Ladda ner Järnets roll - Sydsvensk Arkeologi AB
Ladda ner Järnets roll - Sydsvensk Arkeologi AB
Ladda ner Järnets roll - Sydsvensk Arkeologi AB
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Järnets</strong> <strong>roll</strong><br />
Skånelands och södra Smålands järnframställning<br />
under förhistorisk och historisk tid<br />
Red. Bertil Helgesson
Förord<br />
Det sydsvenska kulturlandskapet under järnåldern och in i historisk tid beskrivs<br />
ofta som ett agrarlandskap. Detta äger sin riktighet inom de centrala slättbygderna<br />
men i många delar av södra Sverige kom andra näringar att komplettera<br />
agrarekonomin. Inom vissa områden kom dessa näringar att helt domi<strong>ner</strong>a.<br />
En av dessa näringar var järnhanteringen. Från järnålder och in i historisk tid<br />
finns många spår av denna näring som kunde få karaktären av småindustrier.<br />
Det är tydligt att det finns ett skifte i denna näring under 1600-talet när järnhyttorna<br />
i Bergslagen blir en grundpelare i det svenska stormaktsväldet och Skånelandskapen<br />
blir svenska. Mycket av den sydsvenska järnhanteringen dör ut.<br />
Under de senaste 10 åren har en rad nya undersökningar gjorts av järnhanteringsplatser<br />
i södra Sverige, både från järnålder och från tidig historisk tid. Denna<br />
järnhantering har presenterats i ett antal artiklar men är dåligt känd jämfört<br />
med den i Bergslagen och i södra Jylland. För att råda bot på detta anordnades<br />
en konferens vid Regionmuseet Kristianstad den 3 maj 2007 med titeln <strong>Järnets</strong><br />
<strong>roll</strong>. Skånelands och södra Smålands järnframställning under förhistorisk och historisk<br />
tid. Här presenterades en rad nya undersökningar av järnhanteringsmiljöer<br />
och vi fick möjligheter att diskutera många olika aspekter på järnhanteringen.<br />
I denna bok presenterar föredragshållarna vid konferensen olika aspekter på<br />
järnhanteringen i södra Sverige. Publikationen skall ses som en sammanfattning<br />
av kunskapsläget för järnhanteringen i denna del av Sverige men också som en<br />
plattform för vidare forskning inom området. En viktig erfarenhet från konferensen<br />
var att den visade på behovet av att sammanställa kunskap och resultat<br />
från de olika undersökningar som sker på olika håll i de sydsvenska länen. Det<br />
är med stor tillförsikt man kan se an på kommande undersökningar.<br />
Vi vill rikta ett stort tack Prytziska fonden och Ebbe Kocks stiftelse som möjliggjorde<br />
konferensen och tryckandet av denna bok.<br />
Kristianstad i februari 2009<br />
Barbro Mellander
Innehåll<br />
Om järnets <strong>roll</strong> 7<br />
Gert Magnusson<br />
Introduktion till skånsk järnforskning och en tur i den<br />
nordskånska skogsbygden 19<br />
Anders Ödman<br />
Vems var järnet? 33<br />
Tony Björk<br />
Det äldsta halländska järnet 51<br />
Per Wranning<br />
Järn, slagg och krukskärvor 65<br />
Johan Åstrand<br />
Järnhantering 75<br />
Bo Strömberg<br />
Tekniska skillnader och likheter i tid och rum 85<br />
Lena Grandin<br />
<strong>Järnets</strong> ortnamn i Skåne 99<br />
Ola Svensson<br />
Slutord 111<br />
Bertil Helgesson
Rubriken på denna konferens är järnets <strong>roll</strong>. Man kan läsa<br />
in mycket i en sådan rubrik. Gång på gång får man klart för<br />
sig vilken stor betydelse just järnet, i våra dagar kanske bättre<br />
stålet, har för oss människor och vilken <strong>roll</strong> järnet har spelat<br />
i den svenska historien. Ja varför inte se det i ett europeiskt<br />
eller ett globalt perspektiv. Järnet har fullkomligt förändrat<br />
villkoren för människorna överallt på jorden. Idag lever vi i<br />
en högkonjunktur, som drivs av en indisk och kinesisk utveckling<br />
med en allt större produktion av stål för att utveckla<br />
dessa väldiga länders infrastruktur. Sverige är en mycket liten<br />
aktör på den internationella scenen, men om man ser till<br />
produktionens betydelse lokalt kan det ju innebära att man<br />
