fortsättningen på gömda och asyl fortsättningen på gömda och ... - Elib
fortsättningen på gömda och asyl fortsättningen på gömda och ... - Elib
fortsättningen på gömda och asyl fortsättningen på gömda och ... - Elib
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
mias<br />
hemlighet<br />
FORTSÄTTNINGEN PÅ<br />
GÖMDA OCH ASYL<br />
AV MARIA ERIKSSON
av<br />
maria eriksson
© Maria Eriksson<br />
Omslag Monica Eskedahl<br />
Grafisk form Johannes Molin<br />
E-boksproduktion eLib 2005
förord<br />
mias hemlighet är den tredje av böckerna om mig, en vanlig<br />
svensk kvinna som hade oturen att träffa en våldsam man.<br />
De första, Gömda (1995) <strong>och</strong> Asyl (2004), är gjorda i samarbete<br />
med Liza Marklund.<br />
Till den här boken står jag ensam som författare. Liza är<br />
min vän, men jag tyckte det var dags för mig att stå helt <strong>på</strong><br />
egna ben.<br />
I mitt huvud har alltid funnits en tanke om att det skulle bli en<br />
tredje bok. Det har funnits hemligheter i mitt liv som jag inte<br />
kunnat tala om, det har varit för stor sorg kring dem. Först nu<br />
är det möjligt att låta dem komma upp till ytan.<br />
Jag tycker att det är en lycklig bok, trots att den handlar om<br />
sorg!<br />
Mias hemlighet är en dokumentär roman, <strong>och</strong> allt som berättas<br />
har inträffat i verkligheten. De flesta namn, en rad detaljer<br />
<strong>och</strong> även datum är ändrade av hänsyn till människorna det<br />
handlar om.<br />
Maria Eriksson
DEL 1<br />
HEMLIGHETEN
Till mina medsystrar
Kvinnan lutar sig fram, drar in doften av tvål, blundar.<br />
Öppnar ögonen <strong>på</strong> nytt <strong>och</strong> tar in. Bakhuvudets<br />
dansande dun, kindens rundning, mungipans lilla<br />
krumelur.<br />
Hon blundar, ristar linjer <strong>och</strong> ytor inom sig.<br />
Huden, släta sidenblad mot kudden.<br />
Hon är noga, det ska bli perfekt. Ögonen måste<br />
hon fylla i ur minnets palett.<br />
Nästippens trubbighet, som väcker hennes häftigaste<br />
ömhet.<br />
Hon blundar, suddar <strong>och</strong> lägger en ny kurva till<br />
den <strong>på</strong>började etsningen. Öppnar ögonen <strong>på</strong> nytt,<br />
<strong>och</strong> jämför.<br />
Den smala nackens sträng.<br />
Ögonbrynens placering, öronsnäckans hemlighet.<br />
Allt måste bli exakt. Bilden ska vara outplånlig.<br />
Blunda, titta, blunda igen.<br />
Igen <strong>och</strong> igen.<br />
Hon har hela natten <strong>på</strong> sig.
kapitel 1<br />
klockan var nästan sju <strong>på</strong> kvällen när vi lämnade domstolsbyggnaden,<br />
jag lade vänster axel mot porten <strong>och</strong> pressade<br />
mig med all kraft ut mot luften. I ögonvrån såg jag en hjälpande<br />
arm <strong>på</strong> väg över mitt huvud; porten öppnades, äntligen<br />
en glipa mot yttervärlden, jag snubblade över tröskeln medan<br />
advokat Carl Barrington tog över tyngden från dörren.<br />
Jag drog efter andan. Den gamla stentrappan var öde.<br />
Regndroppar hade målat darriga ränder <strong>på</strong> alla fönster <strong>och</strong><br />
räcken. Asfalten nedanför var svart. Det doftade friskt, milt,<br />
nytt.<br />
Barrington höll upp dörren för Anders, Emma <strong>och</strong> Robin<br />
som ställde sig tysta strax bakom mig.<br />
– Jaha. Som sagt, gratulerar.<br />
Han sträckte ut handen till avsked <strong>och</strong> jag tryckte den hårt.<br />
Det skulle bli en del efterarbete <strong>och</strong> inte förrän om tidigast ett<br />
år skulle jag ha grönt kort <strong>och</strong> kunna arbeta <strong>och</strong> leva här som<br />
vilken amerikan som helst. Men i praktiken var det klart. Jag<br />
kunde inte utvisas.<br />
Advokatbyråns arbete hade kostat mig tjugofemtusen dollar<br />
<strong>och</strong> det var värt vartenda öre. Det de hade hjälpt mig uppnå<br />
