strong>Metapol</strong><br />
www.thestorylab.se<br />
http://involvering.wordpress.com , blog om FDB’s frivilligeindsats<br />
www.duf.dk Unge er vilde med frivilligt arbejde, artikel samt rapport.<br />
www.authenticitybook.com<br />
www.trendwatching.com<br />
www.frederiksberg.dk/katapuls<br />
www.facebook.com kataPULS begivenhed og gruppe<br />
www.ohsosocial.dk<br />
31
Foto: Silas Staal
Det finns nog något spännande där<br />
Vad är skillnaden mellan att uppleva<br />
något som någon annan arrangerat<br />
och att vara delaktig själv?<br />
Varför väljer man att vara aktiv, vilka<br />
drivkrafter finns? Finns det några,<br />
och i sådana fall vilka, likheter mellan<br />
deltagarkulturella verk?<br />
Av: Catharina Hjalmarsson<br />
Malmö Högskola<br />
Vt 2011<br />
Inledning<br />
Jag börjar min resa i deltagarkulturens<br />
svårfångade land som deltagare i Interregprojektet<br />
Öresundsregionen som kreativ<br />
metapol. Efter två år formerar min grupp,<br />
”deltagarkulturgruppen”, en studiecirkel<br />
i syfte att belysa begreppet från olika håll.<br />
Som kulturstödshandläggare känns min<br />
ingång till ämnet given. Jag vill titta på<br />
olika bidragsformer och belysa om och hur<br />
de gynnar deltagarkulturella verk. Dock<br />
ändras mitt perspektiv i projektets slutfas.<br />
Det behövs bara en genomgång av samtliga<br />
bidrag 2010 för att inse att det inte är i jämförelserna<br />
mellan de olika bidragsformerna<br />
det jag söker finns. Det är människorna i<br />
och bakom de deltagarkulturella verken jag<br />
är intresserad av.<br />
Jag väljer ut ett par projekt, som jag upplever<br />
som bra exempel på deltagarkultur, och ber<br />
att få intervjua personer som engagerat sig<br />
i dem. Vad är skillnaden mellan att uppleva<br />
något som någon annan arrangerat och att<br />
vara delaktig själv? Varför väljer man att<br />
vara aktiv, vilka drivkrafter finns? Finns<br />
det några, och i sådana fall vilka, likheter<br />
mellan deltagarkulturella verk? Jag hoppas<br />
öka min förståelse för deltagarkulturen som<br />
fenomen, att kunna fånga en<br />
34<br />
glimt av det som leder till att man väljer att<br />
bli en deltagare. En kollega i min grupp har<br />
vid ett antal tillfällen, i våra gemensamma<br />
diskussioner, fällt kommentaren:<br />
”det finns nog något spännande där”<br />
Med dessa ord i bakhuvudet påbörjar jag<br />
den sista fasen av vår resa.<br />
Definition deltagarkultur<br />
Enligt boken <strong>Deltagarkultur</strong> (Haggren/Larsson/Nordwall/Widing<br />
2008) är deltagarkultur<br />
ett samlat begrepp för kulturformer som<br />
förutsätter aktivt samskapande av samtliga<br />
inblandade. I deltagarkulturen finns ingen<br />
klar åtskillnad mellan producent och konsument,<br />
de som deltar är både och, på en och<br />
samma gång. I motsats till begreppet ställs<br />
traditionell åskådarkultur såsom film, teater<br />
och litteratur. Kulturformer som kännetecknas<br />
av att åskådaren är klart åtskild från<br />
publiken, att det finns en tydlig gräns mellan<br />
producent och konsument.<br />
I motsats till traditionell åskådarkultur<br />
där mottagaren är passiv, är den som är<br />
med i ett deltagarkulturellt arrangemang<br />
aktiv. Ytterligare en viktig skillnad mellan<br />
åskådar- och deltagarkultur är möjligheten
att påverka. I ett åskådarkulturellt verk är<br />
publikens möjligheter att påverka om inte<br />
obefintlig så mycket begränsad. I deltagarkultur<br />
är det tvärtom, inom de ramar man<br />
gemensamt satt upp har man alla möjligheter<br />
att påverka.<br />
I boken (sid 29) görs också följande jämförelse:<br />
”deltagarkultur kan ses inte bara<br />
som ogräs i kulturlivets prydliga trädgårdsland<br />
(där tusen blommor sägs blomma),<br />
utan fastmer som den läkeört som får<br />
trädgårdsmästaren att lyfta blicken från<br />
de välkrattade gångarna. Åskådarkulturen<br />
har blivit en häcklabyrint vars förtrollning<br />
håller oss fångna; deltagarkultur sliter undan<br />
de skymmande buskarna och frilägger<br />
horisonten”.<br />
Jag ifrågasätter denna jämförelse, som<br />
insinuerar att deltagarkulturens roll är att<br />
motverka åskådarkulturen. Jag undrar om<br />
dessa båda begrepp alltid måste stå i motsats<br />
till varandra. Kan de inte bara få verka<br />
vart och ett för sig, utifrån sina villkor och<br />
premisser? Att man använder ett begrepp<br />
för att öka förståelsen för dess motsats tycker<br />
jag kan vara relevant men att deltagarkulturens<br />
existens berättigas i polemiken till<br />
åskådarkultur tycker jag är att dra det väl<br />
långt. Jag tar med mig bilden av deltagarkultur<br />
som läkeört till mitt första möte.<br />
I mitt arbete har jag utgått från den definition<br />
av begreppet som återges ovan men<br />
gjort den mindre snäv. Till skillnad från författarna<br />
anser jag inte att samtliga inblandade<br />
måste vara aktiva för att ett projekt<br />
ska vara deltagarkulturellt, för mig räcker<br />
det att många av de inblandade är det.<br />
Bakgrund till utvalda projekt:<br />
två kulturstödsformer<br />
i Lunds kommun<br />
Jag har jobbat som handläggare i Lunds<br />
kommun i drygt fyra år. Ca 80 projekt-<br />
bidragsansökningar hamnar på mitt bord<br />
varje år. Handläggningen görs av mig och<br />
min chef och beslut tas under månatliga<br />
möten. För att ett projekt ska beviljas pengar<br />
krävs att det är ett offentligt kulturarrangemang<br />
som äger rum i kommunen.<br />
Det ska vara av god kvalité och får inte<br />
gå med vinst. I handläggningsförfarandet<br />
försöker vi bevaka att olika konstformer<br />
ges stöd. Bredden är viktig, likaså att vi<br />
ger stöd till ”smalare” kulturyttringar som<br />
inte annars skulle kunna genomföras. Även<br />
målgrupps-perspektivet finns med, det är<br />
viktigt att stötta arrangemang som riktar<br />
sig till olika målgrupper. Projektbidrag ges<br />
enbart till projekt som är tidsbegränsade.<br />
När jag ska välja ut ett deltagarkulturellt<br />
projekt att tränga djupare in i går jag igenom<br />
samtliga projektbidragsansökningar från<br />
2010. Av de 56 ansökningar vi fick in<br />
beviljades 28 projekt stöd om sammanlagt<br />
810 000 kr. Av dessa var endast tre projekt,<br />
10,7 %, deltagarkulturella, resten var<br />
traditionell åskådarkultur i någon form. Av<br />
den totala budgeten gick endast 1,4 %<br />
(11 500 kr) till deltagarkulturella arrangemang.<br />
Som gemensam nämnare har dessa<br />
projekt att de initierades och genomfördes<br />
av personer under 30 år.<br />
Jag drar slutsatsen att det inte kan vara<br />
någon slump att det bakom samtliga deltagarkulturella<br />
projekt står yngre personer<br />
och tänker att, i jakten på goda exempel,<br />
bör jag nog vända mig till de delar av<br />
förvaltningen som uteslutande arbetar mot<br />
denna målgrupp. Jag kontaktar mina kollegor<br />
på ungdomspolitiken för att undersöka<br />
hur deras bidrag till kulturell verksamhet<br />
för och av unga ser ut och om de deltagarkulturella<br />
projekt jag saknar bland mina<br />
ansökningar går att finna hos dem.<br />
kulturCash<br />
Bidragsformen kulturCash såg dagens ljus<br />
i mars 2010 då ungdomspolitiken i Lund<br />
fick 300 000 kr av kommunstyrelsen att<br />
dela ut till kulturprojekt för och av unga i<br />
35
36<br />
Lunds kommun. Efter en snabb genomgång<br />
av samtliga ansökningar 2010 konstaterar<br />
jag att 35,7 % av de projekt som beviljades<br />
bidrag går in under kategorin deltagarkulturella<br />
och att hela 41,6 % av total budget<br />
2010 gick till denna kategori.<br />
Jag bestämmer mig med ovan siffror, som<br />
jag tycker talar sitt eget tydliga språk, i<br />
bakhuvudet att fokusera på projekt ur kulturCashkategorin.<br />
Jag väljer ut två projekt<br />
från innestående år, Rockafton på Järnåkra<br />
och Ung på Scen, och hoppas att i samtalen<br />
kring dessa finna svaren på de frågor jag<br />
söker.<br />
På följande sidor kommer jag att presentera<br />
intervjuerna i den ordning de gjorts. Då Ung<br />
på Scen är ett mer omfattande projekt än<br />
Rockafton på Järnåkra kommer det förra<br />
projektet att få något i större utrymme i min<br />
text.<br />
Ung på Scen - första träffen<br />
Första träffen med Ung på Scen-gänget är<br />
egentligen inte en intervju. Jag får sent på<br />
kvällen innan jag träffar planeringsgruppen<br />
reda på att de ska ha ett möte och att jag,<br />
om jag vill, kan vara med på detta. Jag är<br />
egentligen upptagen på annat håll men griper<br />
tillfället i flykten. Här gäller det att hänga på<br />
så att man inte missar någonting. Tisdagen<br />
den 17 maj träffar jag så fem ungdomar,<br />
Ellie, Karin, Joel, Tyra och Robin, på Wickmanska<br />
gården. Eller egentligen, de träffar<br />
varandra och jag sitter och tittar på (det slår<br />
mig att det nästan är ironiskt, efter alla samtal<br />
om deltagande vi haft i vår grupp och<br />
med ämnet som fokus, så slutar jag ändå<br />
som en betraktare, en åskådare). Det här<br />
mötet har jag sagt att jag inte ska banda så<br />
jag sitter med mitt anteckningsblock och<br />
lyssnar. Det är inte helt lätt att hinna med,<br />
samtalen är snabba, någon pratar, någon<br />
annan bryter in. Ellie, som är projektledare,<br />
styr ibland diskussionerna åt något håll men<br />
oftast flyter de bara på. Någon säger mycket,<br />
någon annan säger mindre men alla är med,<br />
engagerade i varandras olika uppgifter, i det<br />
som sker för tillfället och i det som ska ske<br />
när själva eventet äger rum om tre veckor.<br />
Man ska ha band på scen och har gått ut<br />
med en förfrågan via Facebook, sex band har<br />
svarat, man behöver få tag i fjorton band<br />
till. Man ska ha workshops, meckatält, fika-<br />
tält och konsttält. Frågan vem som ska få<br />
prova på i de olika tälten dyker upp. Ellie<br />
svarar att alla ska ha möjlighet att prova allt,<br />
hela tiden. Förutom detta ska backstagetält,<br />
funkisar och säkerhetsvakter fixas. Kanske<br />
ska man ha en audition för de där banden,<br />
om man hinner. Plötsligt anländer två ungdomar<br />
till:<br />
-Thea, du skulle ju inte vara här,<br />
säger Robin.<br />
-Det skulle jag inte men nu är jag här,<br />
svarar Thea.<br />
Orden ”det bara händer” far genom mitt<br />
huvud. Jag har svårt att hänga med i allt<br />
som sker och tänker att det är nog tur att jag<br />
lånat den där diktafonen trots allt. Det vore<br />
ju hemskt om jag missade själva kärnan för<br />
att farten är så hög. Eller är just farten en<br />
del av kärnan? Jag vet inte, jag tar med mig<br />
tanken, antecknar snabbt.<br />
Att få ihop folk till alla uppgifter verkar inte<br />
svårt. Jag häpnar över hur kvickt allt går,<br />
hur smidigt allt verkar lösa sig. Att få ihop<br />
fjorton band på två veckor är inget problem,<br />
en av de nyanlända har en bror som är med<br />
i ett band, de kan spela. Någon annan säger<br />
hon kan spela själv. En tredje känner flera<br />
band som nog vill spela de med. Funkisfrågan<br />
verkar lösa sig på samma sätt. Karin<br />
har några kompisar som nog kan vara med,<br />
Robin likaså.<br />
”Jag har en kompis som är satt till 22,<br />
jag kan nog få honom att jobba till 03,<br />
han är en nära kompis. Jag kan nog<br />
pusha på”.<br />
Familj, vänner och kontakter, nätverk, verkar
vara avgörande för arrangemanget. Alla ska<br />
vara med själva och alla känner flera som vill<br />
vara med. Här finns inte en given ledare som<br />
bestämmer vilka som ska delta, som sätter<br />
ramarna, här gör man det tillsammans.<br />
Ung på scen har funnits sedan 2002 men<br />
årets Ung på Scen skapas först nu, i detta<br />
rum, med och av dessa personer. Detta<br />
märks tydligt när Viktor, gammal ung på<br />
scenare, kommer in i rummet, och erbjuder<br />
sin hjälp. Personligen tycker jag att Viktors<br />
erbjudande känns skönt på något sätt, en<br />
trygg erfarenhet att luta sig mot under en<br />
dynamisk fas. Men från planeringsgruppen<br />
är intresset ganska svalt. Man behöver någon<br />
som kör bil och undrar om Viktor har kör-<br />
kort, för tillfället är det den enda fråga man<br />
har. Trots att Viktor varit med om att arrangera<br />
Ung på Scen tidigare blir han i det här<br />
sammanhanget, i planeringsfasen, bara en<br />
åskådare. Den 11 juni kommer situationen<br />
kanske se annorlunda ut men idag är det<br />
bara de som kommit hit för att vara med på<br />
mötet fullt ut, som deltar på riktigt.<br />
Intervju ett: Karin och Rode<br />
Grönkvist, 15 och 17 år<br />
Jag träffar Karin och Rode en vecka efter<br />
den första träffen. Ett par timmar före<br />
mötet har jag försökt ändra om innehåll för<br />
intervjun. Efter mitt första möte med Ung<br />
på scen-gruppen känner jag att det kanske<br />
är bättre att djupdyka i detta projekt och<br />
ja, eftersom Karin är med i båda projekten<br />
tänker jag att det kanske inte spelar henne<br />
någon roll. Jag lämnar ett meddelande på<br />
Karins telefonsvarare med mitt förslag. Det<br />
tar bara tio minuter sedan får jag ett sms<br />
från Karin som undrar om hon kan ringa.<br />
Jag ringer upp och får veta att Karin inte alls<br />
tycker detta är någon bra idé, hon och Rode<br />
vill prata om Rockafton. Jag bestämmer<br />
mig för att Karin har rätt, om hon känner<br />
så är det naturligtvis detta vi ska prata om.<br />
Efter jag lagt på luren känner jag mig dum<br />
som ens funderade på att ändra innehåll för<br />
intervjun. Hur tänkte jag egentligen? Att det<br />
skulle bli ett snyggare slutresultat om jag<br />
bara fokuserade på ett projekt? Att det skulle<br />
bli enklare för mig? Att det nog inte skulle<br />
spela så stor roll för Karin och Rode vilket<br />
projekt de talade om? Jag skäms över mig<br />
själv och går med svansen mellan bena till<br />
den intervju jag precis försökt avstyra. Det<br />
tar bara fem minuter innan jag inser att det<br />
var tur att Karin insisterade. Rockafton är ju<br />
Karin och Rodes grej, det är klart att det är<br />
detta de vill tala om.<br />
Årets första Rockafton har precis gått av<br />
stapeln då vi träffas. Arrangemanget som för<br />
tillfället är lokaliserat till Järnåkraskolans<br />
matsal innebär att ett antal unga band<br />
spelar för en ung publik under en hel kväll,<br />
vanligtvis en fredag. Projektet som för flera<br />
år sedan startades av fritidsledare ändrade<br />
för ett par år sedan karaktär och sköts nu<br />
nästan uteslutande av ungdomar. Jag frågar<br />
hur förändringen kom sig. Rode och Karin<br />
förklarar att det skedde stegvis och naturligt,<br />
till slut fanns det liksom ingen anledning för<br />
fritidsledarna att vara med:<br />
”vi skötte allt själva, de behövde liksom<br />
inte vara med längre”<br />
Det visar sig att den enda ”vuxenhjälp” man<br />
fortfarande behöver är att fixa polistillstånd<br />
och att köra bil. Rode betonar vidare att<br />
Rockafton är Lunds enda återkommande<br />
musikarrangemang både av ungdomar och<br />
för ungdomar och att vem som helst kan<br />
vara med i arrangemanget, såväl bakom<br />
som på scen. När jag ställer följdfrågan om<br />
de känner att de fått det stöd de vill ha är<br />
Karins svar rakt och tydligt:<br />
”Alltså stöd, jag vet inte hur mycket<br />
stöd vi behöver, vi fixar ju det liksom<br />
själva”<br />
Det blir tydligt för mig att jag och Karin ser<br />
stöd på olika sätt. Jag ser stöd som någonting<br />
man borde vara glad för att få, Karin<br />
37
38<br />
ser stöd som någonting man får om man inte<br />
klarar det själv, därmed någonting negativt.<br />
Jag jämför Karins reaktion med de föreningar<br />
jag brukar arbeta mot i projektbidragshandläggningen.<br />
De brukar se kommunalt<br />
stöd som någonting positivt då stöd för dem<br />
är lika med ekonomisk support i form av<br />
tryckerikostnader, hyreskostnader och så<br />
vidare. Jag undrar för mig själv när ordet<br />
stöd laddas om med mening. Är det när<br />
man inte längre känner att folk tvivlar på<br />
ens kompetens? När man inte längre måste<br />
bevisa att man faktiskt klarar det utan hjälp?<br />
Trots att Karin och Rode är tydliga med att<br />
de inte behövt stöd, konstaterar båda att<br />
man har känt att man kunnat få det ifall<br />
man hade behövt det och att detta ändå är<br />
någonting positivt.<br />
Karin och Rode sitter med i den ”innersta<br />
planeringsgruppen” som består av fyra<br />
personer. Utöver dem är ca sex personer till<br />
engagerade i arrangemanget. Alla i arrangörsgruppen<br />
spelar själva i något av de band<br />
som uppträder under själva kvällen. Att<br />
deltagarna är producenter och konsumenter<br />
samtidigt är naturligt och självklart. Jag<br />
frågar om det inte är svårt att vara arrangör<br />
och uppträda samtidigt. Karin ser frågande<br />
på mig och svarar sedan lite irriterat:<br />
”Svårt? Nej, jag tycker det fungerar<br />
jävligt bra”.<br />
Jag känner mig plötsligt väldigt vuxen och<br />
tänker att det som för Karin är så självklart,<br />
att stå både bakom ett arrangemang och<br />
samtidigt vara en deltagare i det, för mig<br />
låter både jobbigt och komplicerat. Jag kan<br />
inte låta bli att tänka på mig själv som den<br />
15-åring som älskade att stå på scen, dansa<br />
och skriva. När övergick jag från att vara<br />
en kulturproducent till att bli en kulturkonsument,<br />
i vilken åskådarsoffa somnade jag?<br />
Att det är det stora musikintresset som<br />
driver Rode och Karin är tydligt. Gång på<br />
gång under intervjun kommer vi tillbaka till<br />
detta: att musiken är den främsta drivkraften<br />
bakom engagemanget, både hos dem och de<br />
andra som är med i planeringsgruppen. När<br />
jag frågar vad man tänker på efter en Rockafton<br />
just varit svarar till exempel Karin att<br />
det hon tänker mest på är hur spelningen<br />
varit (underförstått hennes bands spelning)<br />
varpå Rode lägger till:<br />
”vi är musiker i första hand,<br />
arrangörer i andra”.<br />
Ytterligare en anledning till att man engagerar<br />
sig är att man helt enkelt vill att Rockafton<br />
ska finnas och att det säkraste sättet att<br />
få det att hända är att ta tag i det själv.<br />
Att unga själva bestämmer över arrangemanget<br />
är en annan viktig aspekt som vi<br />
kommer tillbaka till flera gånger. Att lämna<br />
över ansvaret till fritidsledare igen känns inte<br />
aktuellt för Karin och Rode som har många<br />
tankar om hur Rockafton ska utvecklas och<br />
tror att det krävs att det är de själva och<br />
andra ungdomar som ska ha ansvaret om<br />
arrangemanget ska gå åt det håll de vill.<br />
Rode och Karin är eniga om att arrangemang<br />
för unga arrangeras bäst av unga själv<br />
i och med att man vet vad unga vill ha. På<br />
frågan om det finns några nackdelar att ta<br />
över ansvaret själv så konstaterar Rode att<br />
det blir mer jobb. Karin håller inte riktigt<br />
med om detta, hon menar att det över-<br />
vägande ju är det roliga i att arrangera själv.<br />
Också detta, hur kul det är, är något Karin<br />
och Rode kommer tillbaka till flera gånger<br />
under samtalet. Karin konstaterar:<br />
”Vi vill hålla på med det för vi tycker<br />
det är jävligt roligt”.<br />
Jag reflekterar över formuleringen som känns<br />
långt från de välformulerade nyttoaspekter<br />
jag brukar få höra när jag ber föreningar<br />
motivera varför de vill göra ett projekt. I<br />
dessa fall handlar det nästan alltid om vad<br />
projektet gör för någon annan för gemene<br />
man i Lund. Vad det tillför staden och dess
invånare. Jag slår i min pärm efter formule-<br />
ringar: ”syftet med X är att skapa en avspänd<br />
mötesplats i centrum, att ge Lundaborna<br />
möjlighet att…”, ”att förbättra<br />
genrens synlighet”, ”att nå ut” är exempel<br />
på motiveringar som ges. Jag undrar var det<br />
där ”jävligt roligt” har tagit vägen. Är det<br />
vi som kommun som inte godkänner lusten<br />
som skäl nog att ge bidrag?<br />
Ytterligare en fördel med att själva vara<br />
aktiv medskapare till ett arrangemang är hur<br />
mycket man faktiskt lär sig genom att delta<br />
själv, inte minst under själva processens<br />
gång. För Rodes del har Rockafton till exempel<br />
inneburit ökade kunskaper inte bara om<br />
hur man genomför ett större musikarrangemang<br />
utan också hur man sköter till exempel<br />
ljud och ljus. På frågan om hur det känns<br />
efter genomfört arrangemang svarar Karin<br />
först att hon inte känner något speciellt men<br />
efter att ha tänkt till en kort stund kommer<br />
ett nytt svar. Karin beskriver med målande<br />
ord det gemensamma arbetet med årets deko-<br />
rationer: man lade ner mycket kraft på att<br />
skapa en intim och ändamålsenlig atmosfär<br />
i den stora skolmatsalen och resultatet blev<br />
väldigt lyckat. Karin sammanfattar känslan<br />
efteråt med orden:<br />
”fan det här blev riktigt bra, då känner<br />
man att man kommit någon vart”.<br />
Hon konstaterar vidare, med de kreativa<br />
dekorationslösningarna i åtanke, att ett<br />
arrangemang som leds av unga nog blir mer<br />
kreativt. Inte bara för att unga är mer kreativa<br />
utan också för att det är ungdomarna<br />
bakom arrangemanget som verkligen brinner<br />
för det. Jag undrar om hon har rätt. Om det<br />
i det unga skapandet finns mer kreativitet<br />
och i sådana fall, varför det är så?<br />
Förutom gänget bakom arrangemanget, som<br />
själva producerar och deltar på scen, kommer<br />
många till Rockafton för att se kompisar spela<br />
och bara för att träffa folk. Man är inte där<br />
som aktiv deltagare på det sätt att man själv<br />
uppträder men man är ändå deltagare i arrangemanget,<br />
aktiv, fast på ett mer passivt sätt.<br />
”En social grej, det är nog därför man<br />
är där”,<br />
säger Rode. Han och Karin kommer hela<br />
tiden tillbaka till hur viktigt nätverkandet är<br />
för arrangemanget. Planeringsteamet bakom<br />
Rockafton är nära vänner och de som<br />
kommer till arrangemanget är vänner och<br />
bekanta till dem som deltar. Till skillnad från<br />
de arrangemang jag brukar besöka och följa<br />
upp, som kommunal tjänsteman och/eller<br />
som åskådare, så är gränsen mellan producent,<br />
åskådare och deltagare flytande<br />
i Rockafton.<br />
Intervju två: Tor Olsson, 52 år<br />
Jag träffar Tor, enhetschef för Ungdoms-<br />
politiken, fredag förmiddag. Innan vi går in<br />
på mina frågor, ber jag honom berätta lite<br />
om hur Ung på scen startade. Tor beskriver<br />
hur sju tjejer, en dag för åtta år sedan, kom<br />
in till honom. En i gänget ville göra Ung på<br />
scen som sitt specialarbete i trean nästkommande<br />
år och innevarande år ville hon och<br />
hennes kompisar ”prova att göra arrangemanget”<br />
inför detta. Tjejerna sökte sedan<br />
ekonomiskt stöd, både från ungdomspolitiken<br />
och Kultur Lund (dåvarande kulturstödsverksamheten)<br />
och beviljades bidrag från<br />
båda instanser.<br />
Det första Ung på scen var ett väldigt brett<br />
arrangemang och innehöll bland annat dans,<br />
graffiti, musik, teater, eldshow, konstutställning<br />
och filmvisningar. Tjejerna bakom spred<br />
information i sina nätverk och när det väl<br />
var dags för Ung på scen-dagen så var ett<br />
stort antal unga engagerade. Tor berättar hur<br />
fantastiskt bra arrangemanget blev första<br />
gången och beskriver sedan hur arrangemanget<br />
återkommit från år till år utan någon<br />
egentlig organisation, styrning eller vuxeninblandning:<br />
”Kul det blev av ett andra år tänkte vi,<br />
det var väl ingenting mer med det”.<br />
39
40<br />
”Året därpå kom ett annat gäng,<br />
plingeling, vi vill göra Ung på scen. Och<br />
så kom de och bara satte igång och så<br />
bara hände det och så kom de nästa år<br />
igen, och nästa år igen”.<br />
Jag frågar Tor vilken roll han och andra<br />
vuxna haft i arrangemanget och det visar sig<br />
att körning och polistillstånd har varit de<br />
enda återkommande uppgifter där just vuxna<br />
behövts. Tor understryker hur imponerad<br />
han var och är över ungdomarnas förmåga<br />
att rodda detta stora arrangemang med en<br />
massa logistik. Jag frågar varför Tor tror att<br />
Ung på scen, som han själv uttrycker det,<br />
”ploppar upp” från ingenstans, från år till år.<br />
Tor tror att den viktigaste framgångsfaktorn<br />
bakom arrangemanget har varit att de unga<br />
fått ta ansvar själv. Som Tor uttrycker det:<br />
”De vuxna har tagit ett stort steg till<br />
baka”. ”Det finns inte en massa vuxna<br />
med fingrarna i syltburken”.<br />
Att många av ungdomarna som är med<br />
själva deltar i arrangemanget genom att<br />
spela, dansa, sjunga o s v tror Tor är viktigt,<br />
likaså glädjen som finns i att delta:<br />
”De har jävligt roligt alltså, de har riktigt<br />
kul. Efteråt mår de så himla bra”.<br />
Att det inte finns någon given organisation<br />
kring arrangemanget är en fördel, att det inte<br />
finns något tvång att genomföra det är en<br />
förutsättning. Vidare konstaterar Tor, liksom<br />
Karin och Rode, att deltagandet leder till<br />
att ungdomarna lär sig saker de inte annars<br />
skulle gjort och växer av erfarenheten både<br />
vad beträffar kunskap och självförtroende.<br />
Tor betonar vidare att en anledning till att så<br />
många både deltar i och besöker Ung på scen<br />
är ungdomarnas egna kontakter. De 40-50<br />
som står bakom själva arrangemanget känner<br />
många som i sin tur känner många. Visserligen<br />
är sociala medier såsom Facebook<br />
viktigt men det är fortfarande mun till mun-<br />
metoden som är viktigast. När jag frågar Tor<br />
om han, avslutningsvis, vill säga någonting<br />
om Ung på scen svarar han:<br />
”Att det unika är att det bara kommer<br />
utifrån glädje. Vi ska lära oss av det här.<br />
Släpp makten och bort med fingrarna,<br />
då händer det saker”.<br />
När jag lämnar Wickmanska femton minuter<br />
senare klingar Tors sista ord fortfarande i<br />
mina öron. Jag tänker att det som blivit så<br />
tydligt under mina år som deltagare i Interregprojektet<br />
Öresundsregionen som kreativ<br />
metapol, i mitt första möte med Ung på<br />
scengänget, i samtalet med Karin och Rode<br />
och i denna intervju, att det är i lusten deltagarkulturen<br />
föds och finns. Jag reflekterar<br />
över det Tor säger om makt och min egen roll<br />