vill flytta hela städer och samhällen, som Kiruna och Malmberget,<br />
trots att deras produktion är bara 1,6 % av världens<br />
malmmarknad. Det är en fråga om vilket perspektiv man<br />
väljer för att förstå järnets <strong>roll</strong>. Idag ger gruvnäringen och stålindustrin<br />
ett exportnetto om 53 miljarder årligen. Bergslagen<br />
har sedan medeltiden varit centrum för järnframställningen<br />
och gruvdriften och sedan slutet av 1800-talet har Bergslagen<br />
delat detta med Norrbottens stora malmfält, som förde in<br />
Sverige i det moderna samhället. <strong>Järnets</strong> eller stålets <strong>roll</strong> i<br />
det moderna samhället speglar dess <strong>roll</strong> i historien och dess<br />
betydelse sedan forntiden.<br />
Forskningsbakgrund<br />
Under början av 1900-talet var Sverige föremål för mycket<br />
omfattande samhällsförändringar. Städer som Stockholm,<br />
Göteborg och Malmö omvandlades till moderna storstäder.<br />
Industrin ledde moderniseringen och omvandlingen. Äldre<br />
anläggningar övergavs och nya byggdes. Den äldre tekniken<br />
Om järnets <strong>roll</strong><br />
Bergslag, järn och marknad under vikingatid och medeltid<br />
Gert Magnusson<br />
baserad på mekanik ersattes av elektrifieringen. En epok i den<br />
svenska industrins historia, som hade sina rötter i medeltid<br />
och stormaktstid, var utsatt för en omvälvande modernisering.<br />
Gamla metoder, som t ex Lancashiresmidet höll på att<br />
försvinna. Många små masugnar blåstes ned för att aldrig<br />
mer tändas. Hela samhällen omvandlades. Några människor<br />
såg omvandlingen med oro och hur deras barndoms samhällen<br />
förvandlades eller helt försvann. Andra anläggningar<br />
växte genom omfattande investeringar. De gamla produktionsformerna<br />
försvann, men lämnade efter sig monumentala<br />
anläggningar, främst gamla masugnar. Några som såg detta<br />
önskade göra något – dokumentera det försvinnande samhället<br />
och bevara en del av de anläggningar, som man uppfattade<br />
var dömda att försvinna. Centrala perso<strong>ner</strong> i denna process<br />
var bruksdisponenten Carl Sahlin vid Laxå bruk, arkitekten<br />
Ferdinand Boberg, officeren och senare museichefen Torsten<br />
Althin och hans medhjälpare Nils Åkerhielm samt den unge<br />
arkeologen John Nihlén. Man arbetade på olika sätt, men<br />
inom ramen för den tidens kulturminnesvård. Industrins<br />
minnesmärken presenterades på den stora jubileumsutställningen<br />
i Göteborg 1923 och några år senare grundades Tekniska<br />
museet i Stockholm. Ferdinand Boberg dokumenterade<br />
med sina teckningar anläggningar, som just hade tystnat eller<br />
som var på väg att tystna, Torsten Althin byggde upp Tekniska<br />
museet i Stockholm och slutligen John Nihlén genomförde<br />
de första omfattande fornminnesinventeringarna av den äldre<br />
järnhanteringens lämningar i Södra Sverige, Småland, Skåne<br />
och Halland samt Gotland. Hans studier och sammanställningar<br />
har varit de klassiska för den arkeologiska forskningen.<br />
Den som ställde sig bakom och stöttade dessa forskare, men<br />
7
som också forskade intensivt själv, var Carl Sahlin, som också<br />
var fullmäktige i Jernkontoret. Här lades grunden till Jernkontorets<br />
engagemang för branschens historia. Carl Sahlin<br />
visade på en betydande förhistoria i Bergslagen och att det<br />
var viktigt att utforska den. Sahlin inspirerade arkeologer och<br />
kulturhistoriker till betydande arbeten.<br />
I kretsen runt Carl Sahlin fanns många av vårt lands mer<br />
namnkunniga historiker, som gjorde betydande insatser.<br />
Hans Hildebrand hade redan på 1880-talet uppmärksammat<br />
bergslagerna i sitt stora arbete om Sveriges medeltid. Under<br />
1900-talet blev studierna fler. Falu koppargruvas betydelse<br />
studerades av historikerna Sven Tunberg, Tom Söderberg,<br />
Birgitta Odén, Bertil Boëthius, ide och lärdomshistorikern<br />
Sten Lindroth m fl. Forskningen var till en början främst<br />