kunde inte värderas i pengar. Tretton år <strong>på</strong> flykt var över.<br />
– Tack, sa jag, <strong>och</strong> tvekade.<br />
Jag hade inte mer att säga. Nu ville jag hem.<br />
Jag backade några släpande steg <strong>och</strong> lyfte högerarmen mot<br />
11
himlen, handflatan öppen. Barrington imiterade min gest. Han<br />
släppte ner armen före mig.<br />
Jag vände mig om, men såg att Anders <strong>och</strong> barnen redan gått<br />
nedför trappan <strong>och</strong> nästan hunnit fram till vår Honda borta <strong>på</strong><br />
parkeringen.<br />
Långsamt gick jag bort mot min familj.<br />
Barnen kröp in i baksätet. Jag tittade upp <strong>och</strong> lät luften kyla<br />
min panna. Slöt ögonen.<br />
– Hallå där, vart försvann du, sa Anders <strong>och</strong> skakade mig lite i<br />
axeln. Jag huttrade till.<br />
– Kom igen. Sätt dig. Vad är det med dig?<br />
– Jag tittade <strong>på</strong> månen, sa jag <strong>och</strong> öppnade bildörren.<br />
*<br />
Vi styrde långsamt ut ur staden.<br />
– Vi måste kanske äta något.<br />
Anders uttryckte sig för det mesta vagt. Jag blundade utan att<br />
svara. Sekunder tickade, en, två … sju.<br />
– För vi ska väl äta. Eller hur hade du tänkt?<br />
Anders sneglade mot mig. Barnen var tysta. Kanske slumrade<br />
de. Jag var outsägligt trött. Irritationen var en myrstig längs ryggraden.<br />
Vad hade jag tänkt? Ingenting.<br />
– Herregud. Låt mig vila nu.<br />
Jag lade kinden mot den svala bilrutan <strong>och</strong> såg med svidande<br />
ögon stadsbilden glesna. De stora vägskyltarna skrek ut sina budskap,<br />
försökte överrösta varandra i kampen om människornas sug<br />
efter snabbmat; Taco Bell, Burger King, Denny’s.<br />
Bilens vibrationer masserade mina tinningar, det körde i magen<br />
<strong>och</strong> kröp under fotsulorna. Jag blundade.<br />
Anders satte <strong>på</strong> bilradion. Bra, tänkte jag <strong>och</strong> försökte sträcka<br />
12
ut benen. Det kändes skönt med en ljudvägg att luta sig mot,<br />
men det fräste i högtalarna. Hur länge sedan var det egentligen<br />
han åtog sig att skaffa en ny musikanläggning till bilen, var det<br />
ett år sedan?<br />
Jag lät mig falla inåt <strong>och</strong> bakåt, ner i känslan av dagen. Min<br />
triumf! Det var jag som hade fått idén att söka <strong>asyl</strong>, det var jag<br />
som hittat advokaten, en av landets främsta experter <strong>på</strong> mänskliga<br />
rättigheter. Det var jag, som för att klara en hel dags förhör<br />
lärt mig vartenda papper i en tjock lunta utantill.<br />
Jag hade vunnit, vi var nu de första människorna någonsin som<br />
fått uppehållstillstånd i USA av just de här speciella skälen. Våra<br />
liv började <strong>på</strong> riktigt, här <strong>och</strong> nu. Eller mitt. Mitt <strong>och</strong> barnens.<br />
I smyg <strong>och</strong> under halvslutna ögonlock tittade jag <strong>på</strong> Anders<br />
händer som höll <strong>på</strong> med radion. Stora händer, som fått hårstrån<br />
runt handlederna. Jag kände inte riktigt igen dem. På handryggen<br />
buktade ådror som såg obekanta ut.<br />
Bruce Springsteens röst flöt plötsligt fram. Anders lutade sig<br />
bakåt, <strong>på</strong>tagligt nöjd.<br />
– Vad säger du om mat då?<br />
Jag svarade inte. Kände oron i mannens kropp. Han var osäker<br />
nu. Jag kunde vara arg <strong>på</strong> något han inte begrep. Eller jag kunde<br />
vara trött som jag sa. Han var inte säker. Jag såg hans spända<br />
käkar. Huden hade börjat hänga lite slappt där.<br />
Tystnaden fortsatte. Jag borde bestämma något. Ledan kröp i<br />
mig. Jag kände barnens blickar i nacken. Gud, jag längtade hem.<br />
Jag måste vila nu. Samla kraft. För jag hade en annan stor uppgift<br />
framför mig, som jag hade lovat mig själv att utföra. Ingen annan<br />
skulle göra det åt mig. Jag kunde lika gärna börja genast.<br />