som kulturstödshandläggare. När vi försöker<br />
styra olika föreningar och arrangemang mot<br />
vissa håll för att få dem att passa bättre i helheten<br />
utifrån vårt perspektiv, hämmar vi då<br />
den kreativitet och lust vi är till för att stötta?<br />
Jag ser fram mot de intervjuer kring just Ung<br />
på scen jag ska ha nästa vecka. Kommer<br />
Tors framgångsfaktorer vara samma som<br />
deltagarna i projektet lyfter fram?<br />
Intervju tre: Robin Eriksson, 15 år<br />
Robin har arbetat med Ung på Scen i två år,<br />
detta är hans andra år. Han kom i kontakt<br />
med arrangemanget av en slump, efter att<br />
ha varit engagerad i Wickmanskas café en<br />
månad blev han hastigt rekryterad till Ung<br />
på Scen. Robin berättar:<br />
”plötsligt fick jag höra, du är med i<br />
funkiscaféet nästa lördag. Så ja, jag var<br />
med bara och tyckte det var skitkul och<br />
bestämde mig för att engagera mig nästa<br />
år”.<br />
Under vår halvtimmeslånga intervju kommer<br />
orden skitkul, en grym dag och jävligt kul att<br />
upprepas många gånger. Robins ögon gnistrar<br />
när han pratar om arrangemanget och jag<br />
tvivlar inte en sekund på att det faktiskt är<br />
glädjen och lusten som driver honom, det
syns i hans ansiktsuttryck, hans kroppsspråk<br />
och det hörs i hans röst hur roligt han tycker<br />
att detta är. Han återkommer flera gånger till<br />
att man får energi av att vara med, att det<br />
ger energi att delta:<br />
”Adrenalinkicken som finns under hela<br />
dagen, den är helt underbar”.<br />
Det märks att Robin är stolt över både arrangemanget,<br />
som han beskriver som Lunds<br />
största kulturfestival av och för unga, och<br />
sin roll i det:<br />
”man är med för att det är så jävla kul<br />
att se hur det blir, någonting man<br />
planerat i flera månader blir så jäkla<br />
bra”, ”det som är så bra är att man får<br />
så jäkla mycket erfarenhet, jag vet inte<br />
vad jag ska säga men man blir nöjd,<br />
man känner sig uppskattad”.<br />
Det blir tydligt att även om det viktigaste är<br />
att ha roligt, så är känslan av att skapa något<br />
nytt som man är stolt över också betydelsefull.<br />
När man själv deltar i ett arrangemang har<br />
man en helt annan möjlighet att påverka än<br />
man har om man går på ett arrangemang<br />
någon annan fixat - detta ger makt, i en positiv<br />
mening. När jag ber Robin förklara hur<br />
han ser på kommunens och de vuxnas roll i<br />
arrangemanget förklarar han att det har varit<br />
bra att de funnits där om man skulle ha<br />
behövt det men att det allra viktigaste är att<br />
de inte gått in och försökt styra utan haft<br />
tillit till att ungdomarna fixar det själva.<br />
Robin förklarar:<br />
”Tor, Anna, Julia och Isabelle gör det<br />
bra, de är där men i grund och botten är<br />
det vi som gör allt, det är det som är så<br />
jäkla bra med att ha just dem”. ”Hade<br />
det varit vuxna med som hade varit med<br />
och styrt allt hade jag blivit sur”.<br />
Det är tydligt att det bästa med det vuxna<br />
stödet är att det funnits där men utan att ha<br />
försökt påverka. Jag tänker på det Tor sa<br />
om vuxna med fingrarna i syltburken och<br />
hur rätt han har när han säger att vi har<br />
mycket att lära av ungdomarna. Vill vi som<br />
kommunal instans få fler unga och äldre att<br />
engagera sig, stimulera till deltagande, kanske<br />
vi bör göra som Tor säger ”ta ett stort steg<br />
tillbaks”.<br />
Avslutningsvis konstaterar Robin, precis som<br />
Karin och Rode gjorde, att en drivkraft bakom<br />
engagemanget är att man vill att något ska<br />
hända:<br />
”det är väl såhär, utan folk som liksom<br />
gör någonting, så blir inte Lund<br />
någonting”.<br />
Jag tycker det ligger mycket i det Robin<br />
säger, när det gäller framförallt kulturarrangemang<br />
för unga, så är det tydligt att de<br />
bästa arrangörerna är de unga själv: unga<br />
vet vad unga vill ha och när unga deltar – på<br />
sina egna villkor - då händer det mycket.<br />
Då blommar deltagarkulturen.<br />
Intervju fyra: Ellie Alfredsson, 17 år<br />
Min sista intervju i detta projekt, mitt sista<br />
samtal med en deltagare, kommer på många<br />
sätt att beröra faktorer som tagits upp<br />
tidigare. Som svar på frågan varför hon tror<br />
att så många väljer att engagera sig/att delta i<br />
arrangemanget, svarar Ellie kort och gott:<br />
”För att man tycker det är roligt”.<br />
Det känns som om lusten, förklädd i olika<br />
ord, dyker upp som en röd tråd genom<br />
samtalen. Ellie betonar också hur viktigt det<br />
är att man brinner för det man gör. När det<br />
gäller vuxnas roll i projektet, som kommer<br />
beröras längre fram, finns många likheter<br />
mellan detta och övriga samtal. På ett par<br />
punkter kommer dock denna intervju att<br />
skilja sig från de andra två jag haft. Ellie<br />
betonar flera gånger under vårt samtal hur<br />
viktigt det är att kunna påverka och hur<br />
41
42<br />
mycket det betyder att få skapa själv. Visserligen<br />
har dessa aspekter berörts i tidigare<br />
intervjuer med men inte på ett så tydligt<br />
formulerat sätt som de gör när jag pratar<br />
med Ellie.<br />
Förutom att vara projektledare för årets Ung<br />
på scen är Ellie med i Lunds kommuns ungdomsting<br />
just av denna anledning. Hon vill<br />
vara med och påverka samhället och i och<br />
med sitt engagemang, både i ungdomstinget<br />
och i Ung på scen, upplever hon att hon får<br />
en möjlighet att göra det. Vi kommer tillbaka<br />
till detta flera gånger under samtalets gång,<br />
Ellie betonar om och om igen hur viktigt det<br />
är att få vara med och göra sin röst hörd, att<br />
bli lyssnad på och att få bekräftelse. När man<br />
förbereder inför Ung på scen och när man<br />
genomför arrangemanget lyssnar vuxna på<br />
en, berättar Ellie. Hon upplever detta som<br />
ovanligt.<br />
Liksom Robin lyfter Ellie också fram hur<br />
viktig känslan av ”att få känna sig betydelsefull”<br />
är. Deltagarna är stolta över att vara<br />
med och över sin egen insats:<br />
”Ung på scen, det som förändrar någon-<br />
ting där är de som deltar, de får en erfa-<br />
renhet och det stärker dig som person,<br />
det är väl det som är det bästa med<br />
detta”.<br />
Stoltheten och det ökade självförtroendet är<br />
en konsekvens av att ungdomarna får skapa<br />
arrangemanget på sina premisser. Visst har<br />
ett fåtal vuxna en roll i processen men denna<br />
är marginell. Det positiva är att man vet att<br />
vuxna finns om man nu skulle behöva det<br />
men att alla involverade, unga som vuxna,<br />
utgår från att det inte kommer att behövas.<br />
”De vill göra så lite som möjligt och<br />
låter oss ta alla beslut”,<br />
säger Ellie och skrattar när hon hör sig själv.<br />
Hon förklarar att hon inte menar att de<br />
vuxna vill göra lite för de är lata (som hon<br />
tycker det låter som hon har sagt) utan för<br />
att de helt enkelt tror att arrangemanget blir<br />
bäst om de unga gör det själv. När jag frågar<br />
vad skillnaden mellan ett arrangemang som<br />
är av unga, för unga och ett arrangemang<br />
av vuxna för unga med unga involverade<br />
är säger Ellie att det senare blir ett arrangemang<br />
som vuxna tror att unga vill ha. Det<br />
är för henne självklart att unga är bäst på att<br />
arrangera för unga. Sen, angående den förra<br />
typen av arrangemang, säger hon:<br />
”Då hade det blivit mer som ett obetalt<br />
sommarjobb och det är ju inte så jävla<br />
roligt”.<br />
Ellie avslutar den del av vårt samtal som<br />
kommit att handla om vuxnas roll i kulturarrangemang<br />
som detta med att ännu en<br />
gång säga hur viktigt det är att få bestämma<br />
själv och att ”göra sin röst hörd”. Hon<br />
konstaterar:<br />
”visst har man mindre livserfarenhet<br />
som ung men man vet bäst hur det är att<br />
leva som ung”.<br />
Jag och Ellie pratar vidare om vikten av att<br />
få skapa själv och att utveckla ens kreativa<br />
sinne. Hon beskriver känslan av att ha gjort<br />
någonting själv som fantastisk och säger<br />
vidare att meningen det ger att vara med i<br />
Ung på scen (för deltagarna) tror hon är att<br />
vara med och skapa någonting från scratch.<br />
Om man inte skapar själv är man inte del-<br />
tagare på samma sätt menar Ellie som avslutningsvis<br />
understryker att<br />
”det viktigaste för att lyckas med sådana<br />
här projekt av unga, för unga, är att folk<br />
blir deltagare istället för åskådare”.<br />
Jag reflekterar över vårt samtal och kommer<br />
att tänka på de maktaspekter som, om och<br />
om igen, lyfts fram i <strong>Deltagarkultur</strong>boken,<br />
som jag irriterat mig på under läsningens<br />
gång. Jag tänker först att det nästan är lite<br />
ironiskt att samtalet i min sista intervju
kommer att fokusera så mycket kring detta.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> som ett sätt för ungdomar att<br />
göra sina röster hörda/att få makt. När jag<br />
gick in i den här fasen av vårt arbete kring<br />
begreppet ville jag inte se deltagarkultur på<br />
detta sätt, som det slags ”läkeört” som för-<br />
fattarna kallar det. Jag hade en mer romantiserad<br />
bild, såg deltagarkulturprojekt<br />
snarare som vilda blommor sprungna ur<br />
kreativitetens mylla, vattnade med lust och<br />
glädje. Mina intervjuer och samtalet med<br />
Ellie har gett mig mycket att tänka på.<br />
Framförallt inser jag, när jag går hem från<br />
Café Ariman, där vi träffats, att begreppet<br />
inte så lätt låter sig kategoriseras.<br />
Sammanfattning<br />
Tre år har gått sedan vi påbörjade vår resa<br />
i deltagarkulturens okända land. Det har<br />
varit spännande år fyllda av många roliga,<br />
stundom ganska banala, stundom mer filosofiska,<br />
diskussioner kring frågor som inte<br />
alltid har varit helt lätta att finna svaren på.<br />
När jag gick in i den här delen av projektet<br />
hade jag ambitionen att lära mig mer om<br />
drivkraften bakom deltagarkultur, att hitta<br />
likheter mellan olika deltagarkulturella<br />
projekt, drivkrafter som kanske skulle kunna<br />
hjälpa mig att förstå fenomenet på ett bättre,<br />
djupare plan.<br />
Så, vad har jag lärt mig genom de samtal jag<br />
haft med fyra ungdomar som själva varit<br />
deltagare och en vuxen i deras närhet?<br />
Jag har lärt mig att den utan tvekan viktigaste<br />
drivkraften bakom deltagarkulturella<br />
projekt är lusten, som Tor och Ellie säger<br />
”att brinna” för det man gör. Ibland handlar<br />
glädjen om just deltagandet, ”att det är så<br />
jävla kul”, ibland är den förknippad med<br />
själva skapandet. För Karin och Rode var<br />
det framförallt själva skapandet, lusten<br />
till musiken, som ledde till att de började<br />
arrangera Rockafton, det bästa var att uppträda<br />
själv, för Robin däremot ligger själva<br />
glädjen i att bara delta. Både Rockafton och<br />
Ung på scen uppstår från år till år ur spontaniteten,<br />
också den tätt förknippad med den<br />
lust ungdomarna lyfter fram om och om<br />
igen. En förutsättning för det spontana har<br />
varit att ungdomarna inte har varit tvungna<br />
att organisera sig i en fast/given struktur och<br />
att inga vuxna har varit med och försökt styra<br />
upp. Ungdomarna och Tor är alla överens<br />
om att de deltagarkulturprojekt vi pratat om<br />
lyckats så väl just för att de fått växa fram,<br />
på det sätt de velat. Jag drar slutsatsen att<br />
friheten i att skapa utan givna ramar är en<br />
viktig aspekt när det gäller deltagarkulturprojekt.<br />
När man fattar alla beslut och får ta<br />
det fulla ansvaret själv har man möjlighet att<br />
påverka och att göra sin röst hörd, man får<br />
access till den makt man som ungdom, enligt<br />
Ellie, vanligtvis är utestängd från. Även tiden<br />
är viktig. För att deltagarkultur ska uppstå<br />
krävs att deltagarna har tid att syssla med<br />
det. Karin konstaterar krasst att Rockafton<br />
nog inte hade blivit av, på det sättet som ung-<br />
domarna vill ha det, om fritidsledarna styrt,<br />
”de har ju inte tid, de har ju liksom sina<br />
vanliga fritidsledarsaker att fixa med”.<br />
En annan faktor som både Robin och Ellie<br />
lyfter fram är vikten av platsen för arrangemanget.<br />
Ung på scen som tar plats i Stadsparken,<br />
hade inte blivit detsamma någon<br />
annanstans. Det centrala läget, en plats där<br />
massor av folk passerar spontant, gynnar<br />
deltagandet. Slutligen har det bakom både<br />
Rockafton och Ung på scen funnits en stark<br />
vilja av att just det här arrangemanget ska bli<br />
av. Som Rode säger:<br />
”Rockafton, det SKA bara finnas”<br />
Deltagarna i båda projekten berättar vidare<br />
att deras sociala nätverk är avgörande för arrangemangen.<br />
Det är ofta vänner och familj<br />
som deltar. Sociala medier, såsom Facebook,<br />
underlättar för deltagandet men det är fortfarande<br />
mun till mun-metoden som är viktigast.<br />
Såväl Rode och Karin som Robin och<br />
Ellie understryker att det för mycket positivt<br />
med sig att vara deltagare: när man deltar lär<br />
man sig nya saker och får nya erfarenheter.<br />
43
44<br />
Man får bättre självförtroende och ”växer<br />
som människa” (Ellie).<br />
Jag konstaterar att drivkrafterna bakom de<br />
två deltagarkulturprojekt jag studerat till<br />
mångt och mycket stämmer överens samtidigt<br />
som de på vissa sätt skiljer sig åt. Till exempel<br />
har platsen, som har en sådan central bety-<br />
delse i Ung på scen, en marginell roll i Rock-<br />
afton som utspelar sig i en skolmatsal.Makten<br />
att påverka som Ellie fokuserar på lyfts<br />
visserligen också fram i samtalet med Karin,<br />
Rode och Robin men verkar inte vara lika<br />
central för dem.<br />
Jag drar slutsatsen att deltagarkultur är ett<br />
för mångfacetterat fenomen för att enkelt<br />
kunna kategoriseras in vare sig som läkeört,<br />
ogräs eller den vilda skaparblomma jag själv<br />
velat se den som. Samtidigt tänker jag att<br />
jag nu kanske hittat det jag sökt, när jag<br />
med kommentaren ”det finns nog något<br />
spännande där” i bakhuvudet gjort den här<br />
resan. Orden som gått som en röd tråd först<br />
genom samtalen i min metapolgrupp (då i<br />
form av lust och lek) och sedan genom mina<br />
intervjuer (då i form av ”jäkla kul” och<br />
”jävligt roligt”) har alla handlat om glädje.<br />
Jag drar slutsatsen att det spännande ibland<br />
är det enkla, att Karins ord, ”vi vill hålla på<br />
med det för vi tycker det är jävligt roligt”<br />
nog sammanfattar deltagarkulturens väsen<br />
på ett väldigt bra sätt.<br />
Litteratur:<br />
”<strong>Deltagarkultur</strong>” Haggren, Larsson, Nordwall, Widing, Bokförlaget Korpen 2008.
Foto: Leif Johansson<br />
Foto: Silas Staal
46<br />
Deltagerkulturens dilemmaer<br />
– når en kommune vil inddrage borgeren<br />
Av: Annemette Andersen-Hoppe<br />
Center for Borgerservice og Kultur<br />
Furesø kommune, Danmark<br />
Vt 2011<br />
I. Indledning –<br />
problemstilling, cases,<br />
teoretisk afsæt<br />
I min opgave i studiekredsen om Deltagerkultur<br />
har jeg valgt af tage afsæt i min<br />
egen erfaringsverden: som kulturkonsulent<br />
i en kommune, Furesø Kommune. Kommunerne<br />
fokuserer i stigende grad på at<br />
inddrage borgeren, når serviceydelserne til<br />
borgerne skal udvikles, i kommunale projekter<br />
og i det hele taget i kommunens beslutningsproces.<br />
Kommunerne lægger vægt på<br />
inddragelse af frivillige og mange kommuner<br />
i Danmark har oprettet såkaldte frivillighedscentre.<br />
Inddragelses- eller deltagerkulturprocessen<br />
gælder ikke mindst på kulturområdet.<br />
Det har gjort mig nysgerrig efter at dykke<br />
ned i denne proces.<br />
Som overordnede problemstilling for min<br />
opgave rejser jeg dette spørgsmål:<br />
”Deltagerkultur som projekt og mål i en<br />
kommune – muligheder og dilemmaer?”<br />
Eller sagt på en anden måde med Asmund<br />
Born: ”Kan kommuner skabe ildsjæle?” 1<br />
Asmund Born udtrykker med sit spørgsmål<br />
et dilemma for kommunen - og vel for deltagerkulturen<br />
i det hele taget: På den ene<br />
side vil kommunen gerne fremme det<br />
glødende engagement, som er drevet af trang<br />
til at sætte ting i værk, til at virke og lege. På<br />
den anden side kan kommunen heller ikke<br />
komme uden om, at den er myndighed og<br />
dermed måske kommer til at bremse den innovative<br />
kraft – begæret efter at skabe, som<br />
kendetegner ildsjælen. Hvordan møder kommunen<br />
sin borger omkring inddragelse?<br />
Jeg vil belyse dilemmaet ved at følge tre spor:<br />
1. Hvordan udfolder ’deltagerkultur’ sig i<br />
praksis? Er ’deltagerkultur’ altid fri skaben<br />
og udfoldelse i fællesskab – inkluderende?<br />
2. Hvilke roller spiller kommunen, når deltagerkultur<br />
skal fremmes? Er rollen systemets,<br />
magtens?<br />
3. Hvordan relaterer ’deltagerkultur’ sig<br />
i forhold til vores såkaldte senmoderne<br />
samfund?<br />
Jeg vil analysere to cases for at give nogle<br />
bud på disse spørgsmål. Den ene case er et<br />
kunstprojekt, hvor formålet er at inddrage<br />
lokale borgere i et udkantsområde: ”New<br />
Life Horbelev”. Projektet er en del af kunstfestivalen<br />
”Tumult”, som fandt sted i Guldborgsund,<br />
Lolland og Vordingborg kommuner<br />
i 2010. Den anden case er fra min egen<br />
kommune, Furesø, hvor jeg sætter fokus<br />
på kommunens proces mod inddragelse af<br />
unge på kulturområdet, med særlig vægt på<br />
ungekulturpolitikken og dens tilblivelse.<br />
Begge cases er gode eksempler på kommun-<br />
1 Spørgsmål som Asmund Born udfordrende stiller i sit emailreferat<br />
(indledende studiekredsmøde, august 2010)
ers intentioner med at ville deltagerkultur<br />
og borgerinddragelse. I Horbelev-casen er<br />
kommunen på afstand af projektet som<br />
rammesætter. Man kunne sige, at projektets<br />
leder – kunstnergruppen Wooloo – repræsenterer<br />
kommunens hensigt. I Furesø-casen er<br />
kommunen tættere på og aktør i processen<br />
frem mod inddragelse af kommunens unge<br />
borgere. Valget af disse to cases giver anledning<br />
til at kunne sige noget om kommunens<br />
roller i inddragelsesprocesser under forskellige<br />
betingelser.<br />
Deltagerkulturbegrebet<br />
I vores studiekreds tager vi afsæt i den opfattelse<br />
af deltagerkulturbegrebet, at det er et<br />
samlebegreb for kulturformer, som forudsætter<br />
aktiv medskaben for samtlige involverede.<br />
Begrebet bliver også defineret dikotomisk<br />
i studiekredsen – dvs. i en modsætning til<br />
noget andet: ’tilskuerkultur’. Begge begreber<br />
er beskrevet i en række modsatte parametre<br />
for deltagerkultur/tilskuerkultur – f.eks.<br />
aktiv/passiv, medskaber/modtager, leg/arbejde,<br />
spontan/planlagt, producent/konsument,<br />
begær/behov, ukontrolleret/kontrolleret 2 .<br />
Disse modsætningspar er tydeligt positive/<br />
negative, hvor ’deltagerkultur’ fremstår som<br />
noget entydigt positivt – som fri udfoldelse,<br />
hvorimod ’tilskuerkultur’ fremstår som noget<br />
negativt, udefrastyret.<br />
’Deltagerkultur kan også ses som den mest<br />
udvidede form for inddragelse. I den modsatte<br />
ende har man ’spørgsmålet’ til borgeren.<br />
Midt imellem har man ’bidraget’ til et<br />
projekt, hvor det f.eks. er kommunen, der er<br />
den besluttende i sidste ende.<br />
I mine caseanalyser vil jeg nuancere deltagerkulturbegrebet<br />
med hensyn til dets<br />
udfoldelse i praksis set i forhold til italesættelsen<br />
i politikker og projektbeskrivelser.<br />
Teoretisk grundlag<br />
I dette afsnit nævner jeg de teoretikere og<br />
deres hovedbegreber, som jeg vil bruge i<br />
forhold til casene. Jeg beskriver begrebernes<br />
indhold kort og overordnet. De anvendte<br />
værker er nævnt i litteratur- og kildelisten<br />
sidst i opgaven. Netop disse teoretikere<br />
repræsenterer i særlig grad et godt grundlag<br />
for belysningen af opgavens problemstilling.<br />
Gilles Deleuze:<br />
En af Deleuzes centrale forestillinger er<br />
forestillingen om det strømmende begær som<br />
en slags frihedens dynamo overfor det, der<br />
bremser begæret, f.eks. krigsmaskinen eller<br />
statens og markedets styring.<br />
Begæret hos Deleuze fremtræder som tilblivelse<br />
over for væren. Begæret er dynamisk og<br />
selve livs-kraften – det er udtryk for overskud.<br />
Målet er, at spontanitetens strømme<br />
skal frisættes. Blokeringer og forbud skal<br />
ophæves og begæret frigøres fra de ’maskiner’,<br />
der har indfanget det.<br />
Kontrolsamfundet er også en central forestilling<br />
hos Deleuze om den magt, der styrer<br />
gennem internalisering af værdier i hovedet<br />
på borgerne – i modsætning til ydrestyring<br />
gennem disciplinering (jf. f.eks. Foucault).<br />
Ifølge Deleuze findes magten alle steder. Det<br />
handler om at tage magten over eget liv og<br />
selv bestemme, hvordan ens liv skal påvirkes.<br />
For Deleuze er selve begrebet virkelighedsskabende<br />
– f.eks. kan ’deltagerkultur’ skabe sin<br />
egen virkelighed. Begrebet har indflydelse på<br />
den praksis, som det anvendes i. Væsentligt<br />
for Deleuze er, hvad gør mennesket? Snarere<br />
end hvad det er.<br />
Johan Huizinga:<br />
For Huizinga udtrykker det legende menneske<br />
det, som er menneskets egentlige<br />
væsen og kultur. Frihed, fylde og forløsning<br />
kommer til udfoldelse i legen, hvor<br />
øjeblikket nydes uden tanke på fremtidige<br />
konsekvenser. Leg er hos Huizinga lig med<br />
frivillig handling.<br />
2 Jf. artiklen Deltagerkultur i <strong>Metapol</strong>ens Genius Loci, <strong>Kreativ</strong> <strong>Metapol</strong>, 2011, s. 19.<br />
I artiklen beskrives definitionen på deltagerkulturbegrebet dels indholdsmæssigt<br />
set for sig og dels dikotomisk i forhold til ’tilskuerkultur’.<br />
Jürgen Habermas:<br />
Habermas har leveret et af de mest betydningsfulde<br />
begreber inden for samfundsvidenskaberne,<br />
nemlig begrebet om den<br />
borgerlige offentlighed. Her samles borgeren<br />
47
48<br />
mellem den private sfære og systemets sfære<br />
og ytrer sig kritisk over for systemet/Staten.<br />
I sin samfundsmodel opererer Habermas<br />
med en Systemverden og en Livsverden. Systemverdenen<br />
rummer på en gang Staten og<br />
Markedet – den økonomiske, administrative<br />
og bureaukratiske magt. I vores moderne,<br />
kapitalistiske verden trænger systemverdenen<br />
i stigende grad ind i livsverdenen – Civilsamfundet<br />
- og korrumperer det med sine værdier<br />
og strukturer. Dette kalder Habermas også<br />
den borgerlige offentligheds forfald.<br />
En modoffensiv til forfaldet er den såkaldte<br />
kommunikative handlen, hvor borgeren<br />
f.eks. gennem offentlighedsformer som<br />
foreninger, frivillighedsgrupper osv. ytrer sig<br />
mod systemverdenen.<br />
Henrik Kaare Nielsen:<br />
I sin forskning retter Kaare Nielsen en<br />
stærk kritik mod konkurrencestaten. Kaare<br />
Nielsens kritik er, at konkurrencestaten,<br />
ligesom Habermas’ systemverden, kastrerer<br />
samfundsborgeren og gør ham til bevidstløs,<br />
passiv konsument. Idealet for Kaare Nielsen<br />
er den kritiske, reflekterende, deltagende,<br />
ansvarlige samfundsborger, der agerer med<br />
det almene vel for øje. Kunsten og kulturen<br />
har en central rolle som bevidstgørende driver<br />
og der, hvor en frigørende æstetisk erkendelse<br />
og refleksion finder sted. Den æstetiske<br />
erkendelse og erfaring fører til en moderne<br />
form for dannelse. Deltagerkulturen og den<br />
æstetiske erfaring ser Kaare Nielsen som<br />
modstandspotientialerne i livsverdenen over<br />
for systemverdenen. Deltagerkulturen og den<br />
æstetiske erkendelse er to former for kommunikativ<br />
handlen.<br />
Kristoffer Haggren m.fl.:<br />
Forfatterkollektivet ser ’Deltagerkultur’ som<br />
udtryk for aktiv, kreativ og frigørende medskaben<br />
i modsætning til en passiviserende,<br />
autoritær tilskuerkultur. I tilskuerkulturen<br />
sidder konsumenten fast i en magtstruktur.<br />
Deltagerkultur er dialog og gensidig kommunikation,<br />
tilskuerkultur er monolog. I<br />
deltagerkultur leger man med identitet og<br />
roller. For at blive deltager i egen virkelighed<br />
må vi omdefinere vore roller, mener forfatterkollektivet.<br />
Det senmoderne samfund 3 :<br />
Det senmoderne samfund beskrives af dets<br />
teoretikere som kendetegnet ved, at alle<br />
værdier er lige gyldige. Der findes ikke én<br />
fælles, overordnet værdi, men mange forskellige.<br />
Det senmoderne samfund er kendetegnet<br />
ved det mangfoldige, men også ved det<br />
fragmenterede. Samfundet er polycentrisk.<br />
Det senmoderne menneske er på den ene side<br />
helt fri til at skabe sin egen identitet – eller<br />
identiteter. På den anden side er individet<br />
også ladt alene i bestræbelsen på at skabe<br />
sig og sit liv – med den følelse af splittelse og<br />
fortabthed, som det kan give. Det senmoderne<br />
menneske kan ifølge kritikere af senmoderniteten<br />
have svært ved at finde værdier at<br />
pejle efter.<br />
Opgavens materiale og metode<br />
Casene bliver belyst ud fra kultursociologiske<br />
vinkler, jf. afsnittet ovenfor. Deltagerkultur-praksissen<br />
bliver dermed sat ind i<br />
en samfundsmæssig sammenhæng med fokus<br />
på nogle gruppers og aktørers interaktion og<br />
implicitte og eksplicitte værdigrundlag.<br />
I opgaven vil jeg diskutere kommunens<br />
forskellige mål med at ville ’deltagerkultur’.<br />
Lykkes kommunen med sine mål i forhold til<br />
borgeren? Hvilke begær og hvilke magtmekanismer<br />
udfolder sig i de analyserede cases?<br />
Kan og skal kommunen løse sine dilemmaer<br />
i forhold til at ville deltagerkultur?<br />
Som teoretisk vinkel vil jeg drøfte, hvilken<br />
verden vi skaber, når vi bruger begrebet ’deltagerkultur’?<br />
Hvem er subjekt/aktør? Hvem<br />
er objekt? Og hvordan sker rollefordelingen?<br />
Hvilken verden bliver skabt i Horbelev?<br />
Hvilken verden i forhold til de unge bliver<br />
skabt i Furesø – og i forvaltningen?<br />
Jeg har valgt at bruge skriftlige oplæg som<br />
materiale, se kildelisten bagerst i opgaven.<br />
3 Jf. f.eks. Kulturens former og institutioner, Kristian Himmelstrup (2004), s.26 ff.,<br />
Kbh.: Hans Reitzels Forlag.