inriktad på Falu gruva och den tekniska utvecklingen där. De<br />
geografiskt mer omfattande järnbergslagerna har också studerats.<br />
Här finns betydande arbeten, t ex Bertil Waldéns arbeten<br />
kring Lerbäcks bergslag i Skyllberg 1346, 1646, 1946 eller de fem<br />
banden kring Fagersta brukens historia och Norberg genom 600<br />
år. I den sistnämnda går Karl Gustaf Stahre noga igenom de<br />
olika versio<strong>ner</strong>na av Norbergs privilegiebrev från år 1354 och<br />
Kjell Kumlien och Ulla Norman tolkar och tecknar bilden<br />
av den medeltida bergshanteringen och bergslagen. Till detta<br />
kan läggas ett stort antal bruksmonografier. Jernkontoret har i<br />
en serie böcker kallade Svenskt järn och stål låtit tre av landets<br />
mer betydande ekonomhistoriker Karl-Gustaf Hildebrand,<br />
Arthur Attman och Martin Fritz skildra perioden från 1600talets<br />
början och fram till 1990-talet. Forskarna bearbetade<br />
frågorna kring gruvdriftens ursprung, den teknikhistoriska<br />
utvecklingen och metallhanteringens betydelse i Sveriges historia.<br />
En betydande fråga var de medeltida osmundarna. Vad<br />
var en osmund? Var den gjord av direktframställt myrjärn<br />
eller var den av härdfärskat tackjärn?<br />
Långt efter Sahlins död skapades ett Bergshistoriskt utskott<br />
vid Jernkontoret 1968 och har sedan dess varit en mötesplats<br />
för industrifolk och kulturmiljövårdare. Den första arbetsuppgiften<br />
som man arbetade stort med var frågan om vad<br />
8<br />
den medeltida beteckningen osmund stod för. Man bildade<br />
en ”osmundgrupp” och 1974 lade man fram en slutrapport,<br />
som egentligen inte gav några direkta svar. Man hade i stort<br />
sett arbetat med samma historiska källmaterial som man<br />
studerat tidigare under 1900-talet. Man ställde nu frågorna<br />
tydligare och efterfrågade ett nytt källmaterial. Arkeologerna<br />
Inga Serning och Åke Hyenstrand påpekade betydelsen av<br />
bevarade fornlämningar och att vi där kan ha det källmaterial,<br />
som kan belysa dessa frågor. Sedan John Nihléns inventering<br />
i Småland på 1920-talet hade man registrerat slaggvarp i<br />
samband med fornminnesinventeringen för den ekonomiska<br />
kartan. De betraktades inte som fasta fornlämningar förrän på<br />
1960- talet, då Inga Serning undersökte några blästerugnar i<br />
Dalarna och lyckades att datera dem med hjälp av 14 C-datering<br />
till vikingatid.<br />
Den moderna forskningen kring järnhanteringens historia<br />
började med en studie av Olof Arrhenius kring fosforhalten<br />
i en stor mängd fornsaker i Statens historiska museums samlingar.<br />
Arrhenius menade att den höga fosforhalten berodde på<br />
att man redan under forntiden brukat fosforrika bergmalmer<br />
(Arrhenius 1959). Det var ett debattinlägg som startade en hel<br />
rad studier och det var i det sammanhanget vi kan se Inga Sernings<br />
undersökningar av järnframställningsplatser i Dalarna.<br />
Sernings studier bidrog direkt i en då aktuell debatt med helt<br />
nya resultat och Åke Hyenstrand lyfte fram inventeringsmaterialet.<br />
Från mitten av 1960-talet betraktades blästbrukets<br />
lämningar i form av slagghögar som fasta fornlämningar. En<br />
serie regionalstudier kring blästbruket fortsatte under 1970talet<br />
i Dalarna, Västergötland, Jämtland, Härjedalen och<br />
Hälsingland. Senare under 1980-talet tillkom studier i Skåne<br />
och Halland. Stora delar av landet blev inventerat och över<br />
7000 platser med blästbruk registrerades. I mitten av 1970talet<br />
publicerade Åke Hyenstrand sitt arbete Hyttor och järnframställningsplatser<br />
(1977). Där pekade han ut bergsbrukets<br />
lämningar i Bergslagen och året därpå tog han initiativet till<br />
undersökningarna av Lapphyttan utanför Norberg. Resultaten<br />
där blev sensationella. Arkeologerna påträffade en komplett
Fig. 1. Kartan visar relationen förhistorisk bygd, genom<br />
utbredningen av förhistoriska gravar (gult). Det gröna<br />