Jag kände mig tom, men inte hungrig.<br />
– Kör in till tacostället, sa jag.<br />
– Ser du, nästa avfart?<br />
13
Efter drygt tre timmar parkerade vi <strong>på</strong> uppfarten till vårt lilla enplanshus.<br />
Min kaffekopp stod kvar <strong>på</strong> köksbordet. Där hade jag suttit<br />
ensam en stund vid sextiden i morse, innan jag väckte Anders <strong>och</strong><br />
barnen.<br />
Barnen gick in till sig. Jag såg efter dem. I domstolen hade vi<br />
kramats, gråtit tillsammans <strong>och</strong> vinglat runt lyckorusiga med armarna<br />
om varandra. Men de började bli stora nu <strong>och</strong> mer <strong>och</strong> mer<br />
släppte de taget om sin mamma.<br />
Jag hörde svag musik från Emmas rum. Dova basljud som<br />
pickade <strong>på</strong> bröstbenet. Hon satt säkert redan i telefon med någon<br />
av sina oräkneliga kompisar som brukade myllra runt i vårt hus.<br />
Så snart jag hade lärt mig deras namn tycktes de försvinna <strong>på</strong><br />
grund av någon oförrätt Emma ansåg att de hade begått mot<br />
henne. Ansiktena byttes ut mot nya, men musiken var densamma,<br />
med hetsiga, vilda rytmer.<br />
Hon höll <strong>på</strong> att frigöra sig, <strong>och</strong> fast jag ofta kände mig ensam<br />
kunde jag inte längre gömma mig hos henne.<br />
Jag kunde inte längre följa Emma eller Robin i säng, sjunga för<br />
dem, smeka dem till ro <strong>och</strong> sedan själv somna i deras svettiga<br />
lakan.<br />
Utan att fråga bäddade Anders åt sig <strong>på</strong> soffan.<br />
– Godnatt, sa han <strong>och</strong> blev stående i dörröppningen en stund.<br />
Jag satt i köket, hade sjunkit ner där <strong>på</strong> en stol, med jackan<br />
fortfarande <strong>på</strong>. Vi tittade tyst <strong>på</strong> varandra. Sedan gick han in i<br />
vardagsrummet. Det här borde vara en av de lyckligaste dagarna i<br />
våra liv. Vi borde ha jublat <strong>och</strong> firat. Vi skulle ha hämtat en flaska<br />
champagne från kylen, öppnat den <strong>och</strong> tittat varandra i ögonen<br />
<strong>och</strong> fantiserat fram vår framtid, ålderdom <strong>och</strong> lyckliga död.<br />
Det blir i <strong>och</strong> för sig aldrig som <strong>på</strong> film.<br />
Jag drack för den delen inte ens alkohol längre.<br />
14
Försiktigt lade jag upp fötterna <strong>på</strong> stolen bredvid. Magen sved<br />
lite. Jag hade inte ätit med de andra <strong>på</strong> vägen, utan nöjt mig med<br />
en kopp kaffe.<br />
Tröttheten gjorde mig blytung. Samtidigt kokade hjärnan. Som<br />
om jag sprang runt inuti mig själv. Jag tittade <strong>på</strong> klockan. I Sverige<br />
var det mitt i natten.<br />
Jag sträckte mig efter telefonen. Fast klockan gick mot elva<br />
ringde jag till min vän Sandra, som var mamma till en av Emmas<br />
bästisar.<br />
Hon skrek rätt ut av glädje när jag berättade.<br />
– Kom över, sa hon sedan, jag har några vänner här.<br />
Från vardagsrummet hörde jag att teven stod <strong>på</strong>, två manliga<br />
röster skrek i munnen <strong>på</strong> varandra, jag gissade att det handlade<br />
om basket. Jag reste mig, tog handväskan <strong>och</strong> gick, drog tyst igen<br />
dörren bakom mig.<br />
Sandra bodde bara några kvarter bort. Jag gick till fots längs<br />
välkända gator med småhus. Konturerna av de många bilarna<br />
glänste i halvdunklet. Framför alla hus stod flera bilar, var <strong>och</strong> en<br />
utgjorde markering av familjens klass <strong>och</strong> rang.<br />
En kvinna stängde soptunnan med en skräll. En hund skällde<br />
dovt <strong>och</strong> trött men tystnade när jag närmade mig. Den kände igen<br />
mig <strong>och</strong> började sno runt med kroppen. Buskarna rasslade när<br />
svansen slog.<br />
Hemma. Här hade mina barn cyklat runt de senaste fem åren,<br />
här hade de blivit kids, lärt sig tala amerikanska, spela dataspel<br />