Materialet enten indeholder eller er bygget<br />
på interviews med deltagere i de to inddragelsesprojekter.<br />
Materialet er dels en rapport<br />
om kunstprojektet Tumult og dels politikker,<br />
dagsordenssagsfremstillinger og referater fra<br />
Furesø Kommune. Da jeg har valgt skriftligt<br />
materiale som mit hovedmateriale, vil jeg<br />
se på, hvordan ’deltagerkultur’, ’borgerinddragelse’<br />
italesættes af forskellige parter og<br />
særligt af kommunen. Italesættelsen bliver<br />
holdt op mod den praksis, der er beskrevet i<br />
kildematerialet eller som jeg selv har oplevet<br />
gennem møder med unge i kommunen. Jeg<br />
er opmærksom på den metodiske fælde, som<br />
ligger heri – nemlig pålideligheden af praksisbeskrivelserne:<br />
stemmer beskrivelserne<br />
overens med den levede praksis?<br />
Opgavens struktur er den, at jeg først<br />
gennemgår, analyserer og diskuterer de to<br />
cases med opgavens teorigrundlag i baghovedet.<br />
Efter caseanalyserne sammenfatter jeg<br />
dem med henblik på at uddybe ’deltagerkultur’<br />
og de forskellige aktørers ’rollespil’. Opgaven<br />
slutter af med at perspektivere mine<br />
iagttagelser i forhold til vores senmoderne<br />
samfund – hvis vi da kan sige, at samfundet<br />
stadig er kendetegnet ved at være senmoderne.<br />
Måske er der netop i arbejdet med<br />
deltagerkultur tegn på en bevægelse væk fra<br />
den senmoderne opsplittethed, hvor enhver<br />
er sit eget projekt.<br />
Hensigten med min opgave er ikke så meget<br />
at konkludere med nogle håndfaste svar på<br />
mine spørgsmål, men derimod at kunne stille<br />
nogle spørgsmål om ’deltagerkultur’ på en<br />
måske lidt mere nuanceret måde.<br />
II. ”New Life Horbelev” –<br />
et lokalt eksperiment<br />
med deltagerkultur<br />
Denne case er valgt, fordi den er et godt<br />
eksempel på inddragelse af lokale borgere<br />
i et kunstprojekt – med en hovedstadskunstnergruppe<br />
som projektleder og rammesat<br />
af 3 kommuner. Kommunerne er en del af<br />
det, som opfattes om ”UdkantsDanmark”.<br />
Med casen vil jeg undersøge karakteren af<br />
de lokales deltagelse nærmere – med afsæt i<br />
det deltagelsesbegreb, som vi bruger i studiekredsen.<br />
Case<br />
I efteråret 2010 blev der på Lolland-Falster<br />
og Møn (”Sydhavsøerne” syd for Sjælland)<br />
afholdt en stor kunstfestival: ”Tumult”.<br />
Værkerne var spredt over hele det geografiske<br />
område. Værkerne var rodfæstet i det<br />
lokale liv og mange af værkerne inddrog de<br />
lokale. Hovedparten af kunstnerne udsprang<br />
fra det nationale og internationale miljø.<br />
Det værk, jeg vil se nærmere på, er ”New<br />
Life Horbelev” ved kunstnergruppen<br />
Wooloo. Projektet var tænkt som et interventionsprojekt<br />
og tog form som et socialt<br />
eksperiment i landsbyen Horbelev. Projektet<br />
gik ud på at rejse en kæmpeskulptur (52 x 3<br />
meter), hvor deltagernes/borgernes fjernsyn<br />
blev placeret foran Horbelev Kirke. Tvskærmene<br />
viste bl.a. små film fra processen<br />
op til opførelsen af skulpturen, interviews<br />
med deltagere og tilskuere mv.<br />
Læs i øvrigt mere om projektet via linket<br />
nævnt i opgavens kildeliste – og se billeder af<br />
skulpturen.<br />
Wooloos formål<br />
Wooloos formål med projektet var at undersøge<br />
og udfordre det lokale fællesskab med<br />
en engagerende og inkluderende metode.<br />
Wooloo ville vise, hvordan kunst kan<br />
bruges til kollektivitetsskabelse og potentiel<br />
forandring i små, pressede miljøer. Wooloo<br />
vil deltagelse i projektet og samtidig skabe<br />
deltagere i lokalsamfundet.<br />
49
50<br />
Deltagelse<br />
Deltagelse ifølge kunstprojektet og kunstnergruppen:<br />
Tumult: Når et projekt involverer og<br />
engagerer lokalsamfundet og skaber nye muligheder<br />
og måder at diskutere og overveje<br />
lokale forandringer, tilhørsforhold, drømme<br />
og identitet på.<br />
Wooloo: Når et projekt tager afsæt i<br />
eksisterende ressourcer i lokalmiljøet og de<br />
involverede lokale udvikler med på projekt<br />
og proces.<br />
I Wooloos oprindelige projekt ville kunstnergruppen<br />
intervenere i lokalmiljøet<br />
efter denne plan: de lokale blev præsenteret<br />
for et projekt, hvor de skulle lege ’at leve<br />
markant anderledes i en uge og ændre en<br />
passiviserende hverdag foran fjernsynet’. De<br />
lokale kunne imidlertid ikke identificere sig<br />
med iscenesættelsen, men fik den ændret, så<br />
de kunne. Her ses en modsætning mellem<br />
italesættelse og praksis – hvor praksis dog<br />
ændres og kommer til at opfylde projektets<br />
mål.<br />
Deltagelse ifølge deltagerne (baseret på<br />
udsagn fra interviews 4 ):<br />
• Fællesskabets ånd som det, der skabte<br />
Horbelev-skulpturen.<br />
• Projektets idé kom fra oven og måtte<br />
kæmpes for af kunstnerne, bl.a. fordi<br />
idéen ikke udsprang af eller imødekom<br />
behov og ønsker hos de lokale.<br />
Imødekommelsen skulle først skabes!<br />
• Projektet havde en samlende effekt på<br />
byens borgere og på nysgerrige fra en<br />
større radius.<br />
• Der opstod en kulturel markedsplads<br />
foran kirken.<br />
• Mange systemer i samfundet har<br />
overtaget rollen som ’igangsætter’ og<br />
’varetager’ – især i forhold til ’Udkants-<br />
Danmark’…Projektet er udtryk for det<br />
modsatte – at de lokale selv ved, hvad<br />
der er bedst og hvad der skal gøres for<br />
at forbedre liv og levned her…<br />
Nedenfor er et citat fra en af de lokale.<br />
Citatet kan stå som en slags opsamling på<br />
Horbelev-projektets betydning 5 :<br />
”Det er vores fællesskab. Det er vores trang<br />
til at løfte i flok og bære os selv og vores<br />
lokalsamfund ind i en ny tid, hvor det er<br />
muligt at kickstarte, forvalte og skabe de<br />
muligheder, som vi ønsker for vores liv og<br />
indholdet i tilværelsen”.<br />
Diskussion af ’deltagerkultur’ – praksis og<br />
begreb<br />
Studiekredsens begreb:<br />
I studiekredsen har vi som nævnt i indledningen<br />
ikke lagt os fast på en bestemt definition,<br />
men vi har taget afsæt i en profilering i<br />
forhold til en modsætning til ’deltagerkultur’:<br />
som aktiv medskaben af alle indblandede<br />
i modsætning til ’tilskuerkultur’ – f.eks.<br />
”producent-konsument’. Leg ser vi også som<br />
et element i ’deltagerkultur’.<br />
Drøftelse:<br />
…af casen<br />
Det er helt tydeligt, at Wooloos opfattelse<br />
af deltagelse og værdien af det samt deltagernes<br />
egen oplevelse af deres deltagelse er<br />
kendetegnet ved ’begær’ og leg som kittet i<br />
deres sam-skaben, jf. Deleuze og Huizinga.<br />
I den oprindelige idéskitse og i nogen af udtalelserne<br />
fra deltagerne aner man imidlertid,<br />
at Wooloo er kommet som en kunstnergruppe<br />
uden for lokalmiljøet og har haft et<br />
projekt for med de lokale i definerede roller<br />
som ’medskabende deltagere’. Projektet har<br />
med andre ord haft et anstrøg af at ville<br />
iscenesætte ’den lokale befolknings brud på<br />
inaktivitet gennem kreativitet’.<br />
Lidt hårdt trukket op kunne man sige, at<br />
Wooloos begær ligger på det ideologiske<br />
plan – at demonstrere tilblivelse af lokal<br />
deltagelse gennem et kunstprojekt. De lokale<br />
deltagere har derimod deres begær i selve<br />
deres egen deltagelse og skaben-sammen for<br />
deres lokale samfunds skyld – vendt mod<br />
Danmarks/københavnernes opfattelse af dem<br />
som et ’UdkantsDanmark’ – som ofre.<br />
4 Jf. Tumult (2010), s.139 ff.<br />
5 Citat fra Tumult, s. 141.
Heldigvis har de lokale så meget energi og<br />
overskud selv, at de reelt kommer til i ligebyrdigt<br />
samarbejde med Wooloo at tegne det<br />
realiserede projekt og processen frem mod<br />
det – og forankringen af projektets idé efter<br />
at kunstværket er fjernet. De lokale borgere<br />
går sammen om at købe en landsbyskole,<br />
som skal blive et lokalt samlingscenter – et<br />
slags forsamlingshus.<br />
I forhold til de deltagende lokale kan man<br />
spørge: hvem er det, der deltager? Det virker<br />
som om det især er aktive omkring det<br />
lokale anpartsselskab Nordfalsters Fremtidsforening.<br />
Det kunne være interessant at<br />
finde ud af, hvor mange der har været aktive<br />
i projektet og hvem der eventuelt ikke har<br />
været med – ikke-deltagerne.<br />
En gruppe, der har været meget aktivt<br />
deltagende i projektet – ud over Nordfalsters<br />
Fremtidsforening – er børnene. For børnene<br />
har projektet tydeligvis været en kombination<br />
af at være leg og skaben.<br />
Ved deltagerbaserede kulturprojekter vil det<br />
være en god idé at tage dette i betragtning –<br />
hvis der skal være tale om reel deltagelse:<br />
- At udefrakommende projektmagere/kunstnergrupper<br />
har respekt for det miljø, som<br />
de vil lave et projekt i – at de lytter, lader<br />
brugere/deltagere sætte spor og være dem,<br />
der bærer projektet – videre.<br />
- At de deltagende lokale er opmærksomme<br />
på, at de ikke kommer til at udelukke andre<br />
lokale fra at være aktive i projektet – f.eks.<br />
gennem mål for projektet, praksis, italesættelser<br />
mv.<br />
…af begreberne<br />
I indledningen skrev jeg, at ’deltagerkultur’ i<br />
vores studiekreds også blev defineret dikotomisk<br />
– gennem sin modsætning ’tilskuerkultur’.<br />
Begreberne blev hver især defineret<br />
uddybende ved en række underbegreber<br />
med forskellige grader af positive-negative<br />
værdier – lige fra de næsten neutrale til de<br />
direkte negative: aktiv-passiv.<br />
Med min drøftelse af casen og aktørgruppernes<br />
måde sprogligt at anvende og i praksis<br />
at handle ’deltagelse’ på, har jeg villet sætte<br />
spot på, at ’deltagerkultur’, når den handles,<br />
ikke nødvendigvis er ’god’. Den handlede<br />
deltagerkultur kan være styret ovenfra af<br />
projektmagere og indirekte ekskludtere ikkedeltagere.<br />
Ideale begreber kan fungere som skarpe<br />
briller til at få øje på nogle virkelighedsforhold<br />
med – men de kan også fiksere synet<br />
til nogle begrænsede dele af virkeligheden, så<br />
man bliver blind for andre virkeligheder og<br />
for helheden.<br />
I casen virker det som om at kunstnergruppen<br />
Wooloo i sit oprindelige oplæg til<br />
projektet netop har været for fikseret på sin<br />
opfattelse af, hvad deltagelse skulle være –<br />
indtil de for alvor kom i clinch med det, som<br />
de lokale deltagere brænder for – møder<br />
deres begær. Herefter er kunstnergruppens<br />
og de lokale deltageres begær strømmet i<br />
samme retning.<br />
Dette citat fra en af de lokale deltagere<br />
antyder efter min mening nogle af nuancerne<br />
og udfordringerne ved at praktisere ’deltagerkultur’<br />
6 :<br />
”…Det kan give anledning til at drøfte, hvad<br />
der skal til, for at et projekt fænger og får<br />
lokalt fodfæste, så det gennemføres og giver<br />
mening – og så gennemførelsen ikke hviler<br />
på for få. Den diskussion er jo af vital betydning<br />
alle steder, hvor frivillige medvirker…”<br />
III. Inddragelse af unge i Furesø<br />
Kommune<br />
Den anden case i min opgave handler om<br />
Furesø Kommunes arbejde med at inddrage<br />
unge med særligt fokus på kommunens kommende<br />
nye ungekulturpolitik. Ud over det<br />
oplagte i at vælge en case fra egen kommune,<br />
6 Citat fra Tumult (2010), s. 139 51
er casen valgt, fordi den giver god anledning<br />
til at give nogle bud på en kommunes praksis<br />
omkring og italesættelse af inddragelse af<br />
borgere - her unge.<br />
I dette afsnit beskriver jeg først inddragelsesprocessen,<br />
hvad der er foretaget og<br />
hvad der er planlagt og hvilke opfattelser<br />
af inddragelse/deltagelse, som direkte og<br />
indirekte kommer til udtryk hos de unge og<br />
hos kommunen. Afsnittet bliver afsluttet med<br />
at pege på nogle problemstillinger, som casen<br />
giver anledning til at rejse i forhold til inddragelse<br />
af borgerne – med kommunen som<br />
drivkraft og initiativtager.<br />
Inddragelsestiltag indtil nu – processen<br />
Furesø Kommunes Kulturudvalg startede<br />
helt tilbage til 2008 med at tale om behovet<br />
for mere inddragelse af kommunens unge<br />
i form af et ungdomsråd, som politikerne<br />
kunne bruge som høringsorgan i forhold til<br />
unge. Politikerne havde et ønske om, dels<br />
at ville ’opdrage’ de unge til at blive aktive<br />
demokratiske samfundsborgere, dels<br />
at ville indfange nye ideer fra de unge, som<br />
måske ligger uden for de voksne og modne<br />
politikeres gængse tankekreds. Ud over at<br />
få etableret et ungdomsråd, ville politikerne<br />
også gerne etablere et ungdomshus – et<br />
mødested, der er de unges. Først ville kommunen<br />
dog formulere en ungekulturpolitik.<br />
Vi skriver nu 2011, og projektet er stadig undervejs.<br />
Kommunen har indbudt de unge til<br />
forskellige former for inddragelse, hvor unge<br />
er blevet spurgt om deres ønsker til at være<br />
ung og have det sjovt i Furesø. Inddragelsesformerne<br />
har været:<br />
• Konference 2008. I styrede forløb<br />
(cafémodellen) brainstormede unge på<br />
ønsker til kulturinstitutionerne og på<br />
uformelle tilbud f.eks. steder at møde<br />
ude i byen.<br />
• Konference 2009. På baggrund af oplæg<br />
fra forvaltningen og unge fra en anden<br />
kommune arbejdede de unge i dyb-<br />
52<br />
den med 4 temaer, som de selv havde<br />
prioriteret på konferencen i 2008: ungdomshus/steder<br />
at mødes, information/<br />
dialog, formelle og uformelle inddragelsesformer,<br />
ungekulturpolitik.<br />
Flere af de unges forslag er blevet gennemført:<br />
fester, arrangementer på tværs af kommunen,<br />
netcafé, ungewebportal. Disse tiltag<br />
er i stadig udvikling sammen med de unge.<br />
Og så er en ungekulturpolitik med handleplan<br />
vedtaget – i første omgang for de 13-17<br />
årige. Ungekulturpolitikken bygger på de<br />
unges ønsker, formuleret på konferencerne.<br />
Forslag i forbindelse med skriftlig høring og<br />
formel (fælleselevrådet) og uformel dialog<br />
om ungekulturpolitikken er også taget med<br />
i politikken. De ældre unge (de 18-25 årige)<br />
skal inddrages til efteråret 2011 i en mere<br />
selvstyret proces. De store projekter, ungdomshuset<br />
og ungdomsrådet, er endnu ikke<br />
gennemført, men det er en målsætning på<br />
sigt, at de skal. Der er budgetteret midler til<br />
et ungemødested fra 2012.<br />
De unges inddragelsessyn.<br />
Når man spørger de unge direkte om,<br />
hvordan de gerne vil have indflydelse i deres<br />
kommune, nævner de som regel en formel<br />
form som elevråd/ungdomsråd, for det<br />
kender de. Det kommer dog ofte indirekte til<br />
udtryk, at den form for indflydelse, som de<br />
tænder mest på, er i konkrete projekter, som<br />
de er engagerede i. De vil også gerne gøre sig<br />
gældende i forbindelse med aktuelle temaer,<br />
som diskuteres via facebook, ved mindre café<br />
temamøder eller direkte snak med politikerne<br />
(f.eks. besøg i klassen, i klubben og<br />
lignende).<br />
Hvis man spørger, hvad der skal få dem til<br />
at komme til de mere formelle inddragelsesformer,<br />
nævner de, at det er vigtigt for dem,<br />
at de selv har planlagt eller været med til at<br />
planlægge forløbene. De vil også til en vis<br />
grad gerne stå for dem – men med en voksen<br />
som back up. Engagement i deltagelse skal<br />
altså være i noget, der er tæt på dem. De vil
gerne selv være aktivt styrende – men dog<br />
med en voksen som ’hjælper’, når de har<br />
behov for det. Dette gælder specielt de 13-17<br />
årige.<br />
Furesø Kommunes ungekulturpolitik<br />
Som nævnt ovenfor er ungekulturpolitikken 7<br />
baseret på de behov og ønsker, som unge<br />
er fremkommet med på de to konferencer.<br />
Udkastet til politikken blev sendt i høring<br />
til en vifte af interessenter – heriblandt<br />
unge i fælleselevrådet, i klubberne og ved et<br />
dialogmøde med de lidt ældre unge (18-<br />
25 år). Behov og ønsker fra denne gruppe<br />
skal indarbejdes i en anden, senere fase af<br />
ungekulturpolitikken efter flere møder med<br />
gruppen (efteråret 2011). Denne proces<br />
beskrives i et afsnit nedenfor. Første udgave<br />
af ungekulturpolitikken (de 13-17 årige) blev<br />
vedtaget af Kultur-, Fritids- og Idrætsudvalget<br />
i marts 2011.<br />
Jeg uddrager her nogle citater fra ungekulturpolitikken<br />
og kommenterer i et efterfølgende<br />
afsnit den inddragelsesholdning, som<br />
kommer til udtryk i ungekulturpolitikken.<br />
Jeg kommenterer også, om de unges ønsker<br />
og behov rent faktisk kommer til udtryk i<br />
politikken.<br />
Visionen<br />
”Furesø Kommune vil skabe rammer for et<br />
mangfoldigt ungdomsliv i kommunen”.<br />
Hensigter<br />
”Kommunen vil inddrage unge og give dem<br />
ansvar på egne præmisser. Kultur- og fritidsaktiviteterne<br />
for, med og af unge skal bygge<br />
på unges ønsker og forslag – understøttet af<br />
hjælp fra voksne. Kommunen skal samtidig<br />
have fokus på inklusion af alle grupper af<br />
unge – både med hensyn til etnisk baggrund<br />
og med hensyn til fysisk og psykisk funktionsniveau.”<br />
”Kommunen vil tilbyde rammer, hvor unge<br />
kan mødes mere fleksibelt og spontant, når<br />
de selv planlægger det. De unge skal have<br />
7 www.furesoe.dk/kommunen/politikkerOgPlaner<br />
rum og muligheder af kvalitet”.<br />
Disse hensigter er en uddybning af den<br />
overordnede Kulturpolitiks hensigt om, at<br />
”vores kulturaktiviteter for unge skal bygges<br />
på unges visioner og forslag og understøttes<br />
af hjælp fra voksne”.<br />
Praksis – inddragelse<br />
”Kommunen vil give mulighed for indflydelse<br />
– spørge, lytte til og tage de unge alvorligt<br />
- kort og godt give dem medansvar”.<br />
Dette skal ske gennem formelle former (ungekulturkonferencer,<br />
prøvekommunalvalg,<br />
elevråd, ungerepræsentanter i bestyrelser for<br />
kultur- og fritidsinstitutioner, på sigt måske<br />
ungdomsråd) og uformelle former (digitale<br />
medier, dialogmøder, workshops om projekter,<br />
hjælpe de unge når de gerne vil i dialog<br />
med kommunen).<br />
Ungekulturpolitikkens inddragelsessyn<br />
Man kan sige, at de unges ønsker og behov<br />
er blevet oversat til, hvad kommunen vil<br />
tilbyde de unge med hensyn til værdier, ungesyn<br />
og konkrete aktiviteter.<br />
I citaterne ovenfor anes disse lidt forskellige<br />
syn på inddragelse, set fra kommunens side:<br />
1) et reelt og ideelt ønske om at arbejde på<br />
de unges præmisser og i øjenhøjde med de<br />
unge (italesættes direkte i ungekulturpolitikken).<br />
2) en lidt forældreagtig tilgang – det er<br />
kommunens/systemet, som giver rammerne<br />
for inddragelse, inddragelsen bliver dermed<br />
styret af ’de voksne’.<br />
3) en opdragelsesmæssig tilgang – de unge<br />
skal lære at blive gode, demokratiske<br />
samfundsborgere, bl.a. ved at deltage i<br />
formelle organer som elevråd, ungdomsråd,<br />
foreningsbestyrelser mv. – de unge skal med<br />
andre ord opdrages til det repræsentative<br />
demokrati.<br />
4) Et ønske om at få kanaliseret de unges<br />
kreative og innovative kraft ind i det måske<br />
stivnede voksensystem – for at forny det?<br />
53
54<br />
I opgaven er der ikke plads til i detaljer at<br />
beskrive de konkrete tilbud, som kommunen<br />
vil imødekomme de unge med. Det får stå<br />
til troende, at mange af de unges konkrete<br />
ønsker enten er eller er planlagt til at blive<br />
gennemført i et eller andet omfang.<br />
I hvert fald i hensigten rummer ungekulturpolitikken<br />
de unges egne ønsker om reelt at<br />
blive lyttet til – for de yngre unges vedkommende<br />
gerne med en hjælpende hånd fra<br />
en voksen. Ved siden af dette indeholder<br />
ungekulturpolitikken også en voksen- og<br />
systemvinkel, som indirekte tænker sig som<br />
det givende og omsorgsfulde subjekt over for<br />
den unge - objektet for omsorgen. Det var<br />
måske ikke sådan de unge ville det.<br />
Dette rejser spørgsmålet: er det overhovedet<br />
muligt for kommunen/systemet at slippe<br />
forældrerollen? Hvor går grænsen mellem at<br />
give de unge reelt ansvar uden at lade dem i<br />
stikken og så det at ville kontrollere i større<br />
eller mindre omfang, så de unge ikke kommer<br />
til at overtræde myndighedens grænser?<br />
Inddragelse af de ’ældre’ unge (18-25 år)<br />
De ’yngre’ unge (13-17 år) er inddraget i<br />
forhold til ungekulturpolitikken – især med<br />
formelle og styrede metoder. Det samme<br />
gælder ikke de ældre unge, da de ikke befinder<br />
sig i et formelt system, men må mødes<br />
på mere uformelle måder. I anden fase af<br />
ungekulturpolitikken skal den ældre del af<br />
de unge inddrages mere end de har været.<br />
Forvaltningen har planlagt den metode, som<br />
er beskrevet nedenfor.<br />
Forvaltningen har via kommunens ungeforeningskonsulent<br />
skabt kontakt til en<br />
gruppe unge i aldersgruppen 18-25 år.<br />
Det er sket gennem annoncering, gennem<br />
kontakt til det lokale gymnasium og gennem<br />
foreningerne. Dermed er der blevet dannet en<br />
lille ressourcegruppe på 7 personer. Gruppen<br />
er på ingen måde repræsentativ, men rummer<br />
nogle unge engagerede med rødder i forskellige<br />
grupper af unge i kommunen. Forvalt-<br />
ningen håber, at disse unge vil kunne komme<br />
til at fungere som en form for ungeambassadører<br />
over for andre unge.<br />
Ungeforeningskonsulenten vil sammen med<br />
forvaltningen samarbejde med denne gruppe<br />
af unge om at rekruttere flere til en form for<br />
idébank med unge. Der vil blive arrangeret<br />
et par dialogmøder i form af snakke- og<br />
musikaftener efter sommerferien. Formålet er<br />
at etablere en kontakt til nogle flere ’ældre’<br />
unge og høre deres ønsker til kommunen.<br />
Pointen er, at det er unge selv, som arrangerer<br />
dialogmøderne og inviterer. De unge skal<br />
fungere som en form for mentorer i forhold<br />
til ungeforeningskonsulent/forvaltning.<br />
Det er nemlig de unge, som er eksperterne<br />
i at være unge. Bortset fra at det stadig er<br />
forvaltningen, der i udgangspunktet sætter<br />
den overordnede ramme: at spørge ind til de<br />
unges ønsker og behov i forhold til formulering<br />
af en ungekulturpolitik, er hensigten at få<br />
de unge til selv at sætte dagsordenen og have<br />
ansvaret for dialogmøderne. Eksperimentet<br />
kommer til at forløbe ind i efteråret 2011,<br />
hvor processen vil blive evalueret.<br />
Forvaltningen og ungeforeningskonsulenten<br />
er opmærksomme på, at forløbet i forhold<br />
til inddragelsen af de ’yngre’ unge har været<br />
meget styret ud fra systemets ønske om at<br />
lade de unge komme til orde i forhold til<br />
nogle på forhånd besluttede temaer. Også<br />
inddragelsen af de ældre unge er helt overordnet<br />
styret af kommunen/’systemet’, fordi<br />
kommunen/’systemet’ har nogle bestemte<br />
spørgsmål til de unge. Spørgsmålet er så, om<br />
de unge har noget, de kan og vil bruge kommunen<br />
til?<br />
Kommunens dilemmaer – og deltagerkulturens?<br />
Som antydet ovenfor i redegørelsen for det<br />
inddragelses- og deltagersyn, som ligger bag<br />
ungekulturpolitikken, bevæger kommunen<br />
sig i et spændingsfelt mellem at være system<br />
og myndighed og at ville skabe grundlag for<br />
ildsjæle – bruge de unges legelyst, kreativitet,<br />
begær.
Det samme gælder forvaltningen – måske i<br />
endnu højere grad. Det er min påstand ud fra<br />
egne erfaringer, at forvaltningen i skikkelse<br />
f.eks. af kulturkonsulenten eller foreningskonsulenten<br />
tenderer mod at identificere sig<br />
mere med ildsjælen derude end med sin rolle<br />
som myndighedsrepræsentant. Udfordringen<br />
for kulturkonsulenten i dag synes at være,<br />
at kunne have sin professionalisme i på en<br />
gang at være kommunens strategiske ansigt,<br />
at være en fagfaglig person (ekspert på kulturområdet<br />
– litteratur, musik, kunst etc.) og<br />
at kunne tale ildsjælenes sprog.<br />
Problemet for kulturkonsulenten kan ligge i,<br />
hvis vægten mellem rollerne tipper til en af<br />
siderne – hvis kulturkonsulenten f.eks. ikke<br />
rigtig kan se sig som systemrepræsentant<br />
over for ildsjælen. Uden tvivl vil systemet<br />
alligevel træde i karakter bag om ryggen på<br />
kulturkonsulent og ildsjæl, f.eks. i form af<br />
krav om overholdelse af visse grænser. Jeg<br />
mener, at ved også at tage systemets rolle på<br />
sig og samtidig kunne identificere sig med<br />
ildsjælene, kan begge parter sammen iværksætte<br />
nytænken-de og holdbare projekter<br />
inden for offentlige rammer.<br />
Spørgsmålet er så, om deltagerkultur i sin<br />
yderste form med 100 % deltagerstyring<br />
overhovedet kan eksistere inden for et offentligt<br />
system. Vil kreativiteten blive kvalt<br />
i kommunens omsorgsfulde (kvælende?)<br />
arme? Her er jeg ved opgavens kernespørgsmål:<br />
kan kommuner skabe ildsjæle?<br />
Nogle foreløbige bud som svar på dette<br />
spørgsmål, som vil blive uddybet i konklusionsafsnittet:<br />
• Nej, hvis kommunen først og fremmest<br />
optræder som systemverden (jf.<br />
Habermas).<br />
• Ja, hvis kommunen kan finde en balance<br />
mellem sin rolle som system/myndighed<br />
(sikre rammer i form af tilskud, retningslinjer<br />
så ingen forfordeles, faciliteter<br />
etc.) og som engageret facilitator –<br />
fødselshjælper.<br />
Systemer er båret af mennesker, og måske<br />
har kulturkonsulenten en særlig rolle som<br />
den, der har forskellige aspekter i sig og<br />
derfor især har muligheden for at kunne<br />
balancere mellem aspekterne.<br />
Kommunen kan have deltagerkulturen<br />
som mål og værdi, men skal ikke gå ind og<br />
overtage processen.<br />
En anden problematik er også: hvorfor er<br />
der så stor interesse for tiden for at inddrage<br />
borgeren og fremme frivillighed? Argumentet<br />
er ofte, at så bliver løsningen bedre, fordi<br />
borgeren er eksperten. Måske ligger der også<br />
et behov for at skaffe sig demokratisk legitimitet<br />
ud over det repræsentative demokrati<br />
- i form af mere nærdemokrati. Måske er<br />
inddragelsen af borgeren også udtryk for effektivisering,<br />
hvor borgeren og den frivillige<br />
i højere grad selv skal løse den service, kommunen<br />
tidligere ydede.<br />
Konklusionsafsnittet vil jeg samle op på<br />
de refleksioner, jeg undervejs har haft om<br />
kommunens dilemmaer i forhold til at ville<br />
fremme deltagerkultur.<br />
IV. Konklusion: kan kommuner<br />
skabe ildsjæle?<br />
I konklusionsafsnittet vil jeg først uddrage<br />
iagttagelser fra de to cases. Casene er som<br />
nævnt forskellige, ikke mindst med hensyn til<br />
kommunens rolle i dem. Dette giver imidlertid<br />
netop god anledning til at få indfanget<br />
forskellige aspekter af deltagerkulturens<br />
praksis og italesættelse – og ikke mindst at få<br />
belyst balancen mellem begær og system.<br />
Ud fra iagttagelserne i de to cases vil jeg<br />
belyse opgavens problemstilling og tre<br />
undersøgelsesspor. Jeg vil herefter perspektivere<br />
den lidt mere jordnære beskrivelse ved<br />
at tage afsæt i opgavens teorigrundlag – dels<br />
det teorigrundlag, der direkte forholder sig<br />
til deltagerkulturbegrebet og dets kerne:<br />
begæret, legen (Deleuze, Huizinga, Haggren)<br />
og dels det teorigrundlag, som har fokus på<br />
samfundsborgeren i et krydspres mellem en<br />
livsverden og en systemverden: den myn<br />
55
56<br />
dige, medansvarlige borger i den borgerlige,<br />
demokratiske offentlighed (Habermas, Kaare<br />
Nielsen).<br />
Som afsæt for opgavens afslutning vil jeg<br />
diskutere kommunens og kulturkonsulentens<br />
rolle i forhold til de inddragelsesprocesser,<br />
som i øjeblikket er i gang i mange danske<br />
kommuner – set i perspektiv af det senmoderne<br />
samfund, som vi befinder os i. Til sidst<br />
prøver jeg at give nogle bud på opgavens<br />
hovedspørgsmål: kan kommuner skabe ildsjæle<br />
– og hvis ja, under hvilke betingelser?<br />
Opgaven forsøger som nævnt i indledningen<br />
ikke at give endelige svar endsige levere en<br />
praktisk værktøjskasse, men vil derimod<br />
prøve at opridse nogle problemstillinger<br />
om det at ville deltagerkultur og skitsere de<br />
dilemmaer, der tydeligvis ligger i det.<br />
Nedenfor giver jeg bud på besvarelse af<br />
spørgsmålene i opgavens tre spor, jf. Indledningen.<br />
Buddene er baseret på hovedpointer<br />
fra opgavens to cases.<br />
Spor 1: ’Deltagerkultur’ i praksis<br />
• ’Deltagerkultur’ kan ikke ses som et entydigt,<br />
frigørende og sammenhængsskabende<br />
gode – set som den ideale<br />
modsætning til ’tilskuerkultur’.<br />
• Især Horbelev-casen viser, at selv i et<br />
deltagerkulturprojekt med lokale borgeres<br />
aktive medskaben som mål kan<br />
risikere reelt at være iscenesættelse og<br />
udefrakommende styring.<br />
• ’Deltagerkultur’ må tilpasses målgruppen<br />
for et projekt om inddragelse.<br />
F.eks. er der måske lidt mere behov for<br />
en understøttende hånd i forhold til<br />
yngre unge end for voksne med erfaring<br />
for frivilligt arbejde. I modsat fald vil<br />
de unge måske gå i stå i projektet og<br />
dermed ikke være i stand til at udfolde<br />
sig (især Furesø-casen).<br />
• Et mål for ’deltagerkultur’ er inklusion<br />
– ikke mindst hvis der er tale om lokalt<br />
forankrede projekter som i Horbelev.<br />
Projektledere og aktivt deltagende skal<br />
være opmærksomme på ikke indirekte<br />
at komme til at være ekskluderende ved<br />
et særligt ’deltagerkultur’-sprog. Nogle<br />
kan måske ikke umiddelbart identificere<br />
sig med en måske lidt bedrevidende ’vi<br />
er aktive deltagere’-retorik og er usikre<br />
på, hvad deltagelse vil sige – og holder<br />
sig derfor væk (især Horbelev-casen).<br />
• Begæret, behovet for at skabe og lege er<br />
tydeligvis drivkraften i deltagelse. Det er<br />
vigtigt, at initiativparterne til en inddragelsesproces<br />
(kommune, projektledelse)<br />
kan møde dette begær og strømme med<br />
– uden at slippe rollen som den, der<br />
sikrer fremdriften og dermed også må<br />
påtage sig en vis rolle som magtinstans,<br />
system.<br />
• Deltagelse kan have mange grader, lige<br />
fra at give høringssvar på oplæg fra<br />
kommunen, over at indgå som frivillig<br />
i et projekt defineret af kommunen til<br />
egentlig medskaben: fra borgerinddragelse<br />
til deltagerkultur. Alle former kan<br />
have sine værdier. Vigtigt er, at kommunen<br />
er opmærksom på at tilpasse sin<br />
italesættelse med sin praksis – ellers får<br />
kommunen frustrerede og demotiverede<br />
borgere.<br />
Spor 2: Kommunens rolle i deltagerkultur<br />
Samtlige de teoretikere, hvis vinkel jeg bygger<br />
opgaven på, ser kommunen som system<br />
og magt, der koloniserer livsverdenen og<br />
civilsamfundet med sin kontrol og sit bureaukrati.<br />
I casene optræder kommunen med<br />
disse roller:<br />
• som fjern rammesætter af et projekt om<br />
at bruge kunst til at generere lokal deltagelse<br />
og udvikling (Horbelev-casen).<br />
• som initiativtager med et formål om<br />
at ville opdrage til (repræsentativt)<br />
demokrati og til gode samfundsborgere<br />
(Furesø-casen).<br />
• som lyttende og modtagende i forhold<br />
til ildsjælenes (herunder de unges)<br />
kreative kraft.