området visar äldre skogsbygder med få eller inga förhistoriska<br />
gravar. De svarta prickarna visar förekomster<br />
av huvudsakligen vikingatida och medeltida järnframställningsplatser.<br />
De orangefärgade områdena visar de<br />
medeltida bergslagernas utbredning. De svarta kvadraterna<br />
visar medeltida städer med slagglager och i flera<br />
fall även smedjegator.<br />
9
medeltida hytta med masugn, rostgrop, färskningshärdar, stall,<br />
bostadshus, mm. Undersökningarna vid Lapphyttan visade att<br />
det kunde finnas välbevarade medeltida hyttor i Bergslagen.<br />
I samband med att fornminnesinventeringen kom till<br />
Örebro län 1980 och den gamla bergslagen vid Lerbäck inventerades,<br />
började man att systematiskt registrera de bergshistoriska<br />
lämningarna i form av gruvor och hyttor. Detta material<br />
har sedan 1992 publicerats inom projektet Atlas över Sveriges<br />
bergslag. När 19 av 23 bergslager är färdigställda har man<br />
registrerat över 10 000 gruvor och mer än 700 hyttplatser.<br />
Det är betydligt fler än vad som tidigare uppskattats att det<br />
skulle ha funnits. På många sätt har det visat sig att bergslagslandskapet<br />
varit mer ålderdomligt än man tidigare trott,<br />
med tanke på den omfattande industriella utvecklingen under<br />
senare delen av 1800-talet och 1900-talet. Odlingslandskapet<br />
har månghundraåriga anor och till stora delar har vägnätet<br />
samma sträckningar som under 1600-talet. Hittills har projektet<br />
avkastat en avhandling kring bergsbruket i Tunaberg i<br />
Södermanland (Skyllberg 2001).<br />
Under 1990-talet utvecklades studierna av den sydsvenska<br />
järnhanteringen genom fyra betydande forskningsprojekt.<br />
Det var en uppföljare till John Nihléns 20-tals studier<br />
i Småländsk järnhantering genom 1000 år. Projektet leddes av<br />
professorerna Bengt Berglund och Lars-Olof Larsson och<br />
de vidgade de äldre studierna. De gav en ny bild av den<br />
småländska järnhanteringen och bl a kunde man belägga<br />
en tydlig senmedeltida industriell fas i västra Småland. Där<br />
Nihlén redovisat 150 blästbruksplatser, kände man nu till<br />
drygt 2000 och dateringar var huvudsakligen vikingatid och<br />
äldre medeltid (Rubensson 2000, sid 271). Det andra projektet<br />
drevs av Anders Ödman i norra Skåne. Här visade man<br />
på tydliga samband mellan de tidigmedeltida borgarna och<br />
järnhanteringen med ett drag av feodalisering (Ödman 2001,<br />
2005). Blästbrukets omfattning och <strong>roll</strong> bearbetades inom<br />
Västergötland och presenterades med en tyngdpunkt till södra<br />
Västergötland av Lars-Erik Englund (2002). I Halland drevs<br />
ett gemensamt nordiskt projekt kring den äldsta i skrift kända<br />
10<br />
Järnmöllan. En tidigmedeltida järnmölla undersöktes. Den<br />
har länge setts som ett exempel på hur cisterciensermunkarna<br />
spred teknik över Europa. Undersökningen visade istället<br />
att när munkarna fick kont<strong>roll</strong> över området, så lade de <strong>ner</strong><br />
järnhanteringen och satsade sannolikt på något annat som<br />
nämndes i Absalons donation, nämligen saltframställning,<br />
trävaror eller svinavel (Olsen 2004).<br />
I samband med betydande vägbyggen framförallt E4<br />
genom södra Småland och norra Skåne undersöktes flera<br />
fornlämningar efter den äldre järnhanteringen (Lagerås 2007,<br />
Åstrand 2006, 2007). Undersökningarna riktades bl a mot<br />
en skogsgård i utmarksläge, som gav en väsentlig ny kunskap<br />
kring en perifer bebyggelse och dess försörjningssystem. Motsvarande<br />
undersökningar har även skett i Närke, Uppland,<br />
Halland, Småland och Skåne. Många järnframställningsplatser<br />
undersöktes och genom noggranna laboratoriestudier kunde<br />
man rekonstruera blästerugnar och studera en tidig järnhantering.<br />
Under Eva Hjärt<strong>ner</strong>-Holdars ledning har man byggt<br />
upp ett arkeo – metallurgiskt laboratorium i Uppsala som<br />