<strong>och</strong> åka skateboard. De visste hur nationalsången gick <strong>och</strong> förstod<br />
att de måste köpa sina kläder <strong>på</strong> Element <strong>och</strong> Burton för att vara<br />
säkra <strong>på</strong> att inte bli retade i skolan.<br />
Var det här jag skulle bli gammal, färga håret blått <strong>och</strong> spela<br />
golf i fåniga kläder?<br />
15
Sandra tog emot mig med en varm kram. Hon tog mig i handen<br />
<strong>och</strong> ledde in mig i köket där två kvinnor satt.<br />
På tröskeln hejdade sig Sandra <strong>och</strong> lyfte min hand mot taket,<br />
som om hon korade en vinnare efter en boxningsmatch.<br />
– Det här är Mia <strong>och</strong> hon blev amerikan idag!<br />
Sandra skakade min näve <strong>och</strong> tjöt teatraliskt. Yeaaah! Kvinnorna<br />
applåderade, jag rodnade.<br />
Vi hälsade <strong>på</strong> varandra. Den ena hette Karen <strong>och</strong> arbetade <strong>på</strong><br />
samma sjukhus som Sandra. Den andra, en lång <strong>och</strong> reslig kvinna,<br />
presenterade sig som Patty. Jag kände igen henne från något<br />
evenemang från skolan där Emma <strong>och</strong> Robin gick.<br />
Jag förstod av resterna av chips, ost, kakor <strong>och</strong> godis <strong>på</strong> bordet<br />
att kvinnorna förmodligen varit <strong>på</strong> väg att bryta upp.<br />
Sandra puttade ner mig <strong>på</strong> en stol, drog fram en annan till sig<br />
själv <strong>och</strong> sa ivrigt:<br />
– Mia, hur var det, berätta!<br />
– Hemskt! Vi fastnade i snöstormen <strong>och</strong> höll <strong>på</strong> att missa alltsammans.<br />
Jag beskrev hur iskallt mannen från immigrationsverket hade<br />
uppträtt, hur obehagligt det hade varit, herregud, jag hade inte ens<br />
fått lov att gå <strong>på</strong> toaletten!<br />
Jag försökte återge hur det hade känts sedan, när klubban efter<br />
fem timmar fallit <strong>och</strong> domaren ropade <strong>asyl</strong>um in the United States<br />
of America: granted.<br />
– Otrolig känsla, sa jag.<br />
Det lät tamt. Jag försökte igen.<br />
– Jag var så lycklig! Enormt lycklig!<br />
– Gee, sa Sandra allvarligt, det är en stor dag för dig Mia.<br />
Patty nickade <strong>och</strong> frågade:<br />
– Asyl, varför fick du <strong>asyl</strong>?<br />
Jag sa som jag brukade.<br />
16
– För att jag inte var trygg i mitt hemland, en man förföljde<br />
mig.<br />
Karen <strong>och</strong> Patty fick den där bestörta blicken jag kände igen.<br />
Sandra såg nyfiken ut. Mycket mer än så här hade jag inte avslöjat<br />
ens för henne, fast hon var en god vän <strong>och</strong> hade hjälpt mig<br />
senast Emma blev sjuk <strong>och</strong> höll <strong>på</strong> att glida från mig igen.<br />
Sandra måste ha undrat många gånger hur det kunnat bli så<br />
illa med Emma men min blick hade tystat hennes frågor. Ingen<br />
skulle krafsa under skinnet <strong>på</strong> mig.<br />
Patty bröt tystnaden.<br />
– Vad gjorde han?<br />
Jag log lite.<br />
– Det var länge sedan.<br />
För att markera att samtalsämnet var uttömt sträckte jag mig<br />
efter det som var kvar av en stor chokladtårta med massor av vispgrädde<br />
<strong>på</strong>. Jag skar upp en stor bit.<br />
Patty hade haft med sig vin, <strong>och</strong> höll upp en flaska med frågande<br />
min. Jag ruskade <strong>på</strong> huvudet.<br />
– Nej, förklarade jag med munnen full av tårta. Läkarna säger<br />
att jag måste avstå, jag åkte <strong>på</strong> en riktigt otäck hepatit när vi<br />
bodde i Chile, så jag måste vara rädd om levern.<br />
Patty lutade sig fram. Hon hade vackra ögon med små gula<br />
prickar i det nötbruna.<br />
– Wow, har du bott i Chile också?<br />
Jag nickade med en minimal rörelse. Patty korsade armarna<br />
<strong>och</strong> lade ett finger <strong>på</strong> hakan. Hon tycktes ta sats.<br />