• som facilitator af inddragelsesprocesser.<br />
Kommunen optræder her ikke alene som system<br />
på en indirekte, lidt forældreagtig måde,<br />
men forsøger at træde borgeren i møde som<br />
lyttende og som den, der gerne vil skabe<br />
vækstbetingelser. I det senmoderne samfund<br />
synes kommunen at optræde med to ansigter:<br />
systemets (gennem indirekte italesættelser,<br />
den der sætter dagsordenen – systemet<br />
viser ikke åbenlyst sit ansigt) og ildsjælens<br />
(gennem direkte italesættelse af at ville inddragelse,<br />
kreativitet og innovation – af at se<br />
borgeren som eksperten). Disse to ansigter<br />
viser sig både i kommunens politikker, men<br />
også f.eks. i kulturkonsulentens praksis.<br />
Spor 3: Deltagerkulturen i det senmoderne<br />
samfund<br />
I beskrivelsen af Furesø-casen er jeg inde på,<br />
at kommunernes store fokus på inddragelse<br />
af borgeren og interessen for deltagerkulturprojekter<br />
kan hænge sammen med et behov<br />
for at legitimere sig som demokratisk system<br />
– ikke kun som repræsentativt demokrati,<br />
men også som på en gang systemverden og<br />
livsverden/civilsamfund med et demokrati,<br />
hvor borgeren spiller en mere aktiv rolle.<br />
Kommunen imødekommer måske netop<br />
her den senmoderne borgers behov for at<br />
synliggøre sin individualitet i demokratiske<br />
processer.<br />
Her har kommune/system og borger/civilsamfund<br />
måske hver sit begær. Kan de to<br />
parter mødes i denne proces:<br />
• Kommunens drift mod at ville innovation,<br />
forandring, udvikling i samklang<br />
med sine borgere, men samtidig at<br />
skulle styre og forholde sig økonomisk<br />
og rationelt.<br />
• Borgerens drift mod at ville sætte spor,<br />
skabe – eventuelt sammen med andre<br />
borgere, med kommunen som grænseløs<br />
serviceyder.<br />
8 Jf. Mail med referat af møde med deltagerstudiekredsen 30.8.2010.<br />
Teoretiske briller – hvad siger teoretikerne,<br />
hvad siger casene?<br />
Deleuze, Huizinga, Habermas, Kaare Nielsen<br />
og teorien om ’det senmoderne samfund’<br />
ligger implicit til grund for det, jeg har fremhævet<br />
i case-analyserne og de spørgsmål, jeg<br />
har rejst på baggrund af dem.<br />
I casenes praksis bekræftes Deleuzes og<br />
Huizingas udsagn om det strømmende,<br />
formålsløse begær og legen som et mål i sig<br />
selv som selve kernen i deltagelse – jf. f.eks.<br />
børnenes engagement i Horbelev-casen og de<br />
unges udsagn om hvad der er vigtigt for dem,<br />
når de deltager efter inklination fra kommunen.<br />
Denne strømmende og legende, flowagtige<br />
verden kendetegner også Habermas’<br />
livsverden og Kaare Nielsens civilsamfund.<br />
Der hvor magten, systemet er på vej til en<br />
kolonisering af denne livsverden – dvs. på vej<br />
til at bremse begæret og engagementet – er,<br />
når initiativtageren til et inddragelsesforløb<br />
sætter for faste rammer og for målrettet<br />
vil have projektet i én retning, uden at tage<br />
deltagernes engagement og forslag ind. Med<br />
afsæt i casene vil jeg påstå, at det ideale ikke<br />
er at holde systemverdenen og livsverdenen<br />
ude fra hinanden med vandtætte skotter<br />
imellem, men at de to verdener tværtimod<br />
kan integrere sig i hinanden. Strømmende<br />
begær uden struktur og retning vil måske<br />
være som en flod, der går over sine bredder<br />
og ødelægger i stedet for at bygge op – svarende<br />
til engagerede ildsjæle, der er så optaget<br />
af egen ild, at de heller ikke er i stand til at<br />
lytte til andres begær.<br />
Det er nemt med Deleuze og Habermas i<br />
hånden at se magt- og kontrolhensigter alle<br />
steder, hvor ’systemet’, f.eks. kommunen,<br />
er med. Asmund Born 8 er inde på, at en ny<br />
udfordring for det administrative-politiske<br />
system, særligt for kulturkonsulenten, er<br />
at kunne balancere mellem dobbelte roller<br />
som systemets repræsentant og som deltager,<br />
ildsjælen. Det synes at være et vilkår i et<br />
mangfoldigt, komplekst senmoderne sam<br />
57
58<br />
fund. Og synes at indgyde administratoren<br />
engagement og lyst til leg i krydspresset. Administratoren<br />
er i dag på en gang begærende<br />
subjekt og strategisk subjekt. Dermed bliver<br />
det administrative-politiske system også en<br />
begærsmaskine. Udfordringen for den senmoderne<br />
administrator og kulturkonsulent<br />
er på en gang at være iagttager, udenfor, og<br />
at være deltager, indenfor.<br />
Casene og idet hele taget de inddragelsesprocesser,<br />
som i øjeblikket foregår<br />
i kommunerne, viser et pres fra borgerne<br />
om at deltage, blive inddraget, f.eks. som<br />
frivillige, og et ønske fra kommunerne om<br />
at imødekomme borgernes ønske om inddragelse.<br />
Kommunerne har dog også sine<br />
egne dagsordener, som jeg har været inde på<br />
specielt i beskrivelsen af Furesø-casen.<br />
Udfordringen er at få de to ’enheder’ -<br />
civilsamfundet og systemverdenen – til at<br />
kunne mødes om fælles interesser. Måske<br />
ligger der her et kim til en ny type borgerlig<br />
offentlighed, hvis forfald Habermas ellers<br />
har argumenteret for. Gennem inddragelsen<br />
f.eks. i form frivillige projekter møder<br />
borgeren systemverdenen som aktiv medskabende<br />
borger – og som korrektion til et<br />
bureaukratisk system, der ellers kan tendere<br />
til at lukke sig om sig selv.<br />
Kaare Nielsen fremhæver den æstetiske erfaring<br />
som afsæt for den myndige borger i en<br />
kritisk offentlighed. Casen om Horbelev er<br />
et godt eksempel på det. Gennem et æstetiskkreativt<br />
projekt får de lokale deltagere en<br />
fællesskabsoplevelse gennem fælles ’leg’. De<br />
når ind til en fælles kerne, som de bruger<br />
som en platform til at arbejder videre med<br />
et lokalt projekt. der kan markere lokalsamfundets<br />
betydning i, hvad andre kalder<br />
’UdkantsDanmark’: forsamlingshuset i den<br />
gamle skole.<br />
Måske er dette kreative projekt udtryk for en<br />
ny type borgerlig, jordnær offentlighed, der<br />
ytrer sig overfor en bedrevidende, medi-<br />
estyrende og mediestyret offentlighed (her:<br />
hovedstadens kunstneriske parnas). Denne<br />
samskaben og ytring i fællesskab kan måske<br />
ses som en form for modvægt mod det senmoderne<br />
samfunds opsplittethed – måske et<br />
tegn på at vi er på vej ud af senmoderniteten.<br />
Haggren m.fl. definerer i <strong>Deltagarkultur</strong><br />
begrebet ud fra aktiv med- og samskaben.<br />
Her ligger forfatterne i forlængelse af den opfattelse,<br />
som studiekredsen også har arbejdet<br />
ud fra. Som jeg har nævnt i indledningen<br />
beskriver forfatterne imidlertid også ’deltagerkultur’<br />
som den ideale forløsning af fri<br />
udfoldelse af deltagernes iboende kreativitet i<br />
modsætning til ’tilskuerkultur’. Casene viser,<br />
at i praksis er ’deltagerkultur’ en kompleks<br />
størrelse, der også kan rumme direkte og<br />
indirekte magtstrategier. ’Deltagerkultur’ må<br />
tilpasses forskellige målgrupper, og det kan<br />
være nødvendigt at benytte sig af forskellige<br />
grader af styring, for at et deltagerkulturprojekt<br />
kan udfolde sig frugtbart og komme i<br />
mål.<br />
Deleuze forholder sig ikke alene til ’deltagerkulturens’<br />
væsen, men måske vigtigst:<br />
til hvad selve begrebet skaber. Som jeg har<br />
været inde på i casene skaber begrebet i<br />
første række en bevidsthed om ’deltagelse’<br />
– som det værktøj 9 , man (kommunen,<br />
borgeren) griber til eller ønsker sig som led<br />
i en udvidet demokratiseringsproces, som<br />
supplement til det repræsentative demokrati.<br />
Måske er værktøjet ikke altid det rette, fordi<br />
problemet er et andet. Med sine positive konnotationer<br />
skaber begrebet en ideologi om at<br />
italesætte ’deltagerkultur’ i alskens sammenhænge,<br />
hvorved initiativtageren låner<br />
begrebets positive image. Denne forførelse<br />
kan føre til en blindhed for deltagerkulturens<br />
forskellige aspekter og tilpasning til det,<br />
initiativtager og deltagere gerne vil.<br />
Netop bevidstheden om en ’deltagerkultur’virkelighed<br />
er dog med til at skabe grundlaget<br />
for den videre refleksion over og udvikling af<br />
en inddragelses- og demokratiseringsproces.<br />
9 Jf. Deleuzes fortælling om Nietzsches pointe: at de, der har en hammer,<br />
ser alle problemer som søm, jf. Asmund Borns beskrivelse af Deleuze i resumémailen (2010).
Kan kommuner skabe ildsjæle?<br />
Er kommunen som myndighed og dermed<br />
som del af systemverdenen på forhånd født<br />
til at være barriere for deltagelse og frivillighed,<br />
der er drevet af et glødende engagement?<br />
Er det bureaukratiske system, som en<br />
kommune nu engang også er, for stor en barriere?<br />
Hvad er kommunens dilemmaer, når<br />
den vil deltagerkultur? Har kommunen en<br />
form for ulykkelig forelskelse i deltagerkulturen<br />
og livsverdenen/civilsamfundet – dets<br />
strømmende begær? Har civilsamfundets<br />
ildsjæle en form for brugerforhold til kommunen?<br />
Som jeg specielt i Furesø-casen har været<br />
inde på, er der en reel interesse i kommunen<br />
for at inddrage og lytte til borgeren – faktisk<br />
et næsten ildsjælelignende engagement. Alligevel<br />
kan kommunen ikke lægge fra sig, at<br />
den er myndighed. Det kan ikke undgås, at<br />
kommunen viser sit myndighedsansigt i inddragelses-<br />
og deltagerkulturprojekter.<br />
Med afsæt i refleksionerne over casene kunne<br />
et forsøgsvis svar på opgavens overordnede<br />
spørgsmål være, at kommunen ikke hverken<br />
kan eller skal skabe ildsjæle ’derude’. Kommunerne<br />
vil tydeligvis gerne have ildsjæle.<br />
Kommunernes mål må derfor snarere være<br />
at skabe forudsætningerne for, at ildsjæle<br />
kan virke og vokse.<br />
Det gør kommunen måske bedst ved på<br />
en gang at være ved sin rolle som system,<br />
men også ved at turde slippe en alt for<br />
bureaukratiserende adfærd gennem regler,<br />
forbehold etc. Kommunen skal også være sig<br />
sin italesættelse af borgerinddragelse bevidst.<br />
Kommunen skal passe på med at tale om<br />
deltagelse og indflydelse, når der reelt er<br />
tale om at høre borgernes synspunkter på<br />
udmeldte oplæg – uden at borgeren nødvendigvis<br />
faktisk får indflydelse.<br />
Jens Nielsen 10 peger på dilemmaet og udfordringen<br />
i dette citat om behovet for revitalisering<br />
af for-eningerne:<br />
”Partnerskaber og revitalisering må ikke<br />
blive en systemverdensinvasion i selve<br />
foreningernes ånd. Det uundgåelige resultat<br />
vil blive medlemstilbagegang og død.<br />
Men revitaliseringen behøver heller ikke på<br />
nogen måde anfægte disse kerneværdier, hvis<br />
den finder sted i respekt mellem foreningen<br />
og den kommunale forvaltning. Og hvis<br />
den finder sted i en legende og innovativ<br />
livsverdens-ånd”.<br />
’Deltagerkulturens’ spørgsmål<br />
Som nævnt er det ikke mit sigte at komme<br />
med håndfaste svar på, hvad der er deltagerkulturens<br />
dilemmaer – og kommunens,<br />
når den vil deltagerkultur. Derimod har jeg<br />
gerne med afsæt i casene og opgavens teoretiske<br />
grundlag villet nuancere spørgsmål til<br />
undersøgelsesområdet ’deltagerkultur’. Her<br />
er mit bud:<br />
• Hvorfor er der så meget fokus på deltagelse<br />
– borger- og brugerinddragelse/<br />
frivillighed i kommunerne lige nu?<br />
• Hvordan skaber vi som kommunale<br />
kulturaktører deltagelse og medejerskab<br />
hos vores borgere og brugere – og kan<br />
vi?<br />
• Hvornår er der tale om reel deltagelse?<br />
• Hvorfor er deltagelse/borgerinddragelse<br />
svær? Hvilke barrierer skal vi være<br />
opmærksomme på, hvis vi vil deltagelse<br />
forstået som aktiv medskaben og aktivt<br />
medborgerskab?<br />
• Hvordan får man skabt optimale rammer<br />
for deltagelse – og hvilken form for<br />
deltagelse?<br />
• Hvordan uddelegerer vi magt – hvordan<br />
arbejder vi med afsæt i borgerens vilkår,<br />
uden at lægge ansvaret på os (som voksne,<br />
som myndighed)?<br />
• Hvilke kompetencer kræver deltagelsesprojekter<br />
af os som kulturforvaltere? Hvad<br />
kræves af forvaltningen?<br />
• Medfører arbejdet med deltagerkultur i<br />
en forvaltning ændringer i forvaltningen<br />
– dens processer, værdier og organisation?<br />
Hvilke konsekvenser har disse ændringer?<br />
10 Kulturchef i Greve Kommune. Citat fra artiklen ”Frivillighedens velfærds- og kultursamfund” (marts 2011),<br />
www.kulturforvalterne.dk, s.3.<br />
59
60<br />
V. Litteratur<br />
Kilder til opgaven<br />
Born, Asmund:.Referat fra møde om Deleuze, 26.8.2010, mail 30.8.2010<br />
Dahlbeck, Per, Müller, Bosse och Persson, Magnus, Malmö Höjskole: <strong>Deltagarkultur</strong> –<br />
som begrepp, problematik och praktik, –<br />
i: <strong>Metapol</strong>ens Genius Loci – steder, deltagere og laboratorier, <strong>Kreativ</strong> Me-tapol, red. Inger Halleløv,<br />
Keld Buciek, Bosse Müller og Søren Hornskov, Herlev 2011.<br />
Janning, Finn: Gilles Deleuzes – en moderne fritænker, (4.12.2009), www.forsker.net.<br />
Nielsen, Jens: Frivillighedens velfærds- og<br />
kultursamfund, (30.3.2011),<br />
www.kulturforvalterne.dk<br />
Foto: Leif Johansson<br />
Nilsson, Mats-Ola Den lättsamma leken – lek och spel från Burckhardt till Deleuze, (9.2.2011),<br />
Me-tapol/Deltagerkulturoplæg – upubliceret.
Nilsson, Mats-Ola: Gilles Deleuze och begärets dunkla mål, (10.6.2009), <strong>Metapol</strong>oplæg – upubliceret.<br />
Skovbjerg Jensen, Christian og Bruun Yde, Marie (red.): Tumult – en kunstfestival i Nakskov,<br />
Nykøbing F, Vordingborg & Stege, , udgiver: Guldborgsund Kommune,<br />
oktober 2010 (176 s.)<br />
Læs om projektet på<br />
www.tumult.dk/da/artist/wooloo/<br />
Flg. kilder er offentliggjort på www.furesoe.dk<br />
- herunder også på PolWeb, hvor kommunens dagsordener med bilag kan ses:<br />
Overordnet kulturpolitisk ramme, 2008-2010 (2011), Furesø Kommune.<br />
Ungekulturpolitik for 13-17 årige i Furesø<br />
Kommune.<br />
Resumé fra ungekulturkonferencer i 2008 og 2009<br />
Resumé fra diverse opfølgende dialogmøder med unge (elevrådsrepræsentanter og unge fra<br />
foreninger, klubber mv.).<br />
Udtalelser fra medarbejdere med direkte kontakt til unge.<br />
Pensum for studiekredsen<br />
(*) angiver, at denne litteratur er direkte anvendt i opgaven.<br />
Fælles:<br />
Deleuze, Gilles m.fl.: Nomadologin, (1998), Skriftserien Kairos nr. 4, Raster Förlag (193 s.) (*)<br />
Granström, Helen: Det barnsliga manifestet, (2010), Halmstad: Ink bokförlag (88 s.)<br />
Haggren, Kristoffer m.fl.: <strong>Deltagarkultur</strong>, (2008), Göteborg: Bokförlaget korpen (136 s.) (*)<br />
Huizinga, Johan: Den lekande Människan – homo ludens, (1938, 2004), Stockholm: Natur och Kultur.<br />
(85 s.) (*)<br />
Supplerende (*):<br />
Deleuze, Gilles: Kontrol og tilblivelse, Postscriptum, (1990) (20 s.) – i: Kulturinstitutionernes historie<br />
1, red. Erik Granly Jensen (2007), Moderne kultur og kulturformidling, Københavns Universitet<br />
Amager.<br />
Duelund, Peter: The Rationalities of Cultural Policy: Approach to a Critical Model of Analysing<br />
Cul-tural Policy, (2007) (19 s.) - i: Kulturinstitutionernes historie 1, red. Erik Granly Jensen (2007),<br />
Moderne kultur og kulturformidling, KUA.<br />
Habermas, Jürgen: Borgerlig offentlighed, (1962, 1990) (367 s.), Kbh.: Informations Forlag (2009).<br />
Krause-Jensen, Esbern: Nomadefilosofi, (1983), Århus: Sjakalens ørkenserie (107 s.)<br />
Nielsen, Henrik Kaare: Konsument eller samfundsborger? Kritiske essays (2007) (242 s.), Århus:<br />
Forlaget Klim.<br />
Nørager, Troels: System og livsverden - Habermas’ konstruktion af det moderne, (1998) (298 s.),<br />
Frederiksberg: Forlaget Anis.<br />
61
62<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> och folkfinansiering<br />
- vem bestämmer egentligen?<br />
Av: Lena Sundgren-Brorsson, Camilla Sjöstrand<br />
Malmö Högskola<br />
Vt 2011<br />
Att få fler delaktiga och medbestämmande i<br />
hur kulturstödsmedel ska fördelas är visio-<br />
närt och svårt. Crowd funding är idag inte<br />
bara ett begrepp och metod – utan har även<br />
utmynnat i flera webbtjänster i Sverige.<br />
Man kan översätta begreppet till ”folkfinansiering”<br />
eller ”användarfinansiering”<br />
(Finansiera mera, Media Evolution 2010).<br />
Inom kursen <strong>Deltagarkultur</strong> har vi som<br />
anställda i en regional kulturförvaltning<br />
med kulturnämnd, valt att fokusera på nya,<br />
alternativa stödstrukturer, såsom sajten<br />
Crowdculture.se. De traditionella bidrags-<br />
möjligheter som en offentlig kulturförvalt-<br />
ning erbjuder, regleras av kriterier som följer<br />
politiska intentioner som kulturnämnden<br />
har betonat i visionsprogram och styr-<br />
dokument.<br />
Vad innebär deltagarkultur och crowd<br />
funding när det blir ett alternativt bidrags-<br />
system, parallellt till det offentliga kultur-<br />
stödet? Finns det kriterier bakom systemet<br />
eller är det helt självreglerande? Är det<br />
verkligt medborgarstyre? För att få en bild<br />
av detta, har vi valt att intervjua Molly<br />
Ränge som är en av grundarna till satjen<br />
Crowdculture.se och samtala med Torvald<br />
Olsson-Sundelin, handläggare på Stockholms<br />
stads kulturförvaltning, som är både uppdragsgivare<br />
och bidragsgivare till sajten.<br />
Intervjun med Molly Ränge innehåller<br />
utöver aspekter av crowd funding och<br />
crowdculture.se ett större resonemang kring<br />
begreppet deltagarkultur och olika belysande<br />
cases. I vår avslutande, resonerande del,<br />
sätter vi vårt arbete i kurskontexten och<br />
försöker svara på hur sajten Crowdculture.<br />
se relaterar till delaktighet och medbestämmande.<br />
Offentligt bidragssystem<br />
Som professionell kulturaktör kan man söka<br />
bidragsmedel för projekt eller verksamhet<br />
om man uppfyller uppställda kriterier (se<br />
Kultur Skånes kriterier för utvecklingsmedel;www.skane.se/kultur/utvecklingsbidrag).<br />
Barn och Unga, tillgänglighet,<br />
jämställdhet och kulturell mångfald är<br />
prioriterade områden. Man ser också gärna<br />
ansökningar som innebär nyskapande och<br />
experimenterande verksamhet, sam-<br />
verkan och uppbyggnad av strukturer och<br />
sammanhang. Ett annat viktigt kriterium<br />
är att det finns en medfinansiering. Det är i<br />
ytterst få fall som den regionala kultur-<br />
nämnden står ensamma som bidragsgivare.<br />
Bidragen ska vara ett stöd för att möjliggöra
en mer långsiktig lösning. Det viktigaste är<br />
dock att projektet/verksamheten håller en<br />
hög professionell kvalitet. Denna bedöms av<br />
tjänstemän med utvecklingsansvar, professionella<br />
inom de olika konstområdena samt<br />
andra referenspersoner. Det vill säga, det är<br />
tämligen få personer som tar ställning till<br />
vilka ansökningar som får bidrag.<br />
Presentation av Crowdculture.se<br />
Enligt Molly Ränge, grundaren till<br />
Crowdculture.se, är grundidén med sajten<br />
att undersöka om det kan ske en mer<br />
demokratisk fördelning av offentliga kulturstödsmedel<br />
genom att låta medborgare och<br />
inte utvalda experter välja vilka som får<br />
bidrag. Crowdculture.se skapades utifrån<br />
ambitionen att fler ska kunna vara med och<br />
bestämma om hur kulturstöd ska fördelas.<br />
Sajten och systemet Crowdculture.se igångsattes<br />
som ett icke vinstdrivande projekt<br />
2010 av Fabel Kommunikation, en kommunikationsbyrå<br />
med verksamhetsledaren Max<br />
Valentin och projektledaren Molly Ränge.<br />
Projektet landsattes i samverkan med SICS<br />
(Swedish Institute of Computer Science) och<br />
under hösten 2010 genomfördes ett betatest<br />
av systemet tillsammans med Fonden för<br />
Innovativ Kultur inom ramen för Stockholm<br />
stads kulturfinansieringssystem.<br />
Enligt Torvald Olsson-Sundelin, handläggare<br />
på Stockholm stads kulturförvaltning har<br />
man via Fonden för Innovativ Kultur bifallet<br />
Fabel 50 000 kr för att utveckla<br />
Crowcultureidén. Dessutom avsatte man 60<br />
000 kronor som offentlig medfinansiering<br />
under betatestens tre månader.<br />
Under hösten fullfinansierade 168 betalande<br />
medlemmar samt Stockholms stads<br />
hävstång (se Medlemsavgift som styrmedel)<br />
sex olika projekt (bilaga 1). Efter Fabels<br />
utvärdering av betatestet (Crowdculture<br />
Beta 2011) under vintern 2010 öppnades<br />
sidan igen för en andra utlysning, från den<br />
1 april till den 31 augusti 2011. Även denna<br />
period genomförs med hjälp av bidrag<br />
via Fonden för Innovativ Kultur genom<br />
att man avsatt ytterligare 150 000 kronor<br />
(s k hävstången). Denna omgång är även<br />
Stiftelsen Framtidens kultur med som<br />
finansiär.<br />
Crowdculture.se riktar sig till allmänheten<br />
och projekten genomförs i Stockholms<br />
län.<br />
Parallellt med Crowdculture har Fonden<br />
för Innovativ Kultur också valt att stödja<br />
Funded-by-me, en motsvarande sajt<br />
(http://www.fundedbyme.se/) med<br />
75 000 kronor.<br />
Fonden för Innovativ Kultur<br />
Fonden igångsattes på uppdrag av Stockholm<br />
stad 2008 och samarbetar idag med<br />
Stiftelsen framtidens kultur. Fondens syfte<br />
är att stödja kulturell och konstnärlig<br />
förnyelse samt att utveckla samarbeten<br />
mellan kultur, näringsliv och forskning.<br />
Verksamheten baseras på partnerskapsprogram<br />
och medverkan från företag, organisationer<br />
och privatpersoner som kan<br />
bidra med medel till stiftelsen. Via utlysning<br />
två gånger per år fördelar fonden<br />
3 miljoner.<br />
När vi frågade Torvald Olsson-Sundelin<br />
om hur projekten på Crowdculture.se<br />
kvalitetbedöms, hänvisade han till fondens<br />
riktlinjer (bilaga 2). Vid frågan om hur<br />
medborgarinflytandet avgör projektens<br />
kvalitet svarar han:<br />
Vad det gäller svar på din fråga om det<br />
är möjligt att medborgarna kan vara de<br />
som sätter kvalitetskriterier för de projekt<br />
där de avsatta medlen från staden utgör<br />
merparten av de medel som kommer att<br />
fördelas samt låta projektägaren ensamt<br />
avgöra om projektet uppfyller uppsatta<br />
riktlinjer blir svaret nej. Vi har säkerställt<br />
att de projekt som publiceras följer de<br />
uppsatta riktlinjerna och villkoren för<br />
63
IK. Samt genom att teckna avtal med<br />
respektive projektägare som nått sitt mål<br />
och därmed får del av offentliga medel att<br />
riktlinjerna och villkoren följs samt att vi<br />
vill ha återredovisning av projektet. Vår<br />
tanke är inte att vara den som bedömer<br />
projektets kvalité eller angelägenhet utan<br />
att säkerställa att det ryms inom de uppsatta<br />
kriterierna. Det är trots ”vårt nåls-<br />
öga”, medborgarna som bestämmer vilka<br />
projekt de tycker har kvalité, är angelägna<br />
och vill se realiserade i Stockholm. Vi<br />
bedömer det är det ett ”pris” som måste<br />
betalas utifrån att det är offentligt avsatta<br />
medel som ska fördelas.<br />
Vi bedömer dessutom det som kontraproduktivt<br />
och negativt för oss om vi<br />
skulle vara de som tar bort upplagda<br />
projekt genom att hänvisa till riktlinjer<br />
och villkor efter det att de lagts upp och<br />
därmed fått offentlighet. Projekt som av<br />
medborgarna bedömts som högintressanta<br />
men kanske uppenbart strider mot de<br />
uppsatta riktlinjerna för IK.<br />
Medlemsavgiften som<br />
styrmedel<br />
Alla betalar egentligen redan till kulturen,<br />
genom sin skatt. Dessa medel är dock<br />
relativt opåverkbara av den enskilde skattebetalaren,<br />
förutom vart fjärde år, vid<br />
val. Men genom att betala medlemsavgift<br />
till Crowdculture.se frigör medlemmen<br />
en del av de skattemedel/kulturstöd som<br />
vanligtvis styrs av Stockholms stads<br />
kulturförvaltning, alltså de medel som<br />
förvaltningen ställt till satjens förfogande.<br />
Medlemmen kan på så sätt rikta egna och<br />
offentliga medel till det som denna tycker<br />
är lämpligt. Detta kallas för hävstångseffekt.<br />
Torvald Olsson-Sundelin förklarar<br />
aspekten med hävsstångseffekten så här:<br />
Offentligt avsatta medel ges till projekt<br />
som allmänheten anser vara av så hög<br />
angelägenhetsgrad att de realiseras så<br />
att de bidrar med pengar för att de ska<br />
64<br />
förverkligas. Under första betatestet var<br />
allmänhetens monetära insats relativt<br />
begränsad, under den nuvarande perioden<br />
är kravet på omfattning av avsatta medel<br />
från allmänheten större från oss.<br />
Den enskildes medlems pengar blir på så<br />
sätt mer värda, och medlemmen bestämmer<br />
därigenom i realiteten över mer medel<br />
än vad denne satte in från början.<br />
Det är gratis att vara medlem i<br />
Crowdculture.se men om man vill stödja<br />
något projekt, kostar detta 50 kronor per<br />
månad. Alla medel som kommer in till<br />
Crowdculture.se går in i ett gemensamt<br />
konto, dit bidrag från enskilda, sponsorer<br />
och offentliga livet samlas. Under utlysningsperioden<br />
betalar medlemmen 150<br />
kronor för tre månaders medlemskap.<br />
Detta är en maxsumma, det går<br />
alltså inte att betala in mer.<br />
Under första utlysningen fullfinansierades<br />
sex projekt (se bilaga 2). Med fullfinansiering<br />
menas att den summa de efterfrågat<br />
via sajten, nås. Projektets budget kan<br />
således vara större än finansieringsdelen<br />
från Crowdculture.se. De projekt som inte<br />
når fullfinansiering, blir i regel av med<br />
sina medel, som tillfaller Crowdculture.<br />
se:s konto igen. Dessa återförda medel blir<br />
möjliga att använda vid nästa utlysningsomgång.<br />
Utöver möjligheten att stödja projekt kan<br />
man via sajtens diskussionsfunktion dela<br />
med sig av idéer och påverka olika projekt.<br />
Som betalande medlem kan man<br />
också lansera egna projekt.<br />
Den betalande medlemmen<br />
och systemet<br />
Det kan upplevas som en chansning att<br />
lämna makten över medlen till medborgare<br />
utifrån att man inte vet vad som kommer<br />
att komma fram. Man vet inte vilka som<br />
kommer att engagera sig och satsa egna
medel - och inte vad dessa personer har för<br />
preferenser och syn på kvalitet. Vilka var det<br />
som registrerade sig som betalande medlemmar<br />
under betatestet – och vad tyckte de<br />
om systemet? I samband med betatestens<br />
avslutning gjorde Fabel Kommunikation<br />
AB en enkätundersökning (Crowdculture<br />
Beta 2011) som vände sig till registrerade<br />
medlemmar i Crowdculture.se.<br />
Enkäten besvarades av 59 individer, 458 var<br />
medlemmar under betaperioden och 168<br />
var betalande medlemmar. Genomsnittsåldern<br />
var 42 år (åldersspannet var 24-65 år),<br />
det var en tydlig tyngdvikt högutbildade<br />
personer (56 %), största gruppen arbetade<br />
som frilansare (ca 40 %) och nästan två<br />
tredjedelar (58 %) hade sina nätverk inom<br />
konst/kultur och media/kommunikation.<br />
Fabel Kommunikation ställde också frågor<br />
kring hur fördelningen av medel och<br />
systemets design har uppfattats, men byrån<br />
valde att inte redovisa svaren mer än att<br />
”medlemmarna har tydlig kvalitetskriterier<br />
i sina bedömningar kring vilka projekt som<br />
skall erhålla deras pengar samt få det av del<br />
offentliga medlen”. Men 13 % uppgav att<br />
de betalade sitt medlemskap för att stödja<br />
en specifik bekant medan 39 % hade en mer<br />
generell ingång, som handlade om att stödja<br />
bra projekt eller stödja generellt.<br />
Vid frågor om vilka kriterier som bör<br />
avgöra ett investeringsbeslut i ett kulturprojekt<br />
som inkluderar offentliga medel, ansåg<br />