har gett helt nya möjligheter till tekniska studier av den äldre<br />
järnhanteringen. Genom detta laboratorium har man fått en<br />
fördjupad syn på den äldre järnhanteringens tekniska kunskap,<br />
något som man tidigare bara kunnat ana sig fram till.<br />
Det sista benet har varit utvecklingen av industriminnesvården.<br />
Den byggde vidare på 1920-talets arbeten, men revitaliserades<br />
genom Marie Nissers arbeten på 1960- och 70-talen.<br />
Ett arbete hon drivit hårt sedan dess inom institutionen för<br />
teknikhistoria vid KTH i Stockholm. Ängelsbergs bruk blev<br />
ett av pilotprojekten för byggnadsvårdsåret 1975. Ett annat var<br />
Falu gruva som det andra betydande industriminnet. Båda<br />
dessa har senare blivit upptagna på Unescos världsarvslista.<br />
Inom Jernkontorets bergshistoriska utskott blev Nils Björkenstam<br />
från Uddeholm en av de drivande. Han var med<br />
och grundade värmländska industriminnen och stöttade<br />
arbetet med Lapphyttan under många år. Själv gjorde han<br />
betydande arkivstudier kring den tekniska utvecklingen av<br />
den europeiska järnhanteringen under medeltiden (Björken-
stam 1991). Hans huvudtes var att de många olika teknikerna<br />
var anpassningar till olika typer av malmer, som funnits inom<br />
det europeiska bergsbruket. Sedan har vissa tekniker, som t<br />
ex masugnen haft en större utvecklingspotential och slutligen<br />
under 1800-talet blivit mer eller mindre allenarådande för att<br />
producera järn ur malm. Mycket av industriminnesvården<br />
har arbetat med industrins byggnader och tekniska utrustningar<br />
från 1800- och 1900-talen, det vill säga relativt sen tid.<br />
Det viktigaste här var att den formulerade problemen kring<br />
den äldre tekniken och dess betydelse. Till det industrimässiga<br />
fältet kan man också räkna en rekonstruktion av den<br />
medeltida Lapphyttan, som byggts utanför Norberg. Där har<br />
man gjort ett flertal försök att göra tackjärn på medeltida vis.<br />
Man har ännu inte lyckats få processen att gå så bra som den<br />
gjorde under medeltiden. Tackjärn bildas i ugnen, men det<br />
sker ingen separation mellan tackjärn och slagg. Erfarenheterna<br />
från försöken visar hur svårt det har varit och vilken<br />
betydande kunskap som medeltidens bergsmän har haft.<br />
Vikingatidens järnhantering<br />
Vikingatiden var en dynamisk period i järnhanteringens historia.<br />
Den ökade efterfrågan av smide, som man kan se i<br />
det arkeologiska materialet följdes av en betydande ökning<br />
av det tekniska kunnandet kring järnets olika egenskaper.<br />
Smidet utvecklades på ett intressant sätt. De berömda ”äkta<br />
Ulfbert” svärden visar på ett omfattande tekniskt kunnande<br />
och förmåga att framställa olika kvaliteter av smidbart järn<br />
med mycket olika hårdhet (Williams 2007). Det har även<br />
varit möjligt att urskilja dåliga kopior av de riktiga svärden.<br />
Även det vikingatida spjutsmidet visar högt tekniskt kunnande<br />
med damaskerade spjutspetsar runt hela Östersjön, med<br />
speciella smedjor och verkstäder (Creutz 2003). Det tekniska<br />
kunnandet påverkade en rad andra produkter, som t ex liar,<br />
yxor, eldstål och dragstål. De sistnämnda var av betydelse för<br />
till exempel utvecklandet av timmerbebyggelse.<br />
Det tekniska kunnandet visade sig kanske bäst i vapensmidet,<br />
men det är inom den vardagliga järnhanteringen vi ser<br />
en annan sida. Under perioden ökade järnkonsumtionen på<br />
ett sätt den inte gjort tidigare. Jordbrukredskapen blir större<br />
och tyngre, vilket fordrar större tillgång på metall (Myrdal<br />
1999). Den vikingatida järnframställningen var så vitt vi vet<br />
idag helt baserad på blästerugnar och man har tolkat de rika<br />
blästerugnsområdena i Dalarna och Gästrikland (Baudou<br />
1963, Hyenstrand 1974, Ambrosiani 1980) som ett resultat<br />
av Mälarbygdens stora järnbehov. Ett ökat järnbehov möttes<br />
med fler små anläggningar, där man utvecklade tekniken eller<br />