– Kom han dit också, han som misshandlat dig?<br />
Jag skakade <strong>på</strong> huvudet <strong>och</strong> stoppade ännu en bit tårta i<br />
munnen. Patty hällde upp lite vin till sig själv. Hon såg generad ut.<br />
Jag väntade med orörligt ansikte. Hon viftade lite med vänsterhanden<br />
framför sig.<br />
17
– Min man misshandlar mig, det är därför jag frågar så mycket.<br />
Han har besöksförbud, jag är livrädd <strong>och</strong> vi har huset fullt av<br />
barn. Så det är verkligen besvärligt just nu.<br />
Sandra lutade sig fram mot Patty.<br />
– Och den här gången tar du honom inte tillbaka, hör du det.<br />
Patty tog en klunk, vände sig till mig <strong>och</strong> log varmt.<br />
– De är mina skyddsänglar, de här damerna. Igår kastade jag ut<br />
min man från huset. Jag fick ta hjälp av polisen. Fjorton man gick<br />
in med dragna vapen. Fjorton!<br />
Patty lät lite imponerad. Att lilla hon kunde få en sådan uppbackning.<br />
– Hur gick det, inflikade jag en fråga.<br />
– Han låg <strong>och</strong> tryckte under köksbänken. Utan vapen! Fast det<br />
kunde vi ju inte veta. Jag var övertygad om att det skulle bli pangpang.<br />
Han är ett arsel. Tja, det är historien om mitt liv!<br />
Hon log <strong>och</strong> frågade:<br />
– Du då Mia, är du omgift?<br />
Jag nickade kort.<br />
– Lyckligt?<br />
Jag bytte ställning <strong>på</strong> stolen. Min röst var lätt.<br />
– Och vad är lycka, menar du?<br />
Ett kort svar. Ett svar utan information. Gärna en motfråga<br />
som öppnade nya s<strong>på</strong>r som ledde bort från min person utan att<br />
jag behövde ljuga. Det var så jag hanterat alla frågor om mig själv<br />
de senaste femton åren. Om jag inte skämtade bort saken.<br />
Kvinnorna såg tysta <strong>på</strong> mig. Det stramade i mina kinder.<br />
Jag prövade igen <strong>och</strong> skrattade till.<br />
– Och varför måste man vara lycklig jämt?<br />
Patty log hastigt <strong>och</strong> såg <strong>på</strong> de andra.<br />
– Du har svarat <strong>på</strong> frågan, sa Karen nästan för sig själv.<br />
– Om du varit lycklig med din man hade du talat om det, eller<br />
18
hur? Men du vill inte prata om det, <strong>och</strong> det är okey.<br />
Min hals hettade lite. Att kvinnor inte kan låta bli det där kletiga,<br />
göra allt så väldigt privat <strong>och</strong> personligt. Nu ska de sitta här<br />
<strong>och</strong> förstå fast de inte har en aning. Jag tyckte om att umgås med<br />
kvinnor <strong>och</strong> trivdes i småprat om smink <strong>och</strong> barn. Men det här<br />
ville jag gärna slippa.<br />
Sandra lutade sitt huvud mot mitt.<br />
– Men vi finns här om du vill prata.<br />
Hon vände sig till de andra:<br />
– Eller hur?<br />
Jag himlade med ögonen <strong>och</strong> låtsades att vi skämtade. De lät<br />
mig vara, men jag visste att de väntade. Det var en byteskväll.<br />
Kvinnor träffas för att utbyta förtroenden. Dessa små hemligheter<br />
är gåvor, men förpliktigar också. Man förväntas karva ut en bit<br />
själv <strong>och</strong> dela med sig. Jag brukade inte bry mig om det. Plötsligt<br />
kände jag mig snål, <strong>och</strong> rentav lite skyldig. Jag borde gå hem nu.<br />
Patty höjde sitt glas. Det gula i hennes ögon glittrade.<br />
– Skål för den fria kvinnan!<br />
Hon tömde glaset.<br />
– Ärligt talat, vilken glädje har vi av männen?<br />
– Ingen att tala om, sa Sandra som gäspade <strong>och</strong> sträckte lojt <strong>på</strong><br />
sig.<br />
– Jag saknar en man när jag ska stoppa täcket i <strong>på</strong>slakanet, sa<br />
Karen, det är svårt att göra själv, men någon annan nytta hade jag<br />
inte av min karl.<br />
Patty frustade:<br />
– Skulle vara mellan lakanen i så fall. Där kunde han göra lite<br />
nytta.<br />
Jag log igenkännande. Amerikanska kvinnor kunde verkligen<br />