medlemmarna att samhällsnyttan ska vara<br />
avgörande. 62,5 % uppger att det var projektidén<br />
som var avgörande medan 14 %<br />
menar att det var personen bakom projektet<br />
som spelade roll. Fabel Kommunikation<br />
låter en medlem citeras i utvärderingen:<br />
Tycker att kriterier kan fungera i olika<br />
sammanhang, syftet med denna stödform<br />
känner jag är att man ska slippa gå igenom<br />
de tröga och svårpenetrerade bidragssystem<br />
och stöd som i dagsläget motverkar att<br />
pengafördelningen för konst och kultur inte<br />
är demokratiskt fördelade. Filter vad gäller<br />
konstnärlig kvalité, informellt eller formellt<br />
utbildad, professionell mm, begrepp som<br />
ofta exkluderar i mindre referensgrupper<br />
som inte jobbar aktivt för att motverka<br />
homogenitet. Därför är crowdculture<br />
intressant för mig.<br />
Lite förenklat, visar enkäten att systemet<br />
verkar ha engagerat och använts av en<br />
ganska homogen grupp: medelålders, hög-<br />
utbildade, frilansande inom kreativa näringar<br />
med samhällsengagemang, som ser behov av<br />
nya, alternativa finansieringssystem.<br />
Introduktion Molly Ränge<br />
Molly Ränge har en bakgrund som kulturentreprenör<br />
och producent inom skilda<br />
verksamheter som musik, klubbar, nätmagasin<br />
och evenemang. Hon har också<br />
drivit en mängd olika projekt med fokus<br />
på storytelling, speldesign och transmedia.<br />
Molly Ränge har undervisat vid institutionen<br />
K3 (konst-kultur-kommunikation)<br />
på Malmö Högskola. Hon arbetar idag på<br />
Fabel kommunikation som koncentrerar<br />
sin verksamhet kring ”upplevelsebaserat<br />
lärande och meningsskapande deltagande”<br />
enligt presentationen av verksamheten på<br />
www.fabel.se Fabel kommunikation är<br />
initiativtagare till och designers av systemet<br />
www.crowdculture.se.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> – vad är det?<br />
- Intervju med Molly Ränge (MR), Fabel<br />
kommunikation, Stockholm 2011-05-16.<br />
Intervjun inleds med att vi tittar på begreppet<br />
deltagarkultur. Jag frågar Molly Ränge<br />
(MR) hur hon definierar begreppet. Hon<br />
menar att deltagarkultur är ett buzzord,<br />
det vill säga ett ord som används medialt<br />
frekvent och som används i alla dess samman-<br />
hang som involverar någon form av delaktighet.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> är inte något nytt.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong>ella moment har länge funnits<br />
i olika rörelser som till exempel ”att lira 65
66<br />
fotboll på gården”. Några inleder, andra<br />
faller in i spelet. Är att lira fotboll verkligen<br />
deltagarkultur? Det är svårt att dra en gräns<br />
mellan deltagarkultur och enbart deltgande,<br />
menar MR.<br />
De soldater som tvingas ut i krig på grund<br />
av att de ingår i en armé, deltar visserligen<br />
i kriget, men man kan knappast tala om<br />
deltagarkultur. MR menar att det finns<br />
en del avgörande faktorer som definierar<br />
deltagarkultur.<br />
Frivillighet är en faktor för deltagarkultur.<br />
Individer deltar av egen fri vilja. Det finns<br />
ingen annan uppdragsgivare än den egna<br />
lusten och viljan. Det finns en självständig<br />
lust i att delta, en motivation till att vilja<br />
delta. Den sociala kontexten är avgörande.<br />
Varje människa som deltar måste ha en<br />
förståelse för sammanhanget, i vilken situation<br />
befinner hon sig i, vem är de andra som<br />
deltar och vad är syftet? Den som deltar<br />
måste ha förståelse för sitt eget utrymme,<br />
sin roll och hur långt det egna engagemanget<br />
tillåts ta plats. En annan faktor är den<br />
kritiska massan, kan två personer ha en<br />
deltagarkultur?<br />
I begreppet kultur som kommer från<br />
latinets cultura, att odla, ingår förståelsen<br />
av ett mönster, ett levnadsmönster eller<br />
en konstnärlig form som kan upprepas.<br />
Kulturella uttryck berättar om erfarenheter,<br />
beteenden, normer och ifrågasättande av<br />
dessa, den egna hållningen och hur individen<br />
eller gruppen av individer vill förnya<br />
perspektiven på det befintliga mönstret. Det<br />
gäller både inom det humanistiska (konstarterna)<br />
som inom det samhällsvetenskapliga<br />
(antropologiska) kulturbegreppet. Inom<br />
det sistnämnda kulturbegreppet ingår även<br />
en förståelse för att man definierar kulturer<br />
efter grupper, inte individer. Man tittar på<br />
det kvantitativa hos olika kulturer. För att<br />
kunna kalla något för deltagarkultur, måste<br />
man tänka att aktiviteten ska upprepas för<br />
att man över huvudtaget ska kunna tala om<br />
kultur. Det måste finnas ett repetitivt mönster,<br />
som till exempel i aktiviteten flashmob.<br />
En flashmob går ut på att en grupp människor<br />
samlas på en offentlig plats, utför<br />
något överenskommet och därefter skingras<br />
folksamlingen (the mob). Oftast används<br />
sociala medier för spridning av aktiviteten<br />
och att skapa engagemang för den. Det är<br />
ovanligt att en flashmob upprepar sig, däremot<br />
upprepas formen kring andra aktiviteter.<br />
Samma mönster används för ny aktivitet<br />
och kommunikation. Återigen är det av<br />
betydelse att se gränsen mellan deltagande<br />
och kultur. Enligt de faktorer som nämns<br />
ovan är flashmobs deltagarkultur medan<br />
soldatens engagemang i krigsaktiviteterna<br />
är ett deltagande.<br />
Exemplet Lunch Beat<br />
MR startade för ungefär ett år sedan<br />
klubben Lunch Beat. Hon berättar att det<br />
började nästan som en illustrerad ordvits:<br />
– Nu går vi och tar en lunchbit (-beat)! De<br />
flesta har någon gång upplevt den trötthet<br />
som infinner sig efter att ha ätit lunch och<br />
för att motverka detta tillstånd, drog MR<br />
igång Lunch Beat, som innebär att man<br />
”ersätter sin lunchtimme med att gå på fest,<br />
hård fest”. Hon frågade en kompis om han<br />
kunde mixa sextio minuters musik, hon<br />
köpte femton wraps och första gången kom<br />
det 14 personer till garaget under Hötorget<br />
i Stockholm. De 14 personerna hade disco<br />
under 60 minuter bland de parkerade bilarna<br />
och därefter skingrades gruppen. En<br />
gång i månaden äger Lunch Beat rum. Nu i<br />
maj/juni 2011 ska Lunch Beat ske för tolfte<br />
gången på Kulturhusets tak vid Sergels torg<br />
i Stockholm och ungefär trehundra personer<br />
är vid intervjutillfället anmälda.<br />
Media fick nys om Lunch Beat. Dagens<br />
Industri slog upp en helsida om ”Stockholms<br />
nya lunchrörelse”, andra tidningar<br />
och medier följde efter och berättade om<br />
”den nya lunchrörelsen” och i folkmun<br />
pratar man om ”den nya lunchkulturen”.<br />
MR resonerar, att om Lunch Beat ägt rum
en enda gång, så hade Hötorgets garage<br />
varit ”ett rum för deltagande” som hade<br />
innehållit en del av de faktorer som gäller<br />
för deltagarkultur: Det är frivilligt, det finns<br />
ett tydligt avtal, under en timme ska man<br />
dansa, ingen får lov att stå och titta på och<br />
man ska äta lunch, men det hade inte varit<br />
en deltagarkultur. Däremot har det blivit en<br />
deltagarkultur, genom att det finns en återupprepning<br />
av mönstret samt att igenkänningsfaktor<br />
som media hjälpt till med att<br />
befästa.<br />
Det finns också en blogg, www.lunchbeat.<br />
org/ som bidrar till att stärka igenkänningen<br />
av aktiviteten. På bloggen kan man läsa<br />
följande beskrivning:<br />
By promoting 1 hour of day time dancing<br />
we make it possible to fully embody the<br />
buzzwords of playfulness, particiption &<br />
community. A physical knowledge that will<br />
make you create magic during the rest of<br />
your day too, and so will make Lunch Beat<br />
your week’s most important business lunch.<br />
Är deltagarkultur alltid<br />
inkluderande?<br />
MR menar att per definition är deltagarkultur<br />
alltid inkluderande i den betydelsen att<br />
den lämnar utrymme för andras påverkan.<br />
Det får sägas vara inkluderande, men om<br />
det alltid är positivt, det är en annan frågeställning.<br />
För att ta en aktuell politisk situation,<br />
är om en diktator störtas.<br />
Det sker genom att en väldigt stark deltagar-<br />
kultur etableras, som i sig kan föra med sig<br />
inte alls inkluderande bieffekter. <strong>Deltagarkultur</strong><br />
kan väcka extremt stark grupp-<br />
trycksdynamik. Du tar ditt utrymme,<br />
inkluderar dig själv eller bli tvingad att<br />
inkluderas genom något yttre hot.<br />
MR menar att det är rätt att ha en kritisk<br />
hållning gentemot deltagarkulturbegreppet,<br />
så att man inte automatiskt sätter likhets-<br />
tecken mellan deltagarkultur och positiva<br />
värden.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> innebär också en stor<br />
ansvarsdel för initiativtagarna. Ett vanligt<br />
förekommande exempel inom kommunala<br />
instanser är att man inleder med att skapa<br />
en involvering hos kommunens invånare<br />
genom att till exempel fråga om hur de vill<br />
att det nya torget ska se ut. De som deltar<br />
upplever det som något positivt att deras<br />
röster blir hörda. Invånarna känner stolthet<br />
för sin boendeplats, de lär känna nya<br />
människor genom att delta i sammanhanget,<br />
de delar sitt engagemang med andra och fler<br />
andra positiva effekter kan uppnås.<br />
Det snackas mycket om värdet av invol-<br />
vering, men det uppstår bara ett värde om<br />
man lyckas följa upp det rätt. Det kan<br />
generera massa värden, men om man<br />
inte följer upp och tar hand om folks enga-<br />
gemang, är man ute på jävligt hal is.<br />
Vem deltar?<br />
MR upplever att alltfler parter efterfrågar<br />
vårt engagemang och deltagande, inte minst<br />
inom varumärkesindustrin och reklamvärlden.<br />
När man blir tilltalad och vill veta<br />
vad det är för kampanj, vilket varumärke<br />
som man ska förhålla sig till, krävs det att:<br />
Jag twittrar någonting så att min bild<br />
skapar en pixel i det stora sammanhanget<br />
och när tillräckligt många har engagerat sig<br />
och deltagit i det här projektet, då får jag<br />
veta!<br />
MR skådar en potentiell överhettning,<br />
eftersom alltfler mindre värdeskapande<br />
sammanhang efterfrågar vårt engagemang<br />
och vår delaktighet, men kan också tänka<br />
sig att ett större kritiskt perspektiv blir vanligt<br />
och gör en jämförelse med reklam, där<br />
alltfler betraktar reklamen kritiskt utifrån<br />
om produkten generar ett egentligt värde<br />
för konsumenten.<br />
Det handlar om ord, att det är genom begrepp<br />
vi formulerar och förstår världen och<br />
just nu är det deltagande, interaktion och<br />
67
68<br />
deltagarkultur är saker som bubblar upp i<br />
det mer allmänna medvetandet kanske.<br />
MR menar att skillnaden mellan att vara<br />
åskådare, att vara interagerande och att<br />
vara faktiskt deltagande, den segmenteringen<br />
är alltfler uppmärksammade på. Man kan<br />
betrakta det som om vi just nu befinner<br />
oss i en testfas, där skilda aktörer testar<br />
att involvera massan i sin kärnfråga. Vissa<br />
aktörer har upptäckt att det är väldigt framgångsrikt<br />
som till exempel Sveriges Television<br />
och tv-avgiften, som enligt MR skulle<br />
kunna kallas Sveriges mest lyckade crowd<br />
fundingprojekt genom tiderna. Ett exempel<br />
på hur aktören kan arbeta i relation med<br />
massan, i det här fallet tv-tittarna.<br />
Det ingår i din moraliska uppfostran, att<br />
betala tv-licensen, annars har dina föräldrar<br />
gjort något basic wrong.<br />
Inom reklamnäringen lägger man sina stra-<br />
tegier utifrån hur konsumenterna kan invol-<br />
veras för att skapa relation till själva varumärket<br />
(brandingen) stället för till varan<br />
(produkten eller tjänsten).<br />
Människans basala behov av identitet och<br />
bekräftelse, kan vara drivkrafterna till att<br />
vilja delta. Man söker vänskap, tillhörighet,<br />
utrymme för sin egen kreativitet genom att<br />
ingå i olika aktiviteter inom deltagarkulturen.<br />
MR tror att fler och fler kommer att<br />
välja bort att delta på grund av syftet med<br />
engagemanget inte ger något långsiktigt<br />
tillbaka, men att behovet av ingå i en subkultur<br />
med stärkande gemenskap är stort<br />
hos individer. Många vill ingå i ett nischat<br />
sammanhang och gemenskap utanför<br />
webben. Man tar med sig sina cybervanor<br />
och möts på riktigt genom att delta i olika<br />
sammanhang. Individer vill skapa attraktiva<br />
subidentiteter, bli synliga och synliggöra.<br />
MR menar att identifikationsskapande är<br />
den största drivkraften för människor att<br />
ingå i deltagarkulturella sammanhang. Före-<br />
ningslivet påtalar svårigheterna med att<br />
engagera unga människor. Att unga har en<br />
ovillighet till att delta i föreningslivet, men<br />
MR menar att föreningslivet kan fråga sig:<br />
• Hur kan vi skapa attraktiva identiteter<br />
för unga?<br />
• Hur kan vi skapa föreningsformer som<br />
är transformativa och mobila, men<br />
ändå betraktas som tryggt solida?<br />
MR avser då att de offentliga stödsystemen<br />
kräver någon form av soliditet, men soliditeten<br />
måste omdefinieras. Soliditeten har<br />
hittills varit förknippad med hållbar kontinuitet,<br />
men kontinuiteten innebär mer än<br />
enbart varande över tid.<br />
Hur man lyckas skapa ett kontinuerligt<br />
engagemang över tid, är en gåta som många<br />
sitter och klurar på, att bevara och fördjupa<br />
relation och engagemang hos kunden,<br />
publiken, aktören, deltagaren, producenten,<br />
eleven, konsumenten, medborgaren etcetera.<br />
Hur ser våra framtida relationsbyggen ut?<br />
Vad är vi beredda på att investera i tid för<br />
att skapa långsiktiga relationer? Vad är<br />
människors engagemang egentligen värt?<br />
Hur mäter vi effekterna av engagemanget?<br />
Varför ska vi engagera? Detta är frågeställningar<br />
som både offentliga aktörer och<br />
näringslivet frågar sig och prövar sig fram<br />
till svaren genom att introducera deltagarkulturella<br />
moment i sin verksamhet.<br />
Betingelserna och mäklartjänst<br />
Crowdculture.se uppstod efter att MR och<br />
hennes kollega diskuterat hur ett kulturstöd<br />
i Sverige skulle kunna se ut om man utgick<br />
från de betingelser som finns inom deltagarkulturen,<br />
crowd sourcing och kraften och<br />
framgången i offentliga mikrolån? Själva<br />
nättjänsten har en ren mäklarfunktion<br />
precis som www.fundedbyme.se eller<br />
www.Kickstarter.com<br />
På Kickstarters.com kan man läsa följande<br />
beskrivning:
Kickstarter is the largest funding platform<br />
for creative projects in the world. Every<br />
month, tens of thousands of amazing people<br />
pledge millions of dollars to projects from<br />
the worlds of music, film, art, technology,<br />
design, food, publishing and other creative<br />
fields.<br />
A new form of commerce and patronage.<br />
This is not about investment or lending.<br />
Project creators keep 100% ownership and<br />
control over their work. Instead, they offer<br />
products and experiences that are unique to<br />
each project.<br />
[---] Each and every project is the independent<br />
creation of someone like you. Projects<br />
are big and small, serious and whimsical,<br />
traditional and experimental. They’re<br />
inspiring, entertaining and unbelievably<br />
diverse. We hope you agree... Welcome to<br />
Kickstarter!<br />
På samma sätt fungerar crowdculture.se;<br />
Ett gäng anhängare som hookar på en idé<br />
och investerar i något som inte är klart.<br />
En ny form av konsumtionsbeteende har<br />
vuxit fram. Anhängarna eller deltagarna<br />
om man så vill, investerar i projekt som de<br />
själva tycker om och vill engagera sig i. MR<br />
berättar att en del har det som hobby, att<br />
surfa runt på till exempel Kickstarter och<br />
investera i indieprojects, fria kulturprojekt.<br />
Det ingår en form av spänning i aktiviteten,<br />
eftersom man inte vet om det blir något som<br />
realiseras eller inte. Den personliga investeringen<br />
blir ett lotteri, ett spel. Drivkraften<br />
för investerarna är bland annat att man<br />
skapar goodwill åt sig själv:<br />
Jag är med och gör det möjligt, men också<br />
att man faktiskt påverkar utbudet efter<br />
sina egna preferenser. En ny typ av personligt<br />
engagerande konsumtion som lämnar<br />
utrymme till konsumenten att känna sig mer<br />
delaktig i framställningen eller utbudet.<br />
Crowdculture.se kan kallas för en kultur-<br />
politisk twist i systemet för kulturstödspengar<br />
gällande Stockholm stad. En metod som<br />
till exempel skulle kunna användas för att<br />
bestämma scenkonst- och musikutbudet i<br />
en kommun eller som till exempel en aktör<br />
som Riksteatern skulle kunna använda för<br />
att göra urvalet om vilken produktion de<br />
ska sätta upp.<br />
Själva metoden kan användas inom vilket<br />
område som helst och är inte nödvändigtvis<br />
kopplat till kultursektorn. Istället för att ett<br />
antal få experter ska ta besluten om vem<br />
som ska stödjas, ska det förenade engagemanget<br />
hos medborgarna besluta. Systemet<br />
med crowdculture.se har en hävstängseffekt.<br />
Stockholm stad går in med en begränsad<br />
pott med pengar, som möter upp de medel<br />
som varje deltagare satsar. Systemet kan<br />
kallas för en minutbaserad ekonomi, och<br />
var tredje timme görs en summering och<br />
nya summor påverkar hävstången. Det<br />
innebär att ju fler deltagare eller medlemmar<br />
som satsar på en idé, ju mindre hävstångs-<br />
effekt, men desto mer medel totalt till<br />
projektet. De enda kriterier som Stockholm<br />
stad ställde på de projekt som deltog, var<br />
att de skulle vara innovativa samt komma<br />
Stockholm stad till del. MR betonar att<br />
syftet med crowdculture.se var att komplettera<br />
de befintliga stödstrukturerna, inte att<br />
ersätta dem. Själva systemet innebär också<br />
att aktörerna är tvungna att ”bevisa sig,”<br />
det vill säga visualisera sitt värde. För att få<br />
finansiering till ett projekt krävs ett socialt<br />
kapital, eftersom projektet är baserat på hur<br />
många ”fans”, anhängare som projektet har<br />
och det i sin tur styrs av vilket sammanhang<br />
projektägaren verkar i.<br />
Två bilder, två olika<br />
infallsvinklar<br />
Utifrån kursens diskussioner, litteratur och<br />
intervju och samtal med Molly Ränge och<br />
Torvald Olsson-Sundelin har vi försökt<br />
att förstå bakgrund, visioner och praktik<br />
som sajten Crowdculture.se innebär. Vad<br />
vi framför allt ser är olika infallsvinklar till 69
systemet, som inte är samstämda.<br />
Vi tar del av tjänstemannens version och<br />
infallsvinkel, det är hans offentliga kontext<br />
som målar upp en bild, vilket är ett samman-<br />
hang som vi faktiskt själva också befinner<br />
oss i. Vi ser också bilden som förmedlas<br />
från en representant från kreativa näringar<br />
och den mer rörliga, anpassliga och<br />
prövande verklighet som krävs för man ska<br />
behålla sitt utrymme där.<br />
Inledningsvis beskrev vi kort de grundläggande<br />
aspekterna av ett offentligt bidragssystem,<br />
med kriterier, urval och kvalitetsgranskning.<br />
Torvald Olsson-Sundelin<br />
betonar att det är ”vårt nålsöga”, det vill<br />
säga Fonden för Innovativ Kulturs riktlinjer<br />
(bilaga 2) som bestämmer vilka projekt som<br />
presenteras på satjen Crowdculture.se. Först<br />
därefter får medlemmarna satsa egna medel<br />
(folkfinansiering) och kan påverka hävstången<br />
(systemets offentliga medel). De sex<br />
fullfinansierade projekten (bilaga 1) är alltså<br />
vaskade genom Fonden för Innovativ<br />
Kulturs riktlinjer. Molly Ränge menar att<br />
det enda kriterier som Stockholms stad<br />
ställer på projekten är att de ska vara<br />
innovativa och utspelas i Stockholm.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong> eller<br />
medborgarindragelse<br />
Efter att ha genomfört de båda intervjuerna<br />
kan vi konstatera att det finns en glidning<br />
mellan begreppen medborgarinvolvering<br />
och deltagarkultur. Upphovsmännen till<br />
sajten Crowdculture.se ville främst under-<br />
söka vad som sker om man fördelar kulturpolitiska<br />
stödmedel genom att upprätta en<br />
hybridekonomi mellan privata och kommunala<br />
medel. Kan man använda sig av<br />
deltagarkulturens betingelser i sin renaste<br />
form och på så vis sätta makten över kulturutbudet<br />
i medborgarnas händer? Genom att<br />
kulturaktören/skaparen använder sig av den<br />
tillit och engagemang som finns i de egna<br />
nätverken, bestämmer medborgarna i en<br />
gemensam process över innehållet i utbudet.<br />
70<br />
Det vill säga de medborgare som fungerar<br />
som anhängare till kulturaktören/skaparen<br />
eller själva innehållet.<br />
Vad händer då? Är det den aktör som har<br />
störst och starkast nätverk som vinner<br />
oavsett innehållet? Eller finns det risk för<br />
en monokultur; alla vill ha teater, ingen vill<br />
ha musik? En utopisk eller rentav dystopisk<br />
bild kan man tycka, men som stöd i ett hypo-<br />
tetiskt resonemang. Eller handlar det om<br />
att beslutsfattare ska ha modet att släppa<br />
makten till en ”okänd massa” och att våga<br />
ha tillit till resultaten?<br />
Att döma av vilka projekt som blivit finansierade<br />
via Crowdculture.se, tycks det som<br />
om Stockholm stad egentligen inte hängivit<br />
sig till deltagarkulturens renaste premisser.<br />
Staden verkar att balansera på en lina som<br />
skulle kunna kallas medborgarinvolvering.<br />
Det vill säga att medborgarna i Stockholm<br />
stad har fått visa vilka projekt de bedömer<br />
som viktiga och vill satsa på, men eftersom<br />
det finns tydliga riktlinjer för hur de offentliga<br />
medlen ska användas, vilka projekt som<br />
kan komma att bli aktuella utifrån givna<br />
kriterier, så finns det inbyggt ett nålsöga som<br />
exkluderar en stor mängd av projekt som<br />
inte kan realiseras på grund av att de faller<br />
utanför riktlinjernas ramar.<br />
I kulturpolitiken liksom inom övriga sam-<br />
hällsområden pratar man idag om betydelsen<br />
av skapa ett ökat deltagande, men ett<br />
ökat deltagande handlar i de flesta fall om<br />
medborgarinvolvering, inte deltagarkultur<br />
från ax till limpa. Man vill ha medborgarens<br />
goda vilja och erkännande, men man vill<br />
inte ha en maktförskjutning i sin helhet.<br />
Kanske är det så att de alternativa finansieringsmodellerna<br />
kommer att slå ut de<br />
offentliga stödstrukturerna i framtiden<br />
och att kvalitetsbegreppen kommer att bli<br />
mer mångfaldiga än vad de är idag. Eller<br />
så kommer medborgarna att tröttna på att<br />
engagera sig i den här typen av projekt eftersom<br />
de upplever att de inte bli tagna på
allvar. De mjölkas på engagemang, men deras<br />
inflytande är begränsat och kontrollerat.<br />
Eller så uppstår ett hybridäktenskap som<br />
kommer att gynna kulturutvecklingen och<br />
verksamheterna frappant.<br />
Crowd funding och kurskontext<br />
Under kursens gång har vi tagit avstamp i<br />
rad teoretiska källor för att kunna resonera<br />
och förstå deltagarkultur och våra cases ur<br />
olika perspektiv. Vissa källor har mer än<br />
andra influerat oss under arbetet med vårt<br />
case, crowd funding.<br />
Gilles Deleuzes definitioner kring skillnaden<br />
mellan människans begär och behov har<br />
varit vägledande och inspirerande, eftersom<br />
han beskriver begäret som något fritt<br />
och dynamiskt och som leder till frihet och<br />
livsutveckling medan behovet representerar<br />
det kontrollerande, något instrumentalt för<br />
maktapparater och som inordnar medborgare<br />
i slutna, hanterbara system.<br />
Likaledes har John Huizingas teorier i ”Den<br />
lekande människan (Homo Ludens)” varit<br />
en god infallsvinkel och partner till Deleuzes<br />
tankevärld. Huizinga menar bland annat att<br />
människans lust och vilja är centralbegrepp<br />
för utveckling och står som en dikotomi till<br />
arbete.<br />
Vi har satt deltagarkultur i motsats till<br />
åskådarkultur enligt det resonemang som<br />
Interacting Art presenterar i sin skrift om<br />
deltagarkulturens olika uttryck i samtiden,<br />
och vi har tagit del av Mats-Ola Nilssons<br />
föreläsning, ”Den lättsamma leken – lek<br />
och spel från Burckhardt till Deleuze” med<br />
förnöjsamhet.<br />
Med deltagarkursens teoretiska underlag<br />
och de ständigt reflekterande, livliga och<br />
engagerande diskussionerna i gruppen har vi<br />
som regionala tjänstemän försökt att studera<br />
och resonera kring om crowd funding/<br />
folkfinansiering i exemplet Crowdculture.se<br />
egentligen innebär ett reellt medborgarstyre.<br />
Begreppen<br />
Här presenterar vi en rad olika begrepp som<br />
vi har stött på när vi fokuserat på crowd<br />
funding och Crowdculture.se. En del av<br />
begreppen finns på Wikipedia men vissa<br />
av dem har Media Evolution presenterat<br />
närmare i sina omvärldsbevakande publikationer<br />
(Finansiera mera, 2010, Direkt till<br />
Internet, 2010).<br />
Crowd funding/Crowd sourced fund raising<br />
Svenska begrepp är användarfinansiering<br />
eller folkfinansiering. Begreppet beskriver<br />
metoder när en grupp människor går ihop<br />
för att tillsammans stödja, finansiellt, ett<br />
projekt, företag eller ett välgörande ändamål,<br />
ofta via internetbaserade system.<br />
Crowd fundingtjänst<br />
En plattform där man kan lägga upp projekt<br />
för att ge andra en möjlighet att vara med<br />
och delfinansiera. Tjänsten erbjuder en<br />
betalningslösning och det finns en mall för<br />
vad man bör betona för att kommunicera<br />
sitt projekt på bästa sätt.<br />
Crowd sourcing<br />
En metod att söka förslag till problemlösningar<br />
från många andra parter. Detta har<br />
till stor del möjliggjorts genom Internet.<br />
Idag arbetar bland annat museer med crowd<br />
sourcing för både samlings- och utställningsuppbyggnad.<br />
Viral spridning<br />
När en film, spel eller annat sprids mellan<br />
användare utan att producenten är inblandad.<br />
Då spridningen sker genom många källor<br />
kan den få en explosionsartad utveckling.<br />
Mikrofinansiering<br />
Med Mikrofinans menas oftast möjligheten<br />
för fattiga eller låginkomstagare, konsumenter,<br />
arbetare och egenföretagare att få<br />
tillgång till sådana finansiella tjänster som<br />
de vanligtvis är utestängda från.<br />
71
72<br />
Källförteckning<br />
Litteratur/trycksaker<br />
• <strong>Deltagarkultur</strong>, Interacting Art, Kristoffer Haggren m.fl. (2008), Göteborg, Bokförlaget Korpen.<br />
• Den lekande människan, Johan Huizinga, Stockholm 2004<br />
• Direkt till Internet – om att publicera och sälja medieprodukter utan omvägar, publikation utgiven<br />
av mediaklustret Media Evolution, december 2010, redaktör Martin Thörnkvist<br />
• Finansiera mera – om hur du använder crowd funding för att engagera människor, publikation<br />
utgiven av mediaklustret Media Evolution, oktober 2010, redaktör Martin Thörnkvist<br />
• Spelifiering – om hur vi kan använda spelmekanik i saker som inte är spel, publikation utgiven av<br />
mediaklustret Media Evolution, mars 2011, redaktörer Sara Ponnert och Martin Thörnkvist<br />
• Crowdculture Beta, dokumentation och utvärdering, Fabel kommunikation, SICS, Stockholm<br />
stad, Innovativ kultur (februari/mars 2011)<br />
Föreläsning<br />
• Gilles Delueze och begärets dunkla mål, Mats-Ola Nilsson (<strong>Metapol</strong>möte 2009-06-10)<br />
• Deleuzes teorier, möte med Asmund Born, samt hans skrivna reflektioner i mail. (<strong>Metapol</strong>möte<br />