att man introducerade nya tekniker.<br />
De tekniska stegen under tidigmedeltid<br />
Blästerugnstekniken utvecklades främst under 1200-talet med<br />
ett flertal ugnskonstruktio<strong>ner</strong> (Magnusson 1986, Englund<br />
2002). Flera av blästerugnstyperna hade direkta motsvarigheter<br />
utomlands bland annat i Ruhrområdet (Sönnecken 1985,<br />
Plei<strong>ner</strong> 2000). Eventuellt kan de olika blästerugnarna ha varit<br />
specialiserade för att tillverka olika kvaliteter av järn, som<br />
behövdes till det avancerade vapensmidet, men också vardagens<br />
verktyg, t ex stenhuggarmejslar. Blästerugnar krävde<br />
lite kapital för att anläggas och kunde drivas inom ett familjekollektiv.<br />
I södra Sverige blev blästbruket omfattande med<br />
tusentalet blästerugnar i t ex östra Småland. Här utvecklades<br />
en ”bergslag”, där råvaran var sjömalm och tekniken en enkel<br />
blästerugn i närmaste torrbacke. Järnhanteringen här hade sin<br />
stora period 1100- till1400-talen för att sedan klinga av. Järnet<br />
exporterades över Kalmar som så kallat ”calmarejärn” .<br />
De stora förändringarna kom i samband med att man<br />
introducerade vattenkraften i järnhanteringen under 1000-<br />
eller 1100-talen. Det äldsta skriftliga belägget för detta är Järnmöllan<br />
i Halland (Olsen 2004), som utgjorde ett gränsmärke<br />
för en donation av en skog vid Tvååker av ärkebiskop Absalon<br />
i Lund till Sorö kloster 1197. Dokumentet har varit centralt<br />
i diskussionen kring cisterciensernas <strong>roll</strong> i järnhanteringen<br />
(Lindroth 1955, Karlsson 1988) och i förlängningen den betydelsefulla<br />
<strong>roll</strong> klostren hade under 1300-talet som ägare. Det<br />
som funnits vid Tvååker har varit en vattendriven hammare<br />
11
och vattendrivna bälgar till sannolikt rennverkshärdar (Magnusson<br />
2004). Dessa hade sin stora utbredning i Tyskland.<br />
Järnmöllan var ett nytt tekniskt komplex i ett område som<br />
haft en tradition med blästerugnar sedan vikingatiden (Magnusson<br />
2004).<br />
Den andra stora innovationen under 1100-talet var masugnen<br />
i den mellansvenska bergslagen och den mer avancerade<br />
bergmalmsbrytningen. En motsvarande masugn som de i de<br />
mellansvenska bergslagerna har undersökts i Kierspetal i västra<br />
delen av Tyskland (Knau & Sönnecken 1995). Innovationen är<br />
en del av ett vidare större teknokomplex, som omfattar bergmalmsbrytning,<br />
specialiserat jordbruk, hyttdrift, utvecklade<br />
kommunikatio<strong>ner</strong>, lönearbetare, specialiserade arbetare m m.<br />
Sannolikt var detta så omfattande att det skapade sina egna<br />
bebyggelseformer. Det tar sin början senast omkring år 1200<br />
och vi har dateringar från de flesta bergslager att driften varit<br />
igång under 1200-talet. Till en början ser det möjligen ut som<br />
att denna expansion kan ha skett inom bondesamhället under<br />
skydd av stormän och kyrkligt frälse. De äldsta dokumenten<br />
visar på att de ledande kretsarna hade ägande i bergverken.<br />
Det var Torgils Knutsson, Birger Persson på Finsta, kung<br />
Birger Magnusson och flera av biskoparna. Under mitten<br />
av 1300-talet framträder gruppen bergsmän som aktivt bad<br />
kungen om ”privilegier för alla som verkar och bo på berget”.<br />
Man kan se dessa privilegier, som ett uttryck för en del av det<br />
lagstiftningsarbete som bedrevs i Sverige under första hälften<br />
av 1300-talet.<br />
Alla dessa studier visar på järnhanteringens tekniska<br />
utveckling och den tekniska kompetensen som fanns hos<br />
medeltidens järnframställare och smeder. Man har diskuterat<br />
hur hanteringen har varit knuten till lokala förhållanden som<br />
förekomsten av olika malmer och vad sådana förhållanden<br />
haft för betydelse för att utveckla olika tekniker alltifrån olika<br />
blästerugnar till masugnar.<br />
En klassisk fråga är om masugnen är utvecklad ur de äldre<br />