vara barnsliga. Aldrig hade jag lyssnat till så mycket sex-prat som<br />
i detta pryda land, fast bara när männen var utom hörhåll.<br />
19
Patty kastade sig in i en historia om hur hon <strong>och</strong> hennes man<br />
tagit in <strong>på</strong> hotell för att ha fantasifullt sex som bland annat innebar<br />
att han hade kedjat fast henne vid en sängstolpe. Till all<br />
bedrövelse hade han inte lyckats få loss henne <strong>och</strong> de hade tvingats<br />
ringa polisen för att be om hjälp att dyrka upp låset. En av de anlända<br />
poliserna var en bekant till familjen, <strong>och</strong> där hängde Patty<br />
invirad i ett lakan <strong>och</strong> försökte uppträda normalt.<br />
Patty härmade hans min. Hon var underbart rolig <strong>och</strong> spontant<br />
lutade jag huvudet bakåt <strong>och</strong> mitt gapskratt blandades med<br />
de andras.<br />
Vi blev en ylande kör.<br />
*<br />
Två timmar senare kom jag hem. Jag smög in utan att tända halllampan.<br />
I köket var det tänt. En flaska läsk stod framme. Jag skruvade<br />
<strong>på</strong> korken <strong>och</strong> satte in den i kylen. Anders skor stod under<br />
bordet.<br />
Jag kikade in <strong>på</strong> Robin i hans rum <strong>och</strong> hörde att även Anders<br />
sov.<br />
I Emmas rum satte jag <strong>på</strong> nattlampan. Hon andades ljudlöst<br />
med stängd mun i ena ändan av den breda säng jag delade med<br />
henne sedan en tid.<br />
Hon låg <strong>på</strong> sidan med ett ben under sig <strong>och</strong> det andra benet<br />
<strong>och</strong> även en arm rakt utsträckta.<br />
Jag ville alltid se henne sova innan jag själv lade mig till ro.<br />
Jag tog <strong>på</strong> mig pyjamas <strong>och</strong> lurviga sockor. Sedan satte jag<br />
handväskan bredvid mig <strong>på</strong> golvet. Innan jag släckte kollade jag<br />
som vanligt att bilnycklarna låg i väskan, något jag alltid gjorde<br />
automatiskt.<br />
Det susade i huvudet. Jag borde kunna somna nu, bara tankar-<br />
20
na lade sig till ro <strong>och</strong> slutade flaxa som spöken.<br />
Jag fylldes av en värme. Nu när min kropp började slappna av<br />
kunde jag känna glädjen. Jag hade klarat det. Jag <strong>och</strong> barnen var<br />
trygga i vårt nya liv. Nu började det, vårt nya kapitel.<br />
En rytmisk susning anades längre bort i huset.<br />
Anders andetag.<br />
Min man. Min förre vän. Den tyste främlingen jag delade<br />
bostad med.<br />
Vårt äktenskap var slut. Han visste det också. Han hade inte<br />
orkat bryta upp, han ville slippa ta det första steget, så jag måste<br />
göra det.<br />
Vi ska inte bråka, lovade jag mig själv. Vi ska sätta oss ner som<br />
två kamrater, två ärrade krigare som vunnit slaget <strong>och</strong> delar bytet.<br />
Det är dags. Vi gör upp om barnen <strong>och</strong> huset <strong>och</strong> önskar varandra<br />
lycka till.<br />
Jag rullade runt <strong>och</strong> körde upp knäna mot bröstet. Lade mig<br />
tillrätta för att kunna överlämna mig. Handlederna korsade,<br />
handflatorna tryckta mot hjärtat. Bilden tändes <strong>och</strong> släcktes, helt<br />
stilla.<br />
21
Ljuset är milt, men varje linje glöder mot henne. Hårfästets<br />
kurva, fliken vid tinningen. Hudens ljuvliga<br />
yta.<br />
Kvinnan har hela sin uppmärksamhet skärpt <strong>på</strong><br />
det som ligger framför henne. Hon arbetar noga, tar<br />
sig fram millimeter för millimeter.<br />
Nackens vekhet.<br />
Kindens rundning, <strong>och</strong> näsans.<br />
I synnerhet denna fulländade nästipp. Den måste<br />
bli perfekt. Det är så lätt att glömma. Så lätt att<br />
missa någon detalj.<br />
Men hon har gott om tid.<br />
Hon kan välja mellan färger, strukturer <strong>och</strong><br />
skuggor.<br />
Sakta, sakta blir bilden till.<br />
Hon blundar. Tittar igen.<br />
Jämför.<br />
Nu vet hon.