2010-08-26)<br />
• Den lättsamma leken – lek och spel från Burckhardt till Deleuze, Mats-Ola Nilsson (2011-02-09,<br />
<strong>Metapol</strong>möte)<br />
Intervjuer/mail<br />
• Intervju med Molly Rönge, Fabel kommunikation, Stockholm 2011-05-16<br />
• Intervju med Torvald Olsson-Sundelin, Stockholm stad, 2011-05-17<br />
Internetsajter<br />
• Fabel Kommunikation: www.fabel.se<br />
• Folkfinansiering: www.crowdculture.se, www.fundedbyme.se, www.kickstarter.com<br />
• Fonden för Innovativ Kultur: www.innovativkultur.se<br />
• Kultur Skåne; www.skane.se/kultur<br />
• Stockholm stads kulturförvaltning: http://www.kultur.stockholm.se/
Bilaga 1<br />
Finansiering via Crowdculture.se<br />
Efter testperioden av sajten Crowdculture.se var det slutligen sex projekt som fick medel från Fonden<br />
för Innovativ Kultur (hävstång). De betalande medlemmar på sajten Crowdculture.se fick genom satsa<br />
egna medel bestämma vilka projekt som skulle genomföras. Källa; Fonden för Innovativ Kultur;<br />
www.innovativkultur.se<br />
1. Home Sweet Home<br />
Projektet har som tema Participatory culture som syftar till att flickor själva ska skapa ett alternativt<br />
spel där deras egna värderingar och historier kring den palestinska situationen blir förmedlat.Spelutveckling<br />
kan vara en inträdesbiljett till teknik, konst, design, kreativitet och nöje men kan också bli<br />
ett medel för att reflektera över världen med sociala, politiska och etiska frågor med ett konstnärligt<br />
perspektiv.<br />
2. Nära dig<br />
En interaktiv konsert för spädbarn och deras nära. Nyskrivna barnvisor i en konsert som stimulerar<br />
många sinnen och stärker anknytningen mellan barn och vuxna. På scenen finns en klassisk slagverkare<br />
och tre sångare/dansare med en docka. De leder publiken i sång och rörelse genom konserten.<br />
3. Performance Forum ”Memories of Cumbia Kumbé”<br />
Ett dansteaterstycke blir en yttre ram, inom vars yta åskådare och aktörer låter sina tolkningar mötas.<br />
Genom samarbeta hjälps dessa åt att identifiera de kolonialistiska teorier som kan vara uttalade eller<br />
underförstådda i föreställningen. Diskussionen leds av en forskare med erfarenhet av och kunskap om<br />
postkoloniala teorier. Föreställningen visar en Colombiansk dansare som i många roller framställer<br />
olika aspekter av colombiansk historia och kultur. En kritisk röst talar hela tiden till dansaren, ur<br />
olika perspektiv.<br />
4. Pulp puppets – the Alien abduction<br />
En dockteatergrupp som jobbar med dockor gjorda av saker som finns eller skulle kunna finnas i ditt<br />
hem. Berättande utgörs av hemsnickrande versioner av amerikansk populärkultur som komponeras tillsammans<br />
med publiken. Föreställningarna är liveanimerade filmer där gruppen använder sig av diverse<br />
låg- och högteknologiska tricks för att pussla ihop historien framför publikens ögon.<br />
5. Pöbeln 1-3<br />
En triologi: en serie fristående verk med samma eller närbesläktad grundtematik. Koreografen undersöker<br />
begreppet organisation och samspelet mellan grupp och individ från ett spektra av synvinklar.<br />
Med inspiration från djurvärlden och regler i flockbeteende, konstrueras rörelse, koreografi och<br />
komposition.<br />
6. Xoiix<br />
Ett brädspel och musikinstrument för två personer, som är designat och komponerat av Håkan Lidbo<br />
och utvecklat av Kondensator. Spelets syfte är att ta motståndarens pjäser och sist drottningen.<br />
Musiken skapas utifrån spelet, vilket är lätt att förstå eftersom designen förklarar hur pjäserna<br />
rör på sig.<br />
73
74<br />
Bilaga 2<br />
Fonden Innovativ Kulturs riktlinjer för bidrag<br />
(utdrag)<br />
Prioriterade områden<br />
För att främja och stimulera förnyelsearbetet inom kulturlivet och samarbetet mellan kulturliv,<br />
näringsliv och forskning prioriterar fonden projekt som är:<br />
• kulturellt och konstnärligt nyskapande<br />
• utvecklar nya metoder och processer<br />
• utvecklar samarbete mellan kultur, näringsliv och/eller forskning<br />
• uppmuntrar och stimulerar kulturentreprenörskap<br />
• uppfyller krav på konstnärlig och kulturell kompetens<br />
Allmänna krav<br />
Projekten ska ha ett tydligt inslag av kulturell och konstnärlig förnyelse.<br />
Sökande ska ha sin huvudsakliga verksamhet förlagd till Stockholm.<br />
Projektmedel kan utgå till:<br />
• hittills oprövad verksamhet.<br />
• experiment och tidsbegränsad försöksverksamhet.<br />
• förnyelse av produktionsformer, arbetssätt och organisering.<br />
• förstudier och idéutveckling.<br />
• nya konstellationer, samarbeten och gränsöverskridande kultur.<br />
• nya former för interaktion.<br />
• utveckling av eller med stöd av digitala kulturformer.<br />
• samarbete med näringsliv.<br />
• samarbete med högskola och forskning.<br />
Medfinansiering är inte ett krav men räknas som en merit.<br />
Projektmedel lämnas inte till:<br />
• löpande verksamhet eller verksamhetsbidrag.<br />
• personliga stipendier eller kostnader för studieresa eller utbildning.<br />
• investeringar i utrustning, teknik och administration som inte direkt berör projektet.<br />
Fonden för Innovativ Kultur, www.innovativkultur.se<br />
Riktlinjer för bidrag; http://www.innovativkultur.se/downloads/InnovativKultur_riktlinjer.pdf
Foto: Leif Johansson
Foto: Leif Johansson
78<br />
En krigsmaskin på Malmö högskola<br />
- Ett hot eller en möjlighet?<br />
Av: Per Dahlbeck<br />
Malmö högskola<br />
Denna text beskriver mina tankar om, och<br />
min tolkning av, begreppet och fenomenet<br />
deltagarkultur, och hur det förhåller sig till<br />
teorier om och modeller för lärande. Jag<br />
kommer att använda mina erfarenheter<br />
som lärarutbildare på Malmö högskola när<br />
jag tittar närmare på två sätt att organisera<br />
för lärande; programtänkande och projekttänkande.<br />
Jag menar att dessa kan få näring<br />
från och ställas i relation till begreppsparet<br />
åskådarkultur och deltagar-kultur.<br />
Jag tänker att det finns minst två möjliga<br />
förklaringar till att jag och vi intresserar oss<br />
för, och nu också formulerar oss om, ett<br />
fenomen som deltagarkultur. Dels finns det,<br />
hävdar jag, samhälleliga orsaker och dels<br />
finns det säkert mer personliga. Dessa kan<br />
klart sammanstråla vilka de gör i mitt fall.<br />
Låt oss först titta på de samhälleliga.<br />
Sociologen Zygmunt Bauman med flera<br />
hävdar att vi lever i en tid som präglas av<br />
snabba förändringar, fritt och stort flöde av<br />
information och texter och ständiga omvärderingar<br />
av olika gamla ”sanningar” och<br />
beslut. Vi tycks allt mindre kunna förlita oss<br />
på gamla kunskaper och erfarenheter när vi<br />
tittar framåt och försöker förstå världen och<br />
begripa vilka kloka beslut vi behöver fatta:<br />
”Att ”förbereda” för livet – denna eviga<br />
föränderliga uppgift för all utbildning –<br />
måste först och främst betyda att man<br />
odlar förmågan att leva dagligen och i<br />
fred med ovissheten, med en mängd<br />
olika ståndpunkter och frånvaron av<br />
osvikliga och tillförlitliga auktoriteter:<br />
måste betyda att man skapar tolerans<br />
för olikheter och en vilja att vara annor-<br />
lunda; måste betyda att man stärker<br />
den kritiska och självkritiska förmågan<br />
och modet att ta ansvar för sina val och<br />
deras konsekvenser; måste betyda att<br />
man utvecklar förmågan att ”ändra<br />
ramar” och motstår frestelsen att fly<br />
från friheten och den obeslutsamhetens<br />
ängslan som denna för med sig vid<br />
sidan om glädjen över det nya och out-<br />
forskade.”<br />
(Bauman, 2002 sid. 168)<br />
Detta påverkar inte minst hur vi tänker om<br />
lärandet och hur vi organiserar för det. Än<br />
en gång vänder jag mig till Bauman som<br />
tillsammans med andra identifierat tre former<br />
av lärande; det primära, sekundära och<br />
tertiära. (Bauman 2002) Det primära kan<br />
förstås som ett lärande av något redan känt,<br />
det sekundära som en förståelse av hur vi<br />
lär samt det tertiära slutligen beskriver det<br />
lärande som betyder ett lärande av något för<br />
alla, både lärare och lärande, oförutsägbart<br />
och okänt. Alltså ett lärande som det inte<br />
går att planera och organisera för enligt traditionella<br />
sätt att tänka lärande. I bästa fall<br />
går det att organisera för uppgifter och situationer<br />
som, när de som lär tar uppgifterna<br />
på allvar, innebär ett lärande som leder till<br />
ny kunskap som behövs för att tackla det<br />
som uppstår i situationen, det vill säga för
åde lärare och ”elever” det oförutsägbara.<br />
Bauman med flera menar att det är just det<br />
tertiära lärandet som vi saknar traditioner<br />
för och som vår tid ställer krav på.<br />
Ett annat sätt, men kanske snarlikt, är att<br />
förstå organiserandet av lärandet på två<br />
sätt; enligt ett programtänkande eller ett projekttänkande.<br />
(Dahlbeck 2010). Program-<br />
tänkandet lämpar sig alldeles utmärkt för<br />
att organisera för ett lärande där det som<br />
skall läras ut redan är känt och ska återskapas<br />
av de som lär, en sorts reproduktion.<br />
Projekttänkandet kan närmare förstås som<br />
ett sätt att tänka och organisera för ett<br />
lärande där ny kunskap skapas, en produktion.<br />
Det verkar alltså rimligt att se och förstå ett<br />
samhälleligt behov av att hitta former för<br />
lärande som inte enligt programlogiken kan<br />
kontrolleras och mätas utan som snarare i<br />
projektform släpper fram de lärandes egna<br />
initiativ och ansvar och därmed också begär<br />
för att lära. Ett lärande som involverar och<br />
berör. Enligt Peter Gärdenfors, professor i<br />
kognitionsvetenskap vid Lunds universitet,<br />
så skulle då lärandet bottna i de lärandes<br />
inre motivation och inte drivas framåt av<br />
yttre motivation. (Gärdenfors 2010). Gärden-<br />
fors går så långt i sitt resonemang om olika<br />
former av motivation att han hävdar att<br />
mycket tyder på att yttre motivation har en<br />
tendens att ta död på den inre.<br />
Det kan vara på sin plats att notera att min<br />
analys av ett samhälleligt behov av att tänka<br />
lärande i delvis nya former inte alls behöver<br />
delas av en politisk majoritet, varken i<br />
Sverige eller Danmark, eller på något sätt<br />
dominera rådande skoldebatt i dessa bägge<br />
länder. Snarare tycks det vara så att en<br />
osäkerhet inför framtiden leder till ett tillbakablickande<br />
när det gäller att hitta effektiva<br />
former för lärande. En analys som bland<br />
annat hämtar näring i resultaten av olika<br />
mätningar av ungdomars kunskaper, inte<br />
minst då i PISA mätningar. Å andra sidan<br />
har inte minst Sven-Erik Liedman i boken<br />
Hets (Liedman 2011) pekat på det felaktiga<br />
i att leta lösningar i gammalt sätt att tänka<br />
och organisera för lärande.<br />
Det är en uppenbar fara när olika sätt att<br />
tänka om, och organisera för, ett lärande<br />
polemiskt ställs mot varandra att de därmed<br />
inte ses som möjliga att förena. Det kan<br />
lätt leda till att fastna i ett antingen eller<br />
tänkande och till att debatten och politiska<br />
beslut leder fram till entydiga ställningstaganden<br />
som utesluter endera sätt att resonera<br />
och organisera. Jag menar att det är<br />
rimligt att ta ställning för att vi människor<br />
och vårt samhälle behöver både ett lärande<br />
som innebär reproduktion av gammal känd<br />
kunskap och ett lärande som innebär att ny<br />
kunskap skapas, produceras. Det bör alltså<br />
inte röra sig om ett antingen eller tänkande<br />
utan snarare ett letande efter en rimlig<br />
balans, som är beroende av tid, kultur<br />
och kontext. Alltså inget statiskt. Med det<br />
skrivet så menar jag med stöd av Liedman<br />
med flera, att det är rimligt att idag ta ställning<br />
för att ett samhälleligt behov av att hitta<br />
organisationsformer för lärande som stödjer<br />
ett producerande av kunskap är större än<br />
tidigare.<br />
På samma sätt kan det också gå att resonera<br />
omkring de begrepp som bildar underlag för<br />
våra diskussioner och möten; åskådarkultur<br />
versus deltagarkultur. Även om vi i början<br />
kanske tenderade till att utmåla deltagarkultur<br />
som det nya och enda rätta. Bland<br />
annat då styrkta av boken <strong>Deltagarkultur</strong><br />
som ganska entydigt tycks ta ställning för<br />
deltagar-kultur som en högre form av kultur<br />
än åskådarkultur. (Haggren m.fl. 2008). Vi<br />
tycks under resans gång allt mer ha insett<br />
ett behov av en balans mellan till exempel<br />
deltagar-kultur och åskådarkultur. Än en<br />
gång går det att argumentera för ett nutida<br />
samhälleligt behov av ett ökat mänskligt<br />
deltagande på frivillig grund som alltså<br />
stämmer väl överens med deltagarkulturens<br />
logik.<br />
79
80<br />
Nu till mina mer personliga motiv för<br />
intresset för deltagarkultur:<br />
Jag handlar nästan alltid efter en sorts medveten<br />
eller omedveten plan och en grundsyn<br />
på livet och därmed också utifrån vad jag<br />
vill vara med i och medverka till. Jag har<br />
tagit ställning till att vi människor förfogar<br />
över enorma resurser och kapaciteter. Jag<br />
lutar mig mot storheter som Ken Robinson,<br />
men också Helena Granström, när jag tar<br />
ställning för att vi förfogar över resurser<br />
som vi dagligen nästan bara anar.(Robinson<br />
2008) (Granström 2009) Jag tänker också<br />
att när det finns en organisation och ett sätt<br />
för oss att förhålla oss till varandra som<br />
bygger på tillit och förtroende, så frigörs<br />
våra krafter och därmed också vår potential.<br />
Lite naivt skulle man kunna säga att<br />
på vissa sätt kan nog barnen visa vägen. De<br />
har inte lärt av sin barndom enligt Granströms<br />
definition. Men å andra sidan så är<br />
kanske dessa rader utslag för en naiv syn på<br />
mänsklig kapacitet som bottnar i en felaktig<br />
utgångspunkt; den sanna fria människan<br />
är god, om så inte är fallet så är det inte<br />
exempel på mänsklighet utan på någon<br />
form av avart. Låt mig med hjälp av Sharon<br />
Todd återkomma till detta. (Todd 2010)<br />
Men först vill jag förhålla mig till tankar<br />
om att de mänskliga resurserna, på gott och<br />
ont, på ett annat och kanske bättre sätt kan<br />
tas tillvara om de tillåts, uppmuntras och<br />
förutsätts.<br />
En parallell är de tankar som finns bakom<br />
den reviderade läroplanen för förskolan i<br />
Sverige. En politisk ambition bakom förändringarna<br />
är att ta tillvara på den mänskliga<br />
potentialen till lärande och utveckling, i det<br />
här fallet hos förskolebarn, på ett bättre sätt<br />
än tidigare.<br />
Att leta efter ett samhälle som bättre tar<br />
tillvara på sina medborgares alla resurser<br />
har alltså länge varit en drivkraft för mig.<br />
Antagligen därför som deltagarkultur förefaller<br />
eftersträvansvärt för mig.<br />
Fritt tolkat och stulet av Deleuze så ställer<br />
jag frågan:” Hur ger vi dem rätt att yttra sig<br />
som inte har den?”<br />
Precis så tolkar jag andemeningen med<br />
boken <strong>Deltagarkultur</strong>. (Haggren m. fl. 2008)<br />
Det finns något mer att hämta hos människor<br />
och i våra liv än vad vi invaggats att<br />
tro bland annat på grund av att andra har<br />
tänkt åt och för oss och därtill organiserat<br />
våra liv och vår kulturkonsumtion en längre<br />
tid. Nu skulle det alltså vara dags för något<br />
annat, kanske mindre lätt att organisera<br />
och kontrollera, men med väl så spännande<br />
resultat för den enskilde och för samhället.<br />
Det skulle öppna för det okända, utmanande<br />
och kanske farliga, men det är väl det<br />
som är en nödvändig följd av genomförd<br />
deltagarkultur. Alltså inte en deltagarkultur<br />
definierad som en begränsad rätt att yttra<br />
sig om något specifikt, och då inte om de<br />
stora och övergripande frågorna, utan om<br />
bara just denna specifika fråga just nu. En<br />
sorts reglerad delaktighet där personer från<br />
kommun, skola eller andra maktorgan<br />
bestämmer dagordningen och vad det får<br />
vara delaktighet kring.<br />
<strong>Deltagarkultur</strong>, enligt min definition, ställer<br />
andra sorters krav på min och andras<br />
närvaro.<br />
Jag mötte en devis när jag stötte på Black<br />
Mountain College, B M C, i Asheville i<br />
N C USA som inte har lämnat mig. Fritt<br />
översatt så möttes studenter och lärare av:<br />
”Vi kräver inget av dig, men förväntar oss<br />
allt.” BMC fanns från 30-talet fram till sent<br />
50-tal när verksamheten mer eller mindre<br />
självdog (Harris 1996). <strong>Deltagarkultur</strong><br />
tycks bygga på människors egen vilja till att<br />
göra saker, lära sig och utvecklas och det är<br />
kanske därför jag lockas av att se mitt inre<br />
som bestående av en kraft, ett begär, och<br />
inte en brist, ett tomrum som har behov av<br />
att fyllas. Om mitt begär bejakas så verkar<br />
det rimligt att förvänta sig allt av mig.
Jag försöker ringa in på vilket sätt deltagarkultur<br />
skulle kunna bli en del av min vardag<br />
på lärarutbildningen, utan att inordnas i ett<br />
system och därför självdö. Den måste vara<br />
på ”riktigt” i bemärkelsen att den leder till<br />
gångbara resultat utan att byråkratiseras<br />
och därmed bli en del av rådande åskådarkultur<br />
inom utbildningsväsendet. Uttryckt<br />
på annat sätt så skulle delar av lärarutbildningen<br />
organiseras som projekt där lärandet<br />
inte är förutbestämt och där rollerna inte är<br />
entydiga mellan studenter och lärarutbildare.<br />
Jag gör alltså en jämförelse och drar en<br />
parallell mellan projektorganisation och<br />
deltagarkultur, motsvarande parallell skulle<br />
då vara programorganisation och åskådarkultur.<br />
Kan det låta sig göras att inom ett<br />
system som i huvudsak bygger på kontroll<br />
och förutbestämt lärande enligt programtänkande?<br />
Att inom detta system genomföra<br />
projekt enligt en projektlogik och enligt en<br />
syn på lärande som motsvarar ett tertiärt<br />
lärande. (Bauman 2002) Motivet skulle<br />
då vara att vår tid ställer krav på just ett<br />
tertiärt lärande och att det inte är en sorts<br />
lärande som det går att undervisa om, utan<br />
den måste erfaras och prövas för att därmed<br />
rimligen ge erfarenheter som är användbara<br />
och kanske nödvändiga i ett framtida läreri.<br />
Alltså vara en nödvändig del av en lärarutbildning<br />
där framtidens lärare utbildas.<br />
Det kan klart inte vara problemfritt. Det<br />
skulle innebära en sorts parallell mindre<br />
organisation inom en större organisation,<br />
där de två organisationerna fungerar enligt<br />
helt olika logiker. Den ene förutsätter och<br />
förhåller sig till det oförutsägbara och den<br />
andra utgår från att det nödvändiga lärandet<br />
går att på förhand definiera och därmed<br />
också utvärdera huruvida de lärande har<br />
lärt sig det eller inte. Kanske det inte låter<br />
sig göras inom en organisation.<br />
Jag tänker på hur krigsmaskin och statsapparat<br />
förstås i Nomadologin av den franske<br />
filosofen Gilles Deleuze och psykoanalytikern<br />
Félix Guattari (Deleuze &Guattari,<br />
2004). När förändringar gör att ett system,<br />
en organisation, inte längre fungerar i<br />
bemärkelsen inte längre kan tillhandahålla<br />
lämpliga och fungerande lösningar, helt<br />
enkelt har fastnat i ett gammalt sätt att resonera<br />
och fungera, så tycka stora förändringar<br />
krävas som inte ryms inom en gammal<br />
organisation. När krafter då släpps fria,<br />
som i en krigsmaskin, hittas lösningar, men<br />
så fort de har hittats så strävar makten efter<br />
att formulera den nya fungerande organisationen<br />
efter en statsapparatmodell. Det vill<br />
säga en organisation som per definition fastnar<br />
i ett sätt att tänka och handla och som<br />
inte förmår ändra sig efter ändrade yttre<br />
förhållanden. På något sätt finns hela tiden<br />
den moderna drömmen om den perfekta<br />
lösningen och den perfekta organisationen<br />
som något möjligt att uppnå och i sin förlängning<br />
hägrar den goda människan som<br />
ett resultat av detta.<br />
Jag har i mitt arbete på lärarutbildningen<br />
inom grundutbildningen tillsammans med<br />
några kollegor strävat efter ett projektorienterat<br />
arbetssätt som i princip har gått<br />
ut på att släppa ut studenter i ”riktiga”<br />
situationer i möten med barn och unga<br />
(Lave & Wenger 1991). Vi har formulerat<br />
oss om erfarenheter gjorda i dessa projekt<br />
bland annat i en rapport; ”Lärarutbildning<br />
på riktigt”. I dessa terminslånga projekt har<br />
både lärarutbildare och lärarstudenter varit<br />
ute efter det svårfångade och svårmätbara,<br />
nämligen barns och ungas lärande förknippat<br />
med deras meningsskapande. Egenskaper<br />
som fantasi, kreativitet, kritisk analysförmåga<br />
och reflektion har uppmuntrats<br />
och också tyckts vara en del av resultatet<br />
i arbetet med eleverna. I rapporten, som<br />
baseras på studenternas utvärderingar, har<br />
vi lärarutbildare identifierat fyra återkommande<br />
begrepp som tycks utgöra en sorts<br />
konsekvens av projektorienterad lärarutbildning;<br />
kontinuitet, ansvar, flexibilitet och<br />
reflektion.<br />
Studenterna har skrivit att en viktig anledning<br />
till deras lärande i projektet har varit<br />
81
82<br />
att de har varit på en skola och träffat en<br />
grupp elever en längre tid samt att de under<br />
denna tid haft samma lärarutbildare inne på<br />
högskolan. Det har inneburit kontinuitet.<br />
Eftersom projekten också har varit på riktigt<br />
i den meningen att studentpar har ansvarat<br />
för en elevgrupp under hela projekttiden så<br />
har studenterna tvingats till att ta ansvar på<br />
riktigt. Det har inte funnits någon som tänkt<br />
åt dem i bakgrunden, redo att rycka ut. De<br />
har alltså tvingats ta ansvar fullt ut för de<br />
situationer som de har iscensatt tillsammans<br />
med elever. De har då upptäckt att det inte<br />
går att planera på förhand och därmed<br />
tänka in allt vad som kan hända. Modellen<br />
har tvingat fram en förmåga till flexibilitet<br />
och därmed också till behov i efterhand av<br />
att tänka efter vad som hände, ett behov av<br />
analys. Analysen har ofta gjorts tillsammans<br />
med lärarutbildare inne på högskolan, vilket<br />
har medfört en reflektion som har varit på<br />
riktigt, där det inte funnits ”sanna” svar på<br />
vad som hände och vilka konsekvenser det<br />
kan få för fortsättningen, utan bara möjliga<br />
och troliga svar och där allas röster har varit<br />
värdefulla bidrag för att skapa en möjlig<br />
kollektiv förståelse av vad som händer i<br />
mötet med eleverna. Det har bland annat<br />
betytt att teorier och kunskaper från littera-<br />
tur och utbildare har behövt kvalificera sig<br />
i bemärkelsen att de ska kunna utgöra<br />
grunder för en fördjupad förståelse av vad<br />
som hände i mötet med eleverna. Att teorierna<br />
och kunskaperna ska utgör nöd-<br />
vändiga verktyg i reflektionsarbetet.<br />
Precis i dagarna, våren 2011, håller en<br />
grupp studenter på att skriva om sina erfarenheter<br />
av ett terminslångt projektarbete i<br />
två klasser på skolor i Malmö på ett mera<br />
systematiskt och organiserat sätt. Det blir<br />
en publikation som tillsammans med denna<br />
text kan medföra en bredare förståelse av<br />
ett projektinriktat arbetssätts förtjänster och<br />
faror inom lärarutbildningen.<br />
Jag har intervjuat två studenter från denna<br />
senare grupp för att fånga deras tankar<br />
om projektet kopplat till utbildningen i sin<br />
helhet och till deras tankar om det blivande<br />
läraryrket.<br />
Bägge är överens om att terminen varit<br />
mycket annorlunda jämfört med de tre<br />
tidigare åren av utbildningen. Den ene går<br />
så långt som att hävda att det var först nu<br />
som hon tyckte att det blev en utbildning<br />
som hon hade hoppats på och förväntat sig.<br />
Bägge menar att det tog tid i början av terminen<br />
innan de förstod att vi lärarutbildare<br />
fullt ut menade vad vi sa när vi berättade<br />
om planerna att de skulle arbeta med<br />
elevgrupper på två skolor under hela terminen<br />
och att vi utbildare inte var fullt på det<br />
klara med vad det skulle kunna innebära.<br />
De berättar att de i början letade efter en<br />
dold agenda. Bägge nämner ett tillfälle när<br />
de själva, utan utbildare, diskuterade en annorlunda<br />
och spännande text och valde att<br />
spela in sitt samtal. De berättar att en studentkamrat<br />
som kommer sent till samtalet<br />
frågar vad som står på. ”Det var som en<br />
magisk kraft som var närvarande”. De menar<br />
att denna träff kan ha varit avgörande<br />
för resten av terminen. Där och då skapades<br />
en sorts överenskommelse att man i gruppen<br />
fick lov att tänka högt, att det var ett<br />
givande och tagande i diskussionerna. Att<br />
diskussionerna pendlade mellan det lilla och<br />
vardagsnära och det djuplodande filosofiska<br />
utan att tappa kraft. ”Helt magiskt”. I samtalen<br />
om vad som tycktes uppstå och som<br />
sedan förblev en kraft i mötet med eleverna<br />
och de fortsatta studierna under hela terminen<br />
berättar studenterna om att det fanns<br />
en energi. En av studenterna jämförde detta<br />
med sina studier i pedagogiskt drama. Bägge<br />
nämnde också likheten med leken. Där allt<br />
är tillåtet, på fullaste allvar, och på samtliga<br />
deltagares villkor.<br />
Har då dessa erfarenheter av projektinriktat<br />
arbetssätt spelat roll i lärarutbildningen,<br />
eller har de bara utgjort små öar i en helhet,<br />
en sorts krigsmaskiner i en dominerande<br />
statsapparat? Det tycks som om de har fått
äga rum, men inte påverka helheten i utbildningen<br />
i någon större utsträckning. Till det<br />
kan det kanske finnas flera skäl, men jag vill<br />
stanna vid två.<br />
Jag är väl medveten om att en förändring<br />
kräver en ökad förståelse för ett samhälleligt<br />
behov av kompetenser som fantasi,<br />
kreativitet och analytisk reflekterande<br />
förmåga. Feiwel Kupferberg, professor i<br />
pedagogik, har i sin artikel ”Farvel til de<br />
rigtige svars pedagogik” tittat närmare på<br />
kreativitetsbegreppet och på hur kompetenser<br />
som inte låter sig infångas i en logik<br />
om rätt och fel svar tycks gå förlorade i en<br />
pedagogisk verksamhet som enligt ett smalt<br />
sätt ska kvalitetssäkras. (Kupferberg 2008)<br />
Det rör sig om kompetenser som inte låter<br />
sig mätas och graderas på ett traditionellt<br />
vis och just därför lyfts de nästan inte alls i<br />
internationella undersökningar som söker<br />
efter att mäta kvalitet inom skolor. Då tycks<br />
mätningarna stanna vid det kvantifierbara<br />
och mätbara.<br />
Ett liknande resonemang förs i boken Från<br />
kvalitet till meningsskapande där författarna<br />
hävdar att själva begreppet kvalitet<br />
per automatik betyder att blickarna riktas<br />
mot det som är mätbart och kvantifierbart,<br />
medan processen att skapa mening som vi<br />
människor tycks vara inne i hela livet, inte<br />
räknas med. (Dahlberg m fl 2003) Det<br />
betyder klart att en pedagogisk verksamhet<br />
som måste redovisa resultat i form av mätbar<br />
kvalitet kan råka i kris om den också<br />
ska kunna spela roll i elevers/studenters<br />
meningsskapande.<br />
Ett deltagarperspektiv i undervisningssituationer<br />
skulle kunna medföra att denna<br />
motsättning anses som nödvändig och<br />
självklar och inte som något ont som säkert<br />