blästerugnarna, om det var en ”ny” teknik utvecklad i Bergsslagen<br />
eller en introduktion från kontinenten? Hur har den<br />
12<br />
tekniska utvecklingen påverkat arbetsorganisationen och hur<br />
har den vuxit fram kring den tekniska utvecklingen, som masugnen<br />
innebar? Det var introduktionen av den vattendrivna<br />
hammaren och masugnen med de vattendrivna bälgarna som<br />
i grunden förändrade villkoren för järnhanteringen under<br />
medeltiden.<br />
Malm och träkol var förutsättningen<br />
Råvaran till blästerugnarna i Sverige har vanligen varit olika<br />
typer av limonitmalmer. Det kan ha varit sjö- eller myrmalmer,<br />
men även s.k. rödjord har i vissa delar av vårt land varit<br />
en betydande råvara. Malmen har grävts fram på somrarna<br />
ur myrarna, under det att sjömalmen har man samlat upp<br />
från sjöbottnarna under vintern, då man kunde arbeta från<br />
isen. Till de medeltida masugnarna var bergmalmen en förutsättning.<br />
Det betyder att i det medeltida tekniska komplexet<br />
kring masugnen ingick även bergsbruk och gruvdrift.<br />
Förutom malm var ved och träkol viktiga resurser. I de<br />
flesta metallframställningssammanhang världen över har<br />
det oftast varit tillgången på skog till ved och kol som varit<br />
den begränsande faktorn. Endast undantagsvis har malmen<br />
tagit slut. Skogen var den avgörande naturtillgången för den<br />
medeltida järnhanteringen. När det gäller den direkta järnhanteringen<br />
har sannolikt skogen utgjort en oändlig resurs.<br />
Merparten av arbetet med järnhanteringen bestod av kolning<br />
och huggning av ved till rostbäddar och blästerugnar.<br />
Den medeltida myrjärnshanteringens områden<br />
Nihlén hade avgränsat ett område i östra Småland (Nihlén<br />
1932) med en tyngdpunkt främst inom socknarna väster om<br />
Kalmar, Bäckebo, Kråksmåla, Madesjö, Karlslunda Torsås och<br />
Gullabo. Det har i samband med fornminnesinventeringen<br />
visat sig vara möjligt att förtäta Nihléns områden och något<br />
vidga området, men inte att på något mer betydande sätt att<br />
ändra områdets utbredning. Skillnaden är betydande om man<br />
ser till antalet järnframställningsplatser. Nihlén hade drygt 150<br />
registrerade (Nihlén 1932) medan fornminnesinventeringen
på 1970-talet registrerade över 600 platser. I samband med den<br />
inventeringen genomfördes även ett försök att datera området<br />
med hjälp av C14. Det var att notera att även detta resultat i<br />
stort främst kom att verifiera Nihléns datering (Magnusson<br />
1986:187). Ser man till det senaste projektet fin<strong>ner</strong> man att<br />
det då fanns 2193 järnframställningsplatser kända i Småland<br />
(Rubensson 2000, sid 271). Då kan man med säkerhet säga<br />
att det finns betydligt fler. De enda socknar som kan sägas<br />
vara välinventerade i östra Småland är Karlslunda med 105<br />
platser och Madesjö med 70 platser. Här har befolkningen<br />
gjort betydande inventeringsinsatser. Bäckebo med sina 101<br />
platser ser mycket ut, men här har det aldrig funnits resurser<br />
till en noggrann inventering.<br />
Merparten av järnframställningsplatserna i östra Småland<br />
ligger i det gamla smålandet Möre. Under medeltiden utvecklades<br />
ett storskaligt blästbruk med tyngdpunkten i skogstrakterna<br />
mellan Möre och Värend och längs den gamla riksgränsen<br />
mellan Sverige och Danmark. Expansion in mot de stora<br />
skogstrakterna verkar ha skett under 1100- och 1200-talen och<br />
en av de resurser som varit målet för bebyggelseexpansionen<br />
har tveklöst varit järnet. Här finns mer än två tusen bevarade<br />
järnframställningsplatser karterade (Rubensson 2000, sid<br />
271). I de gamla bygderna i Möres kustland finns spår av en<br />
äldre vikingatida storgodsdrift vid Ljungby, som var bygdecentrum<br />
i Möre före staden Kalmars grundande. I närheten<br />
fanns också en Husby, en Smedby och en Rinkaby, ortnamn<br />
som hör samman med en tidig förvaltning. I Ljungby fanns<br />