kapitel 2<br />
nästa morgon, efter att ha skickat barnen till skolan, ringde<br />
jag ett av mina sällsynta samtal till Sverige för att berätta nyheten.<br />
Vi har <strong>asyl</strong>, nu är vi trygga. Jag kände mig lycklig en stund. Äntligen<br />
en glad nyhet.<br />
– Bra Mia, sa pappa varmt, vad duktig du är.<br />
Det blev ett kort samtal.<br />
Först efter att ha lagt <strong>på</strong> insåg jag innebörden för min familj i<br />
Sverige. Nu visste de att jag inte skulle komma hem. Det alternativet<br />
fanns inte längre, inte ens som en dagdröm.<br />
Älskade pappa, som lidit så <strong>och</strong> som förlorat sin dotter <strong>och</strong><br />
sina barnbarn. Hans röst lät gammal <strong>och</strong> knarrig.<br />
Jag hade inte träffat honom <strong>på</strong> åtta år.<br />
Förmiddagssolen lyste upp köket, såg jag efter att ha lagt <strong>på</strong>.<br />
Dammkorn dansade i strimmorna. Fettränder glänste <strong>på</strong> bänken.<br />
Jag drog för gardinerna <strong>och</strong> stängde av teven. Anders satt <strong>och</strong><br />
iakttog mig. Jag kände att det susade lite i huvudet. För en sekund<br />
fick jag för mig att jag inte skulle våga. Att steget var för stort,<br />
överilat.<br />
Känslan försvann lika fort, <strong>och</strong> ersattes av en längtan att få<br />
slippa. Slippa gå runt i en tystnad som så småningom bara skrek i<br />
öronen.<br />
Jag ville egentligen inte prata om det, inte förklara mig, så jag<br />
bara sa det.<br />
23
– Jag vill skiljas, sa jag <strong>och</strong> betonade det första ordet.<br />
Min röst lät svagare än vad jag kände mig.<br />
Anders stirrade.<br />
– Det är väl lika bra att inse, sa jag.<br />
Han förblev tyst. Jag snurrade min kaffekopp.<br />
– Vi är som syskon, eller hur?<br />
Då öppnade Anders munnen.<br />
– Vi kan väl inte bara ge upp.<br />
Han nästan viskade.<br />
– Vi som har varit med om så mycket. Ska vi ge upp nu?<br />
Jag svalde, mina hjärtslag kändes snabbare <strong>och</strong> kraftigare.<br />
– Vi lever inte som gifta, sa jag försiktigt.<br />
Jag kände mig osäker. Han sa emot. Vad var han ute efter, ville<br />
han ha bråk?<br />
– Vi måste klara av vårt äktenskap, sa Anders <strong>och</strong> drog fingrarna<br />
genom håret.<br />
Hans ögon var blanka.<br />
– Vi kan inte ge upp nu, det går jag inte med <strong>på</strong>.<br />
Jag var förvirrad. Detta hade jag inte väntat mig. Vad pratade<br />
han om?<br />
Vi hade redan gett upp. Vi slutade älska med varandra. Vi slutade<br />
prata. Han tystnade <strong>och</strong> jag slutade så småningom bry mig<br />
om hans tystnad <strong>och</strong> utgick från att han bara väntade <strong>på</strong> att få<br />
slippa oss.<br />
Jag tog sats.<br />
– Det är slut, Anders. Lika bra vi förstår det.<br />
Han lade pannan i händerna, fingrarna knäppta som till bön.<br />
– Jag vägrar ge upp min familj.<br />
Mitt hjärta bankade. Anders, du kom inte till sjukhuset när<br />
Robin var allvarligt sjuk <strong>och</strong> vi höll <strong>på</strong> att förlora honom. Det är<br />
att ge upp.<br />
24
Men vi skulle inte bråka. Vi skulle värdigt ta farväl. Så hade jag<br />
tänkt ut slutet <strong>på</strong> vår historia. Vi skulle vara förnuftiga.<br />
– Snälla Anders, sa jag.<br />
Min röst lät skarpare än vad jag hade velat. Jag försökte igen.<br />
– Men kärleken då, Anders?<br />
Han lyfte ansiktet. Hakan hängde inte ihop med resten. Jag<br />
kände inte igen linjerna. En gråtande mans ansikte blir så förändrat.<br />
– Vi har ju varit med om så mycket, sa han. Man kan inte bara<br />
ge upp då.<br />