kan organiseras bort. Om den lyfts fram<br />
som självklar blir den ju också möjlig att<br />
förhålla sig till och förhandla om ur ett<br />
deltagande perspektiv. Det innebär att samhälleliga<br />
ramar finns och måste finnas och<br />
utgör en sorts resultat av demokratiskt fattade<br />
beslut, även om de beslut fattats av andra<br />
människor på annan plats, till exempel i<br />
ett parlament, än av de människor som här<br />
och nu utifrån ett deltagarperspektiv agerar<br />
i situationsbunden undervisning. Det skulle<br />
alltså snarare handla om att hitta fruktbara,<br />
nödvändiga och föränderliga balanser än att<br />
sträva efter att hitta det fulländade.<br />
Det betyder att det krävs en mer<br />
förutsättningslös granskning av vilken<br />
syn på människan och varat som präglar<br />
vårt handlande. Jag har tidigare nämnt<br />
att det kan vara lätt att tänka att motivet<br />
för förändring är att den medför ett bättre<br />
samhälle och därmed bättre och godare<br />
människor. Vi tycks alltså vara tillbaka i en<br />
kanske väldigt problematisk syn på vad det<br />
kan innebära att vara människa. I boken<br />
På väg mot ofullkomlighetens pedagogik-<br />
Mänsklighet och kosmopolitism under<br />
omprövning prövar Sharon Todd, professor<br />
i pedagogik, tankar som bär mot att vi levt,<br />
och i hög grad lever, med en föreställning<br />
om att den goda människan är en möjlighet,<br />
en önskvärd möjlighet (Todd 2010). Hon<br />
hävdar att något viktigt kan gå förlorat i<br />
lärandeprojekt om de utgår från att människan<br />
i grunden är god om bara systemet<br />
tillåter och uppmuntrar det, eller pedagogiken<br />
för den delen. Den sprängkraft som<br />
olikheter kan utgöra i möten och lärandet<br />
tillåts inte om mötena medför konflikter,<br />
lidande, förtryck och svårigheter. Då tenderar<br />
vi att betrakta lärandeprojektet som<br />
misslyckat. Vi skulle alltså lätt kunna fastna<br />
i en sorts ”de goda projektens tyranni”-<br />
tänkande där inte alla erfarenheter från<br />
möten och lärandeprojekt skulle vara<br />
intressanta och lärande, utan bara de<br />
erfarenheter och händelser som bekräftar<br />
skapandet av den goda människan. Varför<br />
är det så svårt för oss att se människan som<br />
sammansatt och komplex innehållande alla<br />
sorters egenskaper och förmågor?<br />
Lärandeprojekt som genomförs med elever i<br />
skolan i syfte att eleverna skall uttrycka sig<br />
83
84<br />
om för dem viktiga saker i akt och mening<br />
att de då också skapar mening och klart lär<br />
sig, skulle kunna betraktas som misslyckade<br />
om det inte blir precis som det var tänkt och<br />
som bland annat betyder att eleverna vandrar<br />
på en upptrampad stig mot att bli goda<br />
medborgare och människor. Projekten skulle<br />
inte bli lärande i bemärkelsen att de hjälper<br />
till att få syn på rådande rutiner, strukturer<br />
och sätt att tänka utan i stället leda till besvikelser<br />
för att det fästs alldeles för orealistiska<br />
och omöjliga hopp till dem. Vi skulle<br />
snarare bli offer för de goda projektens<br />
tyranni än vara med om att iscensätta intressanta<br />
och utmanande lärandesituationer<br />
som kräver all vår reflektionsförmåga för att<br />
förstå och förhålla oss till.<br />
Om jag går tillbaka till att titta på bakomliggande<br />
förgivettaganden till våra projekt<br />
inom lärarutbildningen så har de rymt just<br />
detta, en ställning för den möjliga goda<br />
människan som skulle bli en konsekvens av<br />
projekten och som naturliga konsekvenser<br />
så har studenter (och inte minst lärare och<br />
lärarutbildare) också andats besvikelse<br />
över att det inte blev som tänkt, det vill<br />
säga eleverna har inte blivit som vi tänkt<br />
att de skulle bli om de nu fick vara med i<br />
dessa goda och fantastiska projekt. De har<br />
i projekten visat prov på en komplicerad<br />
mångfald som har kunnat innefatta avståndstagande,<br />
misstro, retsamhet, förtryck och<br />
inte minst motstånd.<br />
På så sätt har projekten, som har styrts<br />
av en vilja till att skapa deltagande, varit<br />
farliga och inte möjliga att styra. Är detta<br />
en del av en strävan efter deltagarkultur, att<br />
den innefattar att de som har makt släpper<br />
kontroll och därmed gör det möjligt för de<br />
som är delaktiga att visa hela sin potential,<br />
hela sitt register som det tycks innebära att<br />
vara människa och inte bara de egenskaper<br />
som vi lärt oss vara goda? Och det har i sin<br />
förlängning klart medfört nerlagda projekt,<br />
eller projekten har tagits som intäkt för att<br />
just denna grupp elever, medborgare eller<br />
vad det nu må vara, inte är mogna och redo<br />
för deltagande.<br />
Det tycks vara svårt för oss att ta ställning<br />
för en ofullkomlig pedagogik, eller för<br />
den delen, en ofullkomlig demokrati utan<br />
att drömma om den ultimata pedagogiken<br />
som i sin förlängning leder till den ultimata<br />
demokratin som befolkas av de ultimata och<br />
goda människorna.<br />
Låt oss bejaka oss själva i all vår komplexitet<br />
och därmed också ett deltagande som<br />
rymmer all denna komplexitet, inte som en<br />
besvikelse utan som något naturligt. Och<br />
som i sin förlängning ibland också kräver<br />
regler, kontroll och byråkrati. Skillnaden<br />
mot det rådande skulle vara en insikt om<br />
det nödvändiga att skapa fruktbara balanser<br />
som hela tiden förhåller sig till ett både och<br />
perspektiv, aldrig ett antingen eller. Det<br />
skulle innebära att vi ibland organiserar för<br />
ett åskådande och ibland för ett deltagande,<br />
ibland för ett styrt och förutsägningsbart<br />
lärande i programform och ibland för ett<br />
friare oförutsägbart lärande i projektform.<br />
Avslutningsvis kan kanske bilder av olika<br />
berättandeformer tjäna som exempel på vad<br />
som kan åstadkommas i en fruktbar balans<br />
mellan kontroll och frihet, åskådar- och<br />
deltagarkultur och program- och projektform<br />
samt kanske också statsapparat och<br />
krigsmaskin.<br />
Låt oss tänka oss ett berättande som äger<br />
rum vid lägerelden. En och en berättar och<br />
de andra lyssnar. Kanske frågar och ber<br />
lyssnarna om förtydliganden, men det är<br />
den berättande som berättar och väljer hur<br />
berättelsen ska sluta. Så behöver vi människor<br />
komma samman för att berätta om oss<br />
för varandra och för att lära av varandra.<br />
En sorts lärande där vi spelar olika roller. En<br />
rimlig förlängning av denna berättandeform<br />
är att vi blir och är olika duktiga på att<br />
berätta och att det med tiden blir så att de<br />
flesta av oss blir åskådare och lyssnare. Det
är helt enkelt roligare och mer spännande<br />
att lyssna till en professionell berättare, det<br />
må vara en konstnär, skådespelare eller<br />
talare, än en amatör. (Colliander 2010)<br />
Den andra bilden av berättandet är den som<br />
kan sägas ske i leken (Huizinga 2004). Den<br />
förutsätter och bygger på en överenskommelse<br />
om allas rätt att delta på lika villkor<br />
och på frivillighet, men vad berättandet<br />
ska leda till och hur berättelsen skall sluta,<br />
vet ingen. Den böljar fram utifrån allas<br />
deltagande och insatser. En sorts berättelse i<br />
ständig tillblivelse.<br />
Jag kan tänka mig att leva i ett samhälle<br />
med goda berättare som jag får ta del av,<br />
men jag känner också att jag ibland, och<br />
kanske oftare och oftare, kräver ett annat<br />
deltagande. Då skulle leken med sitt krav<br />
på total närvaro och sin skamlöshet vara ett<br />
lockande alternativ. Inte alltid, men ganska<br />
ofta.<br />
Både och? Varför inte?<br />
85
86<br />
Referenser<br />
Bauman, Zygmunt (2002). Det individualiserade samhället. Göteborg: Daidalos.<br />
Collinader, Marie-Anne Stråhle, Lena Wehner-Godée, Christina (2010) Om värden och omvärlden<br />
Pedagogik i praktik och teori med inspiration från Reggio Emilia Stockholm: Stockholms universitets<br />
förlag.<br />
Dahlbeck, Per m fl (2010) Vägen tillbaka. Tallinn: Tallinna Raamatutrükikoja 0Ü.<br />
Dahlberg, Gunilla, Moss, Peter & Pence, Allan (2002) Från kvalitet till meningsskapande. Stockholm:<br />
HLS förlag.<br />
Deleuze, Gilles (1998). ”Ett samtal om Tusen platåer”. I Nomadologin, red. Ingamaj Beck m.fl.,<br />
Skriftserien Kairos nr 4. Stockholm: Kungl. Konsthögskolan & Raster Förlag.<br />
Granström, Helena (2010) Det barnsliga manifestet Halmstad: Ink bokförlag<br />
Gärdenfors, Peter (2010a) Lusten att förstå. Om lärande på människan villkor. Stockholm: Natur &<br />
kultur.<br />
Gärdenfors, Peter (2010b). ”Skolans struktur tar kål på elevernas motivation”. Sydsvenskan 13 april.<br />
Haggren, Larsson, Nordwall, Widing, (2008) <strong>Deltagarkultur</strong> Bokförlaget Korpen<br />
Harris, Mary Emma (1996). Remembering Black Mountain College, NC; Balck Mountain College<br />
Museum and Arts Center.<br />
Huizinga, Johan (2004). Den lekande människan. Stockholm: Natur & Kultur.<br />
Kupferberg, Feiwel (2009). ”Farvel til ’de rigtige svars’ pædagogik”. I: <strong>Kreativ</strong>itetsfremmende<br />
læringsmiljøer i skolen. Red. Lene Tanggard & Svend Brinkmann. Frederikshavn: Dafolo<br />
Lave, Jean & Wenger, Etienne (1991). Situated learning. Legitimate peripheral participation. New York:<br />
Cambridge University Press.<br />
Robinson, Ken (2006). ”Ken Robinson says schools kill creativity”. Kan laddas ned på:<br />
www.ted.com/talks/ken_robinson_says_schools_kill_creativity.html<br />
Todd, Sharon (2010). På väg mot ofullkomlighetens pedagogik. Mänsklighet och kosmopolitism under<br />
omprövning. Stockholm: Liber.
Foto: Leif Johansson
88<br />
Den kritiska positionen<br />
Av: Magnus Persson<br />
Malmö högskola<br />
Jag sitter med en bok framför mig. Den<br />
har den löftesrika titeln Konsten att läsa<br />
en bok. Den är skriven av en amerikan<br />
som heter Mortimer J. Adler och den kom<br />
i svensk översättning 1941. Den blev, har<br />
jag förstått, mycket populär. Första kapitlet<br />
har rubriken ”Till den vanlige läsaren” och<br />
börjar med följande mening: ”Detta är en<br />
bok för läsare, som icke kunna läsa” (Adler<br />
1941, s. 7). Författaren skyndar sig med att<br />
förklara vad han menar. Naturligtvis måste<br />
man ha knäckt den alfabetiska koden, annars<br />
hade man ju inte kunnat förstå nämnda<br />
mening. Men läsning innebär också någonting<br />
annat och mer: att kunna läsa med tålamod<br />
och eftertanke, att kunna bemästra svårigheter<br />
som dyker upp i läsningen, att kunna<br />
följa komplicerade resonemang. Att läsa<br />
bra är en konst, skriver Adler, och det är en<br />
konst som man kan lära sig genom att följa<br />
bestämda regler. Den ”vanlige läsare” som<br />
apostroferas i bokens inledning kommer vid<br />
dess slut att ha förvandlats till en ovanlig<br />
läsare, får man anta.<br />
Även om mycket vatten runnit under de<br />
pedagogiska broarna misstänker jag att<br />
Adlers synsätt fortfarande är i högsta grad<br />
aktuellt inom utbildningssystemet, inte<br />
minst när det gäller litteraturläsning och litteraturundervisning,<br />
vilket är vad denna text<br />
skall handla om. Adlers inledande lärdom<br />
tycks dessutom paradoxalt nog, och på<br />
tvärs emot allt progressionstänkande, bli allt<br />
viktigare ju högre upp i utbildningssystemet<br />
man kommer, som om förmågan att läsa<br />
litteratur var som allra klenast för den nyblivne<br />
litteraturvetaren eller svensklärarstudenten.<br />
Den brittiske litteraturteoretikern<br />
Terry Eagleton (1976) har ringat in denna<br />
paradox på ett provokativt och rättframt<br />
sätt: En av litteraturstudiernas viktigaste<br />
uppgifter är att få studenten att inse att hon<br />
egentligen inte kan läsa litteratur. Den nyblivna<br />
studenten läser på fel sätt: inlevelsefullt,<br />
uppslukande, identifikatoriskt – kort<br />
sagt naivt och okritiskt.<br />
Skolans litteraturundervisning uppmuntrar<br />
förvisso gärna inlevelsefulla sätt att läsa,<br />
och kopplingar mellan det lästa och elevens<br />
egna erfarenheter ses som eftersträvansvärda.<br />
Men akademiska litteraturstudier<br />
tycks innebära ett definitivt farväl till allt<br />
som förknippas med den ”vanlige läsaren”.<br />
Naivt skall förvandlas till kritiskt – och<br />
läsaren skall förvandlas till litteraturvetare.<br />
Härigenom upprättas en kritisk position<br />
som innebär en dubbel distansering: från<br />
centrala dimensioner i sättet att läsa (känslomässiga,<br />
kroppsliga, erfarenhetsbaserade),<br />
och från en föregiven majoritet av<br />
vanliga läsare (som förutsätts läsa på just ett<br />
sådant sätt som man själv har övervunnit).<br />
Den kritiska positionen, uppfattad på detta<br />
sätt, har väldigt lite att göra med de centrala
egreppen i vår kurs: deltagande, lek, begär.<br />
I själva verket tycks den innebära dess raka<br />
motsatser – läsning som söker närhet och<br />
uppmuntrar lekfullhet och begär skall inte<br />
bara överges utan också aktivt bekämpas.<br />
Går det att tänka sig en kritisk position<br />
som tvärtom är öppen för våra begrepp och<br />
perspektiv?<br />
I denna text kommer jag att utifrån ett par<br />
exempel göra en kritisk och självkritisk<br />
tillbakablick på min egen forskarpraktik.<br />
Hur ser den kritiska position ut som jag<br />
konstruerar åt mig själv (eller som konstrue-<br />
rar mig)? Finns här utrymme för deltagarkulturella<br />
perspektiv? Går det att upprätta<br />
andra typer av tänkbara kritiska positioner?<br />
Går det egentligen att kombinera ett deltagar-<br />
kulturellt perspektiv med ett vetenskapligt<br />
distanserat?<br />
Lite mer konkret kommer jag att ta avstamp<br />
i några (typ)exempel på kritiska positioneringar<br />
i texter jag skrivit som handlar om<br />
idéer om litteraturläsningens värden. Det<br />
handlar bland annat om diskursanalyserna<br />
jag gjort av läsfrämjande kampanjer (Läsrörelsen)<br />
och självhjälpslitteratur, där jag nu<br />
så här efteråt kan känna att kritiken riskerar<br />
att bli för ensidig, för raljerande, för lycklig<br />
(skadeglad?) över att kunna påvisa de naiva<br />
litteratursyner som framträder i mitt material.<br />
Jag tänker mig att den kritiska positionen<br />
kan brytas ned eller spjälkas upp i olika<br />
delpositioner: en läsande position och en<br />
skrivande; en som har skönlitteratur som sitt<br />
objekt och en som har andra typer av texter<br />
(material som skall analyseras, teoretiska<br />
texter) som sitt objekt; en personlig och en<br />
professionell position; en undervisande och<br />
en forskande m.fl. Jag kommer i detta kapitel<br />
att försöka beskriva tre kritiska position-<br />
er så nyanserat och självkritiskt som möjligt,<br />
och peka på dess produktiva sidor och<br />
begränsningar. Jag kallar de tre positionerna<br />
för den renodlat kritiska, den självreflexivt<br />
kritiska och den deltagande kritiska. Min<br />
förhoppning är att denna beskrivning kan<br />
skapa nya utrymmen för att överskrida eller<br />
mjuka upp gränserna mellan närhet och distans,<br />
mellan inlevelse och kritik, och mellan<br />
ett deltagande perspektiv och ett perspektiv<br />
som intas utifrån och uppifrån.<br />
Kritik som doxa och misstänksamhet<br />
som dogm<br />
Innan jag går in på mina konkreta exempel<br />
skall jag kort beskriva och problematisera<br />
den kritiska positionens hegemoniska ställning<br />
inom litteraturstudierna.<br />
Att hävda att läsningen av skönlitteratur<br />
inom högre utbildning måste utgå från ett<br />
kritiskt förhållningssätt skulle nog de flesta<br />
professionella litteraturvetare instämma<br />
i. ”Läsning skall vara kritisk”, det är en<br />
utsaga som inom litteraturvetenskapen antar<br />
karaktären av ett slags doxa, en föreställning<br />
som är så djupt rotad och till synes självklar<br />
att den varken behöver motiveras eller kan<br />
ifrågasättas. Det är utgångspunkten för<br />
två kritiska betraktelser över den kritiska<br />
positionen, av de amerikanska litteraturforskarna<br />
Rita Felski och Michael Warner.<br />
Felski (2009) menar att blotta tanken att<br />
ifrågasätta idén om den kritiska läsningen<br />
kan uppfattas som absurd. Vad skulle litteraturstudenterna<br />
lära sig i stället för kritisk<br />
läsning? Någon form av överskridande av<br />
”vanlig” läsning måste ske, annars förlorar<br />
litteraturstudierna sitt existensberättigande.<br />
När en lärare skall undervisa om en litterär<br />
text måste utgångspunkten vara att<br />
89
90<br />
”apearences deceive and that texts do not willingly<br />
surrender their secrets” (s. 28). Läsaren<br />
har alltså ett arbete att utföra (med läraren<br />
som självskriven arbetsledare). Drivkraften<br />
måste vara misstänksamhet, och metoden<br />
bestå i att läsa mellan raderna och mothårs.<br />
Som Felski påpekar är misstänksamheten<br />
som grundläggande värde intakt också i de<br />
fall då den demystifierande aktiviteten inte<br />
måste utföras av läsaren utan ligger inbyggd<br />
i texten själv – till exempel genom att texten<br />
använder olika främmandegörande grepp<br />
eller ifrågasätter vanliga föreställningar<br />
och värderingar. Resultatet blir en manöver<br />
som utskiljer och särskiljer den kritiske<br />
läsaren och verket från vanliga läsares naiva<br />
föreställningsvärldar:<br />
Critic and work are thus bound to-<br />
gether in an alliance of mutual mistrust<br />
vis-à-vis congealed forms of language<br />
and thought. Suspicion sustains and<br />
reproduces itself in a reflexive distrust<br />
of common knowledge and an emp-<br />
hasis on the chasm that seperates scho-<br />
larly and lay interpretation.<br />
(Felski 2009, s. 29)<br />
Vad Felski beskriver är enkelt uttryckt<br />
etableringen av en kritisk position. Jag skrev<br />
i inledningen att denna är dubbel; här ser vi<br />
att den snarare är tredubbel. Den kritiske<br />
läsaren avslöjar och avvisar ”stelnande<br />
former av språk och tankar” så som de<br />
framträder på tre ställen: i vissa litterära<br />
texter, i vissa sätt att läsa, och hos vissa<br />
människor. Om man byter ut ordet ”vissa”<br />
i föregående mening mot ”vanliga” ser<br />
man den värdeladdade särskiljande effekten<br />
tydligare. Den kritiske läsaren står utanför<br />
och ovanför vanliga människors vanliga sätt<br />
att läsa vanlig litteratur.<br />
Warner (2004) betonar liksom Felski den<br />
kritiska läsningens oomstridda status.<br />
För litteraturstudierna är det svårt att ens<br />
föreställa sig någon annan form av läsning<br />
som legitim. Omvänt så är det bara inom<br />
de professionaliserade och institutionaliserade<br />
litteraturstudierna som kritisk läsning<br />
bedrivs. Allt utanför karakteriseras som<br />
okritiskt. Akademin ”äger” den kritiska<br />
läsningen.<br />
We are here, we like to tell our students,<br />
to save you from habits of uncritical<br />
reading that are naïve, immature,<br />
unexamined – or worse. Don’t read like<br />
children, like vacation readers on the<br />
beach, like escapists, like fundamenta-<br />
lists, like nationalists, like antiquarians,<br />
like consumers, like ideologues, like<br />
sexists, like tourists, like yourselves.<br />
(Warner 2004, s. 15)<br />
Som Warner skriver kan man fråga sig om<br />
kritisk läsning egentligen är ett sätt att läsa.<br />
Riktigare vore kanske att beskriva det som<br />
ett slags institutionellt sanktionerad kommentarverksamhet;<br />
en tolkande praktik som<br />
bygger, inte bara på avståndstagandet från<br />
naiv läsning, utan också på idén om läsaren<br />
som aktivt diskursproducerande. Textläsning<br />
skall enkelt uttryckt generera nya texter<br />
i form av uppsatser, artiklar och böcker om<br />
de lästa texterna.<br />
En förutsättning för den kritiska läsningen<br />
är att det går att dra en skarp gräns mellan<br />
text och läsare. Kritisk läsning, skriver<br />
Warner (s. 20), kan rentav ses som ett ideal<br />
för hur distansen mellan dessa kan göras så<br />
stor som möjligt (det vill säga raka motsatsen<br />
till de bärande idealen i diskursen<br />
om deltagarkultur). Men hur kan en sådan<br />
verksamhet legitimera sig själv i relation till
icke-professionella läsare. Enligt Warner<br />
räcker det inte att hänvisa till den professionella<br />
läsarens expertis, till hans eller hennes<br />
exceptionella kompetenser. Idén om kritisk<br />
läsning kan hämta näring från och ses som<br />
en bild av det kritiska förnuftet som sådant.<br />
Warner skriver:<br />
Because the techniques of distanciating<br />
knowledge are tied to a subjectivity-<br />
forming ascesis toward freedom and<br />
have come to define agency in modern<br />
culture, a discipline of critical reading<br />
can draw on the widest cultural-<br />
historical meanings of critical reason.<br />
(Warner 2004, s. 23f)<br />
Warner hänvisar bland annat till Kants<br />
”Svar på frågan: Vad är upplysning?”<br />
från 1784, och hans distinktion mellan<br />
omogen läsning och det offentliga bruket<br />
av förnuftet. Kant konstaterar tidigt i sin<br />
text: ”Det är bekvämt att vara omyndig.<br />
Har jag en bok som har förstånd i mitt<br />
ställe […] så behöver jag ju inte anstränga<br />
mig själv” (Kant 1989, s. 27). Denna passiva,<br />
osjälvständiga och okritiska läsning<br />
kontrasteras lite längre fram med följande<br />
idealtyp: ”Med offentligt bruk av ens eget<br />
förnuft avser jag det bruk någon gör av det<br />
såsom lärd inför läsekretsens hela publik”<br />
(s. 29). Den kritiska positionen är knappast<br />
neutral, vare sig ur ett klass- eller ett<br />
genusperspektiv. Positionen är exklusiv, den<br />
kan intas av en lärd, men, framgår det på ett<br />
annat ställe i texten, kan knappast bereda<br />
plats för kvinnor: ”Att lejonparten av mänskligheten<br />
(däribland hela det täcka könet)<br />
inte bara anser att steget till myndighet är<br />
besvärligt utan dessutom mycket farligt,<br />
sörjer de förmyndare för, vilka gunstigast<br />
påtagit sig uppsikten över den” (s. 27). Här<br />
mer än antyds den könsmässiga kodning av<br />
förnuftet som varit ett ledmotiv i den västerländska<br />
filosofins historia (Lloyd 1999)<br />
och som under moderniteten gett upphov<br />
till sammankopplingen av oförnuftig, dålig<br />
läsning med kvinnor (Felski 1995, Larsson<br />
1989), men också med män ur de lägre<br />
samhällsklasserna och med barn (Thavenius<br />
1991). Sammanfattningsvis är den kritiska<br />
positionen inte socialt och ideologiskt neutral<br />
eller intresselös. I kampen om vem som<br />
kan och får inta den står mycket på spel.<br />
Några kritiska positioner<br />
Mina analyser av föreställningar om litteraturläsningens<br />
värden har som gemensam<br />
nämnare ett kulturanalytiskt angreppssätt.<br />
Det innebär att denaturaliseringen tillmäts<br />
en stor betydelse som teoretisk utgångspunkt<br />
och metodiskt grepp. Det handlar<br />
om att visa hur fenomen framställs som<br />
självklara eller naturliga, när de i själva verket<br />
är kulturella konstruktioner. Det handlar<br />
om att utmana det ”sunda förnuftet” och<br />
avslöja dolda värderingar och ideologier.<br />
När jag nu ser tillbaka på mina analyser<br />
tycker jag mig kunna urskilja ett par olika<br />
typer av kritiska positioner. Tre av dessa<br />
skall som sagt lyftas fram här. Det behöver<br />
inte vara några knivskarpa gränser mellan<br />
dem och de kan mycket väl förekomma<br />
tillsammans i en och samma analys. Den<br />
första positionen kan kallas för den renodlat<br />
kritiska. När jag intar denna position finner<br />
jag inte några försonande drag i föremålet<br />
för mitt intresse. Kritiken närmar sig (lite<br />
paradoxalt) en vardagsspråklig förståelse<br />
av begreppet kritisk såsom entydigt<br />
negativ och avfärdande. I min analys av<br />
den så kallade biblioterapin, ett fält som<br />
ser litteraturen som ett slags medicin med<br />
helande effekter, kommer jag nära denna<br />
91
92<br />
position några gånger. Litteratursynen i ett<br />
av de biblioterapeutiska exemplen – Bertil<br />
Söderlings bok Om vänskapen med böcker<br />
och ordens läkedom från 1962 – beskriver<br />
jag som idealistisk och romantisk, och fylld<br />
av dolda, motsägelsefulla, värderingar.<br />
Å ena sidan vill Söderling framstå som<br />
pluralistisk och icke-moraliserande, å andra<br />
sidan skymtar mellan raderna en sträng och<br />
disciplinerande syn på läsaren. Min kritiska<br />
läsning vill leda i bevis att ”Litteraturen och<br />
läsningen naturaliseras, betraktas som en<br />
aktivitet så självklar och så självklart god att<br />
några andra instanser än det sunda förnuftet<br />
inte behöver åberopas för dess försvar”<br />
(Persson 2011a, s. 22). Söderling blir ganska<br />
hårt åtgången i min analys, om jag uttrycker<br />
det så.<br />
Ett annat exempel på en renodlat kritisk<br />
position kan hämtas från min analys av<br />
Läsrörelsens samarbete med McDonald’s.<br />
Läsrörelsen förväntas som ideell läsfrämjande<br />
förening stå för vissa kulturella värden<br />
och när ett omfattande samarbete inleds<br />
med vad som för många framstår som en<br />
sinnebild för kommersiell skräpkultur (och<br />
skräpmat) uppstår intressanta spänningar,<br />
spänningar som båda aktörerna gör sitt<br />
bästa för att tona ned eller neutralisera. Från<br />
en kritisk position blir det tacksamt att både<br />
påvisa spänningarna och de misslyckade<br />
försöken att lösa upp dem. På samma sätt<br />
som i analysen av biblioterapin frilägger jag<br />
i analysen av Läsrörelsen en subtext som<br />
har ett annat budskap än den välmenande,<br />
sympatiska och festliga ytan. Bakom<br />
kärleksförklaringarna till litteraturen och<br />
uppräkningen av alla dess välsignelser finns<br />
helt andra diskurser som handlar om barns<br />
bristande språk, om att ungdomar frivilligt<br />
låter sig hjärntvättas av dokusåpor, om att<br />
skriften definitionsmässigt är ett överlägset<br />
medium, om att nya medier är ett hot mot<br />
både boken och demokratin.<br />
Den kritiska läsningen älskar självmotsägelser,<br />
att påvisa glapp mellan retorik<br />
och praktik, att hitta sprickor i aktörers<br />
självförståelse. Den är (eller vill vara)<br />
demystifierande. Den ansvariga för Mc-<br />
Donald’s familjeaktiviteter i Sverige säger<br />
på ett ställe att samarbetet med Läsrörelsen,<br />
konkret manifesterat i det årligt återkommande<br />
så kallade Bok Happy Meal, står för<br />
någonting nytt och annorlunda:<br />
Det måste kunna gå att producera ett<br />
helt svenskt Happy Meal program<br />
där boxens innehåll är något varaktigt,<br />
något som ger glädje och skapar härliga<br />
stunder för barn och deras föräldrar i<br />
åratal framöver. Allt föll liksom på plats<br />
och det kändes bara så rätt i magen.<br />
(Kindwall Wåreus i Von Baumgarten-<br />
Lindberg 2008, s. 24)<br />
Jag citerar min kommentar till denna utsaga<br />
in extenso för att illustrera den kritiska<br />
läsningens förtjusning i upptäckten av<br />
sprickor och motsägelser:<br />
Den goda boken, ingående i ett ”helt<br />
svenskt” Happy Meal, karakteriseras<br />
på ett sätt som mera hör hemma i<br />
kulturarvsdiskursen än i marknads<br />
diskursen. Boken har bestående (symbo-<br />
liskt, inte ekonomiskt) värde. Den<br />
bär på immateriella positiva kvaliteter:<br />
den skapar gemenskap mellan barn<br />
och föräldrar; den ger lust och glädje;<br />
den skapar nationell gemenskap. Men<br />
i denna karakteristik ligger ju samtidigt<br />
förborgad en implicit, kanske omed-<br />
veten, kritik av det egna företaget, och<br />
i förlängningen av marknadsdiskursen.
Om just Bok Happy Meal förmedlar<br />
varaktighet ligger det nära till hands att<br />
ett vanligt Happy Meal, med sitt trans-<br />
nationella urval av medföljande leksaker<br />
inte gör det. Motsatser till varaktighet<br />
kan vara förgänglighet och ytlighet –<br />
det vill säga just det som företaget ofta<br />
anklagas för att sprida. Och om effekten<br />
av ett Bok Happy Meal är att det ”bara<br />
kändes så bra i magen” undrar man ju<br />
hur det brukar kännas efter ett vanligt<br />
Happy Meal. Kan bokens immateriella<br />
konstnärliga kvaliteter rent av hjälpa<br />
till att höja hamburgarens närings-<br />
värde? En försiktig slutsats: När element<br />
från andra diskurser importeras i den<br />
egna sker förändringar som inte alltid<br />
går att förutse och som inte bara behö-<br />
ver ha en stärkande utan också kan<br />
ha en destabiliserande inverkan.<br />
(Persson 2011b, s. 112)<br />
Som queerteoretikern Eve Kosofsky Sedgwick<br />
poängterat förutsätter demystifierande<br />
läsningar (hon kallar dem paranoida<br />
läsningar) en enorm tilltro till det kritiska<br />
avslöjandets/uppvisandets betydelse. Denna<br />
tilltro bygger i sin tur på ett antagande om<br />
att den vanliga läsaren är naiv:<br />
The paranoid trust in exposure<br />
seemingly depends, in addition, on an<br />
infinite reservoir of naïveté in those<br />
who make up the audience for these<br />
unveilings. What is the basis for assu-<br />
ming that it will surprise or disturb,<br />
never mind motivate, anyone to learn<br />
that a given social manifestation is<br />
artificial, self-contradictory, imitative,<br />
phantasmatic, or even violent?<br />
(Sedgwick 2003, s. 141)<br />
Liksom Warner sätter Sedgwick frågetecken<br />
vid antagandet att akademin äger den kritiska<br />
läsningen och positionen. Hur kan vi<br />
veta det? Och hur kan vi vara så övertygade<br />
om att den kritiska läsningens avslöjanden<br />
är både överraskande och effektiva<br />
(verkningsfulla)?<br />
I min kommentar om Bok Happy Meal<br />
finns starka inslag av polemik, kanske också<br />
skadeglädje. En alltför renodlad kritisk<br />
position kan innebära en fara, en risk att<br />
kritiken kommer för nära den form av<br />
känslomässig polemik som odlas utanför<br />
den kritiska positionen, dvs. i vardagssammanhang<br />
och av det sunda förnuftet. Ett<br />
sätt att gardera sig mot detta är givetvis de<br />
sedvanliga akademiska dygderna: belägga<br />
(även starkt kritiska) påståenden med citat<br />
från texten som analyseras, förankra analysen<br />
teoretiskt osv. Min karakteristik av den<br />
naturaliserade litteratursynen hos Söderling<br />
i citatet ovan avslutas t.ex. med en hänvisning<br />
till Roland Barthes Mytologier. Men<br />
det finns en annan aspekt av den renodlat<br />
kritiska positionen som på ett oväntat sätt<br />
kanske för den närmare ett av kursens centrala<br />
begrepp: begär. Som Jane Gallop<br />
skriver i introduktionen till antologin<br />
Polemic. Critical or Uncritical (som<br />
Warners artikel ingår i) har polemiken<br />
en osäker status inom humaniora:<br />
Should the critical attitude be devoid<br />
of all passions, not just the reverent but<br />
the aggressive as well? Polemical reading<br />
is literally critical with a vengeance. This<br />
passion for the critical might disqualify<br />
the polemical from the normative model<br />
of critical reading. While we all subscribe<br />
to critical reading, in what Warner calls<br />
”a ready consensus”, the polemical has<br />
among us at best a controversial status.<br />
(Gallop 2004, s. 9)<br />
93
94<br />
Polemiken drivs av känslor, passioner<br />
och begär – och inte bara av det kritiska<br />
distanserade förnuft som setts som en<br />
förutsättning för den kritiska positionen.<br />
Gallop påpekar att polemiken riskerar att<br />
upplösa distinktionen mellan professionell<br />
och icke-professionell kritik, akademisk<br />
kritik och vanlig kritik. En annan anledning<br />
till dess ambivalenta status är, skriver Gallop,<br />
att den (riskerar att vara) underhållande<br />
– vilket knappast är en självklar akademisk<br />
dygd.<br />
Innan jag går vidare och beskriver två ytterligare<br />
kritiska positioner skall jag kort<br />
dröja vid det som kallas det sunda förnuftet.<br />
Den kritiska läsningen har ju, som redan<br />
framkommit, en mycket skeptisk inställning<br />
till det. Det ses inte bara som icke-kritiskt<br />
utan som en källa till allsköns fördomar,<br />
förenklingar och för givet taganden. Oavsett<br />
om utgångspunkten är kulturanalytisk,<br />
ideologikritisk, diskursanalytisk eller dekonstruktiv<br />
(listan kan göras mycket längre), så<br />
förenas den kritiska läsningen av en stark<br />
misstro mot vanliga och vardagliga sätt att<br />
tänka. Zygmunt Bauman går så långt som<br />
att säga att det är avståndet till det sunda<br />
förnuftet som ger en disciplin som sociologin<br />
sin identitet och legitimitet:<br />
Kanske mer än andra vetenskaper<br />
finner sociologin sin relation till det<br />
sunda förnuftet (den rika men oorga-<br />
niserade, osystematiska, ofta oarti-<br />
kulerade och outsägliga kunskap som vi<br />
använder oss av för att utföra våra<br />
vardagssysslor) fylld av problem som är<br />
avgörande för dess ställning och<br />
verksamhet.<br />
(Bauman 1992, s. 16)<br />
Men vad kännetecknar egentligen det sunda<br />
förnuftet? Som Bauman är inne på skulle vi<br />
inte klara oss utan det. Att ständigt stanna<br />
upp och ifrågasätta varje stor och liten tanke<br />
och handling skulle göra vardagen mycket<br />
opraktisk och förmodligen outhärdlig. Den<br />
vaksamhet, reflexivitet och förmåga till<br />
främmandegöring av det välbekanta som<br />
enligt Bauman är sociologens särskilda kunnande<br />
kan inte ha jour dygnet runt – och till<br />
saken hör att också sociologen själv är en<br />
del av den kultur han studerar, formad av<br />
samma sunda förnuft han försöker ifrågasätta.<br />
Det är en viktig insikt, som kan göra<br />
den kritiska positionens utsagor mer nyanserade.<br />
På samma sätt som det är centralt<br />
att erkänna att den kritiska positionen har<br />
polemiska och känslomässiga sidor, så är det<br />
viktigt att inse att den inte är eller kan vara<br />
totalt avskild från det den kritiserar.<br />
Clifford Geertz (2000) gör en annan central<br />
iakttagelse när han karakteriserar det sunda<br />
förnuftet som ett kulturellt system. Liksom<br />
andra kulturella system som konst eller<br />
vetenskap – eller den kritiska läsningen –<br />
utger sig det sunda förnuftet faktiskt för att<br />
avslöja illusioner och säga sanningen. Eftersom<br />
det sunda förnuftet kan inta radikalt<br />
olika ståndpunkter om samma ämne i olika<br />
tider och kulturer går det inte att urskilja<br />
några gemensamma innehållsliga mönster,<br />
men däremot återkommande formella, eller<br />
vad Geertz kallar stilistiska, drag. Geertz<br />
lyfter fram fem sådana drag. Det första<br />
är naturlighet. Det sunda förnuftet utger<br />
sig alltid för att se saker som de är, ”as<br />
inherent in the situation, intrinsic aspects<br />
of reality, the way things go” (s. 85). Det<br />
andra draget är att det sunda förnuftet är<br />
praktiskt, det besitter en kunskap om vad<br />
som är möjligt, rimligt och genomförbart<br />
eller inte. Det tredje draget kallar Geertz<br />
för tunnhet eller bokstavlighet. Ett fenomen
ses och tas för vad det är, varken mer eller<br />
mindre. Det finns inga dolda sanningar som<br />
kräver kritiska läsningar mellan eller under<br />
raderna för att uppenbaras: ”There is no<br />
need, indeed it is a fatal mistake, to deny,<br />
as poets, intellectuals, priests, and other<br />
professional complicators of the world so<br />
often do, the obviousness of the obvious”<br />
(s. 89). Det fjärde gemensamma draget hos<br />
det sunda förnuftets utsagor är att de är<br />
ometodiska. Här åberopas inga teorier eller<br />
doktriner. Visdomarna förmedlas ad hoc,<br />
genom ordspråk, anekdoter, vitsar med<br />
mera. Det femte draget är tillgänglighet och<br />
bygger på övertygelsen att varje person vid<br />
sina sinnens fulla bruk kan dra slutsatser i<br />
enlighet med det sunda förnuftet. Det sunda<br />
förnuftet är öppet för och omfattar alla –<br />
utom ”förståsigpåarna”:<br />
Indeed its tone is even anti-expert, if<br />
not anti-intellectual […] There is no<br />
esoteric knowledge, no special tech-<br />
nique or peculiar giftedness, and little<br />
or no specialized training – only what<br />
we rather redundantly call experience<br />
and rather mysteriously call maturity –<br />
involved. (s. 91)<br />
Det är uppenbart att den kritiska positionen<br />
inte kan närma sig det sunda förnuftet<br />
genom att överta och börja anamma några<br />
av dessa drag. De går samtliga på tvärs mot<br />
grundantaganden som inte kan, och heller<br />
inte, menar jag, bör överges. Kritiken kan<br />
inte plötsligt börja tala om kulturella eller<br />
litterära fenomens inneboende naturlighet,<br />
om att saker och ting alltid är vad de utger<br />
sig för att vara, om att texter med hjälp av<br />
särskilda tekniker inte kan utvinnas dolda<br />
eller förvrängda betydelser. Men vi ser<br />
utifrån Gallop, Bauman och Geertz också en<br />
del beröringspunkter, drag där den kritiska<br />
positionen och det sunda förnuftet kommer<br />
eller kan komma – riskabelt – nära varandra:<br />
delaktigheten i en åtminstone i någon<br />
mening gemensam kultur, ett nödvändigt<br />
förlitande på det sunda förnuftet i många<br />
vardagliga situationer, en drivkraft som inte<br />
bara är styrd av förnuftet utan av känslor<br />
och begär, en vilja att säga sanningen.<br />
Möjligen är det just dessa aspekter som blir<br />
särskilt känsliga för den kritiska positionen.<br />
Det gäller att kontrollera dem och distansera<br />
sig ifrån dess felaktiga, vanliga och<br />
vardagliga, varianter. Samtidigt är det kanske<br />
just dessa aspekter som borde prövas på<br />
ett mera öppet sätt. Mina följande två typer<br />
av kritiska positioner, den självreflexiva och<br />
den deltagande, innehåller spår av det.<br />
Jag börjar med den självreflexiva kritiska<br />
positionen. I min analys av biblioterapin<br />
placerar jag in detta fenomen i ett större<br />
sammanhang när jag ser den som en del av<br />
en terapeutisk kultur som genomsyrar samhället<br />
på många sätt: intimiseringen av det<br />
offentliga samtalet, kravet på publika<br />
bekännelser, ökad narcissism osv.<br />
Självhjälpslitteraturen och Dr Phil är tydliga<br />
exempel på hur våra innersta problem och<br />
brister ständigt skall ältas – och botas – med<br />
hjälp av självutnämnda och massmedialt<br />
framgångsrika experter och ”coacher”. I ett<br />
av mina exempel, Caroline af Ugglas och Ulf<br />
Karl Olov Nilssons (Ukon) bok Hjälp, vem<br />
är jag? – anteckningar från en terapi (2010),<br />
hittar jag emellertid främmandegörande<br />
strategier som får mitt och den kritiska läsningens<br />
bifall. Jag skriver följande: ”Genom<br />
att bryta mot starka konventioner inom den<br />
terapeutiska kulturen uppnås ett slags främmandegöring<br />
– läsaren blir medveten om att<br />
han eller hon är inskriven i en diskurs som<br />
reglerar talet och sanningen om subjektiviteten”<br />
(Persson 2011a, s. 33). Andra drag<br />
95
96<br />
i texten som får mitt gillande är självreflexiviteten<br />
och genreblandningarna:<br />
Gränserna mellan den terapeutiska och<br />
den litterära texten (och diskursen) är<br />
hela tiden i rörelse i denna text. Den<br />
långt drivna självreflexiviteten är en<br />
viktig faktor härvidlag. Det är för enkelt<br />
att säga att texten lämnar den terapeu-<br />
tiska diskursen och blir ren litteratur.<br />
Det är lika förenklat att säga att den<br />
terapeutiska texten införlivar en rad<br />
litterära drag men att den som helhet<br />
förblir opåverkad. Det är det ständiga<br />
prövandet, ironiserandet och överskri-<br />
dandet som bäst fångar denna mångfal-<br />
diga text. Samtidigt som dess egen<br />
diskursiva status och genretillhörighet<br />
blir minst sagt flytande, så framträder<br />
de diskurser och genrer den införlivar<br />
och leker med (terapisamtalet, bekännel-<br />
sen, självhjälpsmanualen, skönlittera-<br />
turen m.fl.) desto tydligare. I denna<br />
strategi inryms både bekräftande och<br />
kritiskt avslöjande element. Den tera-<br />
peutiska kulturen både bejakas och<br />
häcklas. Litteraturens gränsdragningar<br />
mellan högt och lågt och mellan olika<br />
framställningsformer och genrer både<br />
utnyttjas och suddas ut.<br />
(Persson 2011a, s. 36)<br />
I min analys hyllas alltså de främmandegörande<br />
och självreflexiva greppen i den text<br />
som analyseras. Att dessa drag uppskattas<br />
handlar inte bara om den analyserade textens<br />
sätt att behandla ett specifikt fenomen, i<br />
det här fallet den terapeutiska kulturen. Det<br />
handlar kanske också om att den analyserade<br />
texten själv uppvisar vissa av den<br />
kritiska läsningens centrala egenskaper (jfr<br />
Felskis resonemang ovan om hur vissa litterära<br />
texter själva kan sköta demystifieran-<br />
det). Här finns en affinitet mellan analytikern<br />
och det analyserade, en överensstämmelse<br />
när det gäller både metodiska grepp (främmandegöring,<br />
självreflexivitet) och värderingar<br />
(skepsis mot narcissism och alltför<br />
ytliga hållningar): Båda intar en självreflexiv<br />
kritisk position. En annan förklaring till min<br />
uppskattning av denna text kanske kan sökas<br />
i en viss parallellism mellan texten och min<br />
egen habitus. Texten är skriven av Ukon, som<br />
är experimentell poet och psykoanalytiker,<br />
och Caroline af Ugglas, som är en gränsöverskridande<br />
populärkulturell artist. Texten<br />
blandar högt och lågt, filosofiska och intellektuella<br />
utläggningar med vitsar, trivia och<br />
nonsens. Denna typ av blandningar har jag<br />
ända sedan min doktorsavhandling (Persson<br />
2002) haft ett starkt intresse – och en särskild<br />
svaghet – för. Att denna uppskattning (detta<br />
begär) skulle vara helt frikopplad från min<br />
egen självbiografi i termer av klassbakgrund,<br />
utbildning, yrke, smak och sociala/kulturella<br />
positionering är nog inte så sannolikt.<br />
Ett närmande till den terapeutiska kultur<br />
som kritiseras görs i formen av ett erkännande<br />
av att även jag själv ingår i det sammanhang<br />
som kritiseras. Här intas explicit<br />
en självreflexiv kritisk position. Jag skriver:<br />
Att klassificera en text som tillhörig<br />
denna kultur [den terapeutiska] får<br />
emellertid inte ses som ett automatiskt<br />
avfärdande. Vi är alla mer eller mindre,<br />
och med- eller motvilligt en del av den.<br />
Om TV-psykologen Dr Phil kan hjälpa<br />
människor och om skönlitteraturen kan<br />
hela och trösta så är det väl utmärkt?<br />
Den terapeutiska kulturen svarar uppen-<br />
barligen mot behov hos många männis-<br />
kor, behov som inte enbart kan avfärdas<br />
som ytliga, falska, påtvingade osv.<br />
(Persson 2011a, s. 37)
Men att fullt ut erkänna sitt ”medberoende”<br />
av den terapeutiska kulturen är uppenbarligen<br />
att gå för långt. Efter den inledande<br />
inkluderingen av mig själv i denna kultur<br />
gör jag, märker jag nu, en diskret distansering<br />
från den när jag skriver ”hos många<br />
människor”. Här är det underförstått att<br />
jag själv inte tillhör dem. Vilken blir då<br />
slutsatsen? Vilka praktiska implikationer<br />
har min analys? Jag citerar de avslutande<br />
meningarna i artikeln:<br />
Att man som litteraturvetare föredrar<br />
[litteraturteoretikern Paul] de Man<br />
framför Dr Phil är kanske inte ägnat<br />
att förvåna. Men som litteraturdi-<br />
daktiker kan man inte låta sig nöja med<br />
det enkla avfärdandet. Den terapeutiska<br />
kulturen erbjuder en uppsjö av praktiska<br />
pedagogiker och självteknologier som<br />
utgör mäktiga konkurrenter till utbild-<br />
ningssystemets bildningssträvanden.<br />
Litteraturundervisningen i både skola<br />
och högre utbildning borde kanske i<br />
högre utsträckning fråga sig vilka själv-<br />
teknologier den uppmuntrar elever och<br />
studenter att praktisera. Vi kan nämligen<br />
vara helt säkra på att sådana förekommer<br />
och att vi själva både producerar och<br />
produceras av dem.<br />
(Persson 2011a, s. 39)<br />
Jag börjar med en kort positionsangivelse<br />
som mer än antyder att en professionell<br />
litteraturvetares habitus är svår att förena<br />
med ett gillande av Dr Phil. Denna distansering<br />
följs av en varning för ett alltför<br />
snabbt avfärdande, som dock inte innebär<br />
ett närmande till fenomenet utan ett insisterande<br />
på att det måste tas på allvar – dvs.<br />
analyseras kritiskt. Sedan upprättas förbindelser<br />
mellan den terapeutiska kulturen och<br />
litteraturundervisningen i termer av konkur-<br />
rerande självteknologier. I den sista meningen<br />
ses litteraturläraren som både utsatt för<br />
och utövare av denna form av makt. De<br />
praktiska implikationerna är att det finns en<br />
brist på kunskap, ett för svagt medvetande<br />
om vilka ideal som undervisningen egentligen<br />
förmedlar och hur dessa liknar eller<br />
skiljer sig åt från den terapeutiska kulturens<br />
människosyn. Den självreflexiva kritiska<br />
positionen mynnar alltså ut i en efterlysning<br />
av ännu mer självreflexivitet och kritiskt<br />
tänkande. Den paranoida läsningen kan och<br />
bör alltid bli ännu mer paranoid (Sedgwick<br />
2003, s. 127).<br />
Den självreflexiva kritiska positionen kan<br />
reflektera över sin egen delaktighet i det som<br />
analyseras och/eller kritiseras. I de exempel<br />
jag har tagit upp bibehålls dock i slutändan<br />
distansen; positionen förblir avskiljd från –<br />
och upphöjd över – fenomenen i fråga. Ett<br />
närmande sker – som sedan dras tillbaka.<br />
Till skillnad från Ukon och af Ugglas tar<br />
jag inte steget över till nästa position, den<br />
deltagande kritiska, utan stannar i den<br />
självreflexiva. Kunde jag gjort annorlunda?<br />
Givetvis, men poängen är inte att den kritiska<br />
positionen skall överge distansen och än<br />
mindre att den skall försöka sammansmälta<br />
med det kritiserade fenomenet; det vore<br />
självupphävande och absurt. Poängen är att<br />
den kritiska positionen bör bli medveten om<br />
sina bevekelsegrunder och sitt eget sätt att<br />
fungera.<br />
Mitt sista exempel är den deltagande kritiska<br />
positionen, som är den som kommer<br />
närmast en deltagarkulturell hållning. Här<br />
handlar det inte om att ta steget från passiv<br />
åskådare till aktiv deltagare – en dikotomi<br />
som omhuldas i lite väl förenklad form<br />
av exempelvis författarkollektivet bakom<br />
boken <strong>Deltagarkultur</strong> (Haggren m.fl. 2009).<br />
97
98<br />
Den kritiska positionen är inte passiv,<br />
varken i betydelsen oreflekterad eller ickehandlande.<br />
Som Warner påpekade är den<br />
kritiska läsningen intimt förknippad med en<br />
kommenterande aktivitet. Det är påbjudet<br />
(om än underförstått) att den kritiska<br />
läsningen leder över till ett kritiskt skrivande<br />
i form av texttolkningar presenterade i artiklar,<br />
uppsatser eller böcker. Den deltagande<br />
dimensionen i detta mitt sista exempel på<br />
en kritisk position ligger i stället i en dubbel<br />
rörelse: en utmaning av litteraturvetenskapens<br />
privilegiering av den kritiska läsningen<br />
och ett närmande till andra sätt att läsa än<br />
det kritiska.<br />
När jag i min bok Varför läsa litteratur?<br />
(2007) och i artikeln ”On the Differences<br />
between Reading and Studying Literature”<br />
(2011c) slår ett slag för vad jag kallar<br />
kreativ läsning försöker jag iscensätta just<br />
en sådan dubbel rörelse. Intressant är att<br />
den kritiska läsningen här så att säga vänds<br />
mot sig själv. Genom denaturaliserande<br />
analyser av litteraturvetenskapliga texter<br />
av olika slag strävar jag efter att synliggöra<br />
disciplinens doxa, som lite hårdraget och<br />
komprimerat kan formuleras så här: den<br />
litteraturvetenskapliga läsningen är och<br />
skall vara kritisk och skiljer sig som enda<br />
läsart från andra sätt att läsa som alla ses<br />
som naiva, subjektiva, känslomässiga osv.<br />
Denna ensidiga privilegiering av den kritiska<br />
läsningen utsätts för en kritisk läsning av<br />
mig, ungefär som flera av de teoretiker jag<br />
här nämnt (Felski, Warner, Sedgwick, Gallop)<br />
också gör. I det här fallet leder kritiken<br />
både till ett erkännande och bejakande av<br />
de sätt att läsa som litteraturvetenskapen<br />
karakteriserar som naiva. Min tanke är inte<br />
att dessa andra sätt att läsa skall ersätta den<br />
kritiska läsningen, men att de förtjänar vårt<br />
intresse och vår nyfikenhet, och då inte bara<br />
som studieobjekt utan som tänkbara men<br />
bortträngda eller förnekade dimensioner<br />
också i den professionelle läsarens läsning<br />
av litteratur.<br />
När affekter någon gång behandlas av litteraturteorin<br />
är det som Sedgwick (2003, s.<br />
146) skriver oftast genom att fokusera och<br />
renodla en enstaka affekt (till exempel<br />
jouissance). Affekternas mångfald och<br />
spännvidd reduceras. Känslor, inlevelse, att<br />
känna igen sig, att bli uppslukad, glad, ledsen,<br />
förbannad, provocerad, äcklad, road,<br />
oroad, rädd, uttråkad, upphetsad – allt detta<br />
kan vara centrala dimensioner i en läsupplevelse,<br />
men betraktas av någon anledning<br />
som mindre intressanta, eller som hinder för,<br />
det som bör vara litteraturvetarens främsta<br />
uppgift – att tolka texters mening. I min idé<br />
om kreativ läsning är subjektiva, känslomässiga<br />
och kroppsliga responser på litteratur<br />
något som bör uppmuntras, men också<br />
tematiseras. Vi vet så otroligt lite om dem,<br />
fastän det är vanliga reaktioner som alla<br />
läsare kan vittna om. Den kreativa läsningen<br />
är anti-dualistisk, den försöker bygga broar<br />
och hitta förbindelser mellan läsning som<br />
tolkning och andra läsarintressen:<br />
We shall not stop interpreting literature,<br />
but it will not be the only thing we do.<br />
We have to develop a vocabulary<br />
that makes it possible to also talk about<br />
dimensions in reading that are not<br />
primarily about producing meaning, We<br />
need a new semantics of pleasure, emotion,<br />
sensation and affect.<br />
(Persson 2011c, s. 192)<br />
Här uttrycks ett begär, det är helt klart.<br />
Kanske bottnar detta begär inte bara i en<br />
brist, i en trötthet vid tanken på en disciplin<br />
som producerar ständigt nya tolkningar.
Gallop (2004, s. 5) påpekar att när den<br />
kritiska läsningen plötsligt inser att den<br />
okritiska läsningen är en blind fläck så kan<br />
en reaktion vara att den försöker omfamna<br />
eller införliva sin tidigare misskända<br />
motsats, och så skulle mitt eget förhållningssätt<br />
förvisso också kunna betraktas.<br />
Men jag tror att det är lite förenklat. Mitt<br />
intresse för andra sätt att läsa än det kritiska<br />
bottnar i en stark personlig känsla av att<br />
min egen läsning många gånger går utanför<br />
den kritiska (den misslyckas med att vara<br />
kritisk, vill inte vara kritisk, är trött på att<br />
vara kritisk osv.). Trots åratal av inskolning<br />
(för vilken jag är mycket tacksam) i, och<br />
så småningom utförande av den kritiska<br />
läsningen finns det en mängd aspekter av<br />
mina läsupplevelser som helt enkelt inte blir<br />
synliga genom den kritiska läsningens raster.<br />
Begäret jag talar om handlar också om (en<br />
naiv vilja) att komma närmare litteraturens<br />
och läsningens egna hemligheter, att glupskt<br />
bejaka den oöverskådliga mångfald av<br />
intressen, känslor och erfarenheter som sammanstrålar<br />
eller kolliderar i praktiken läsa.<br />
Då är det kanske ingen slump att jag tar litteraturen<br />
till hjälp när jag väl skall försöka<br />
konkretisera den kreativa läsningen. I boken<br />
från 2007 använder jag Robert Musils<br />
distinktion mellan verklighetssinne och möjlighetssinne<br />
på detta sätt, och i artikeln från<br />
2011 försöker jag visa hur Manuel Puigs roman<br />
Spindelkvinnans kyss både handlar om<br />
och uppmuntrar kreativ läsning. När den<br />
litteraturteoretiska vokabulären inte längre<br />
räcker till får skönlitteraturens gestaltande<br />
språk ta vid. Och kanske är det så att det<br />
måste finnas en skillnad mellan litteraturens<br />
tal och talet om detta tal. I artikeln ”För<br />
vem skriver litteraturvetarna?” berör<br />
Horace Engdahl denna problematik:<br />
I motsats till den litterära texten är en<br />
litteraturvetenskaplig uppsats eller en<br />
kritisk essä alltså (i princip) kommuni-<br />
kativ. Det är förklaringen till de stränga<br />
begränsningar som åligger dessa genrer.<br />
Vi accepterar inte att de formuleras av<br />
vem som helst eller i vilket sammanhang<br />
som helst, och vi förväntar oss att<br />
skribenten efterlever de språkliga sam-<br />
arbetsreglerna, en fordran vi inte längre<br />
anser oss ha rätt att ställa på skönlitte-<br />
rära författare. I litteraturen, men<br />
endast där, får en gråsparv se ut hur fan<br />
som helst – så länge den flyger.<br />
(Engdahl 1992, s. 250)<br />
Om Engdahl har rätt (och det tror jag han<br />
har) förklarar det varför den kritiska läsningen<br />
ser ut som den gör när den omsätts<br />
i skrift. Frågan är vad som händer med<br />
denna skrift när den försöker närma sig och<br />
omvärdera den okritiska läsningen i positiv<br />
riktning. Jag är fullständigt enig med Felski<br />
när hon argumenterar för att motsättningen<br />
mellan en tolkande och en affektiv läsning i<br />
slutändan är konstruerad och ohållbar. Centrala<br />
läsarintressen som förtrollning, igenkänning<br />
och att bli uppslukad av en fiktion<br />
drabbar Joyce-forskaren likaväl som Star<br />
Trek-fanset, skriver hon (Felski 2009, s. 33).<br />
Men det är en skillnad mellan att uppleva<br />
dessa känslor och att skriva om dem: ”[O]ur<br />
institutionally mandated styles of argument<br />
often screen murkier and messier involvements”<br />
(ibid.). Den verkliga utmaningen<br />
ligger, som jag ser det, i att börja synliggöra<br />
och tematisera alla dessa drivkrafter och<br />
begär – i våra egna läsningar och andras –<br />
och att sätta dem på spel i skrivandet.<br />
99
100<br />
Referenser<br />
Adler, Mortimer J. (1941). Konsten att läsa en bok, svensk övers. Alf Ahlberg. Stockholm: Albert<br />
Bonniers Förlag.<br />
Bauman, Zygmunt (1992). Att tänka sociologiskt. Göteborg: Bokförlaget Korpen.<br />
Eagleton, Terry (1976). Criticism and Ideology. London & New York: Verso 2006.<br />
Engdahl, Horace (1992). ”För vem skriver litteraturvetarna?”. I förf:s Stilen och lyckan. Stockholm:<br />
Albert Bonniers Förlag.<br />
Felski, Rita (1995). The Gender of Modernity. Cambridge, Massachusetts & London: Harvard<br />
University Press.<br />
Felski, Rita (2009). ”After Suspicion”. Profession, s. 28-35.<br />
Gallop, Jane (2004). ”Introduction”. Polemic. Critical or Uncritical. Red. Jane Gallop. New York &<br />
London: Routledge.<br />
Geertz, Clifford (2000). ”Common Sense as a Cultural System”. I förf:s Local Knowledge. Further<br />
Essays in Interpretive Anthropology. Third Edition. New York: Basic Books.<br />
Haggren, Kristoffer, Larsson,Elge, Nordwall, Leo & Widing, Gabriel (2009). <strong>Deltagarkultur</strong>. Göte-<br />
borg: Korpen. Kan laddas ned från: www.deltagarkultur.se<br />
Kant, Immanuel (1989). “Svar på frågan: Vad är upplysning?”. Vad är upplysning? Red. Brutus<br />
Östling. Stehag: Symposion Bokförlag.<br />
Larsson, Lisbeth (1989). En annan historia. Om kvinnors läsning och svensk veckopress. Stockholm/<br />
Stehag: Symposion.<br />
Lloyd, Genevieve (1999). Det manliga förnuftet. ”Manligt” och ”kvinnligt” i västerländsk filosofi.<br />
Stockholm: Thales.<br />
Persson, Magnus (2002). Kampen om högt och lågt. Studier i den sena nittonhundratalsromanens<br />
förhållande till masskulturen och moderniteten. Stockholm/Stehag: Symposion.<br />
Persson, Magnus (2007). Varför läsa litteratur? Om litteraturundervisningen efter den kulturella<br />
vändningen. Lund: Studentlitteratur.
Persson, Magnus (2011a). ”Den friska boken och den sjuka läsaren. Om litteratur som medicin”,<br />
Educare nr 1, s. 11-42<br />
Persson, Magnus (2011b). ”Den heliga skriften. Läsrörelsen, McDonald’s och kulturarvet”, i Kul-<br />
turarvingarna, typ! Vad ska barnen ärva och varför?, Centrum för barnkulturs skriftserie, nr 44,<br />
Stockholms universitet.<br />
Persson, Magnus (2011c). ”On the Differences between Reading and Studying Literature”. Why<br />
Study Literature? Red. Jan Alber m.fl. Aarhus & København: Aarhus University Press. Under utg.<br />
Sedgwick, Eve Kosofsky (2003). ”Paranoid Reading and Reparative Reading, or, You’re so Paranoid,<br />
You Probably Think This Essay Is About You”. I förf:s Touching Feeling. Affect, Pedagogy, Performa-<br />
tivity. Durham & London: Duke University Press.<br />
Thavenius, Jan (1991). Klassbildning och folkuppfostran. Om litteraturundervisningens traditioner.<br />
Stockholm/Stehag: Symposion.<br />
Von Baumgarten-Lindberg, Marianne (red.) (2008) Barnens bästa böcker på McDonald’s. Stockholm:<br />
Läsrörelsen.<br />
Warner, Michael (2004). ”Uncritical Reading”. Polemic. Critical or Uncritical. Red. Jane Gallop.<br />
New York & London: Routledge.<br />
101
Foto: Leif Johansson
Foto: Leif Johansson