Jag var tyst en stund med min välbekanta känsla, den gamla<br />
skulden. Ja, vi hade tvingats vara med om mycket <strong>och</strong> det var mitt<br />
fel.<br />
– Det finns ingen kärlek, sa jag igen.<br />
Det ordet lät liksom för stort i min mun. Som om jag talade i<br />
kyrkan. Men det öppnade min egen gråt. Den var lugnare än<br />
hans.<br />
– Vi tog inte hand om kärleken, Anders.<br />
Jag sa vi. Egentligen menade jag du. Du tog inte hand om kärleken.<br />
Du visade nämligen inga känslor alls.<br />
Han gjorde en häftig rörelse, överkroppen gick i cirkel.<br />
– Men jag tänkte hela tiden att det skulle bli bättre!<br />
Jag var tyst. Herregud, Anders. Hur då bättre? Du stannade<br />
hemma från julfesten vi var bjudna <strong>på</strong> <strong>och</strong> straffade oss med tre<br />
dagars tystnad för att jag gick själv med barnen. Av någon anledning<br />
sved just det minnet hett. Det kanske var då jag bestämde<br />
mig.<br />
Det fanns många andra sådana episoder. Några var otäcka.<br />
Hans tysta vägran. Dörren som stängdes <strong>och</strong> teven som gick <strong>på</strong>.<br />
Och jag som skrek: Du kan sitta här ensam <strong>och</strong> ruttna!<br />
Jag kände min ilska ticka i bakhuvudet, svagt men envist, <strong>och</strong><br />
25
jag var frestad att låta den ta över, det var alltid lättare att vara arg<br />
än ledsen. Men sedan sköt jag undan ilskan, andades djupt.<br />
– Vi kunde ha lyssnat <strong>på</strong> varningssignalerna, sa jag istället. Vi<br />
kanske kunde ha rett ut varför det blev så här mellan oss, jag vet<br />
inte. Men vi gjorde inte det.<br />
Jag försökte se honom i ögonen.<br />
– Nu är det för sent, Anders.<br />
Han tittade ner, gned med tummen några brödsmulor till mos<br />
mot bordsytan.<br />
– Det är väl inte bara du som bestämmer, sa han. Det har faktiskt<br />
inte varit så lätt att komma till tals i den här familjen.<br />
Jag grät ganska mycket nu <strong>och</strong> min röst lät liten <strong>och</strong> löjlig.<br />
– Vi kommer att må bättre <strong>på</strong> egen hand. Du kommer att må<br />
bättre. Du behöver stå <strong>på</strong> egna ben, Anders!<br />
Han muttrade lågt.<br />
– Du behöver inte mig, det är väl så du menar? Nu behöver du<br />
ingen som tröstar dig.<br />
Nej, tänkte jag. Jag behöver inte en tyst man som vänder mig<br />
ryggen <strong>och</strong> inte försöker skapa sig en tillvaro i vårt nya hemland.<br />
Jag reste mig, knöt händerna <strong>och</strong> tog fram en pappersnäsduk<br />
att snyta mig med. Det här dög inte. Han är en barnunge, en ynklig<br />
pojkstackare. Det var jag som var tvungen att avsluta det här.<br />
Alltid bara jag.<br />
Och jag satte mig ner igen.<br />
Det tog timmar. Jag drev samtalet vidare, ville planera <strong>och</strong> fatta<br />
beslut. Jag kunde ha barnen, tyckte Anders. Jag sa inte emot. Han<br />
skulle stanna i huset <strong>och</strong> vi flytta. När jag hittat en ny bostad skulle<br />
vi tala med barnen.<br />
Vi kramade om varandra till slut. Det kändes som att vi ville<br />
båda. Fast han var som en stolpe i min famn.<br />
26
jag.<br />
– Du kommer alltid ha en särskild plats i mitt hjärta, viskade<br />
Och jag menade det.<br />
Två saker bet sig fast i mig. Det första var Anders vädjan. ”Vi som<br />
har varit med om så mycket.” Men det var länge sedan. Jag var en<br />
annan nu. Jag ville leva här <strong>och</strong> <strong>på</strong> nya villkor. Mina villkor. Han<br />
fanns inte med i min nya värld. Han hade satt sig ner <strong>på</strong> vägen.<br />
Framför sin förbannade teve.<br />
Det andra var Anders ord. ”Jag vägrar ge upp min familj.”