under 1100-talet en curia, ett storgods, som tillhörde Linköpingsbiskopen.<br />
I den västliga delen av socknen in mot de<br />
järnbärande skogarna fanns en grupp gårdar, som lydde under<br />
Ljungby och skattade till linköpingsbiskopen ännu på 1500talet.<br />
Denna bebyggelse kan ha bebotts av frigivna trälar, som<br />
efter frigivandet blivit arrendatorer – landbor (Ericson 2001).<br />
Gårdarna inne i de djupa gränsskogarna mellan de små landen<br />
i Småland visar hur man centralt runt gården brukat små åkrar<br />
och i de omgivande skogarna bedrivet järnhanteringen, som<br />
krävde ved och träkol. Gläntorna som öppnades i skogen blev<br />
värdefull mark för bete av gårdens kreatur. Typiska sådana<br />
gårdar är Eskilshult och Århultemåla i Bäckebo socken. En<br />
del av kolonisationen kan studeras i ortnamnsskicket (Strid<br />
2006) och dess relation till järnframställningen.<br />
Under 1100-talet anlades Kalmar och det blev en betydande<br />
exporthamn för järnhanteringen i området I början av 1300-talet<br />
dyker det upp ett järn i handelsordningen för staden Flensburg,<br />
under beteckning calmarejärn och blekingejärn.<br />
Ser man till det inre av Småland finns det ytterligare ett<br />
betydande område runt den sentida bergslagen vid Taberg.<br />
Här har ytterligt omfattande arbeten skett genom amatörarkeologer.<br />
Tekniskt sett förefaller det vara delvis i alla fall<br />
skiljda ugnar och teknik i Tabergsområdet och i området<br />
Östra Småland. Ser man till dateringarna vilka även här har<br />
skett med hjälp av 14 C fin<strong>ner</strong> man att detta område har en<br />
datering med något tidigare tyngdpunkt än det östra området.<br />
Den ligger snarare i 1000-talet (Magnusson 1986:192) med en<br />
fortsättning in i 1200- och 1300-talen.<br />
Längre västerut från Taberg finns det ytterligare ett betydande<br />
område i Kind, vilket ligger mot gränsen till Halland<br />
men i Västergötland. Detta område har sedan några år varit<br />
föremål för omfattande arkeologiska undersökningar av Lars-<br />
Erik Englund (Englund 2003). Det har därvid framkommit<br />
ett mycket omfattande område med järnframställningsplatser<br />
med oftast två parställda blästerugnar. Detta påmin<strong>ner</strong> på<br />
många sätt om järnhanteringen i Tabergsområdet söder om<br />
Jönköping. Även här ligger dateringen i vikingatid och äldre<br />
medeltid.<br />
Ytterligare ett motsvarande område finns längre norr ut i<br />
Västergötland, mellan Skara och Skövde. Här har makarna<br />
Key under en lång rad av år letat efter blästerugnsplatser. De<br />
har funnit över 400 platser. Ett 50-tal av dessa platser har<br />
kommit att bli föremål för 14 C-datering. De har givit en datering<br />
till vikingatid och äldre medeltid. (Jonsson, Magnusson<br />
& Millberg 2001) Även här ansluter sig ugnstyperna till de i<br />
Kind och Taberg. Motsvarande ugnar finns även med enstaka<br />
nedslag uppe i Jämtland. I övrigt förefaller dessa ugnar främst<br />
13
ha en västlig utbredning och täcker stora delar av Västeuropa<br />
med fynd både i Västtyskland, Frankrike och Schweiz (Sönneken<br />
1971 och Sereneels 1990).<br />
Det kan tyckas att en sådan innovation som masugnen<br />
och bergsbruket helt skulle ersätta tidigare teknik. Så skedde<br />
inte, utan blästbruket fortsatte att producera stora mängder<br />
järn. Småland, Halland, Västergötland, Dalarna, Härjedalen,<br />
Hälsingland, Jämtland var de stora områdena för järnhanteringen<br />
under medeltiden, med en hög produktion under 1200-<br />
till 1400-talen. Under denna tid var det vanligt att järnet i<br />
de skriftliga källorna ofta anges med ursprungsområde, t ex<br />
jemptejern, härdalsjern och calmarejern.<br />
I Halland, Skåne, Jämtland och Härjedalen, som före 1645<br />
resp. 1658 var en del av det danska riket kom myrjärnshanteringen<br />
att bli mycket utvecklad. I mångt och mycket ligger<br />
dessa betydande järnframställningsområden i direkt anslutning<br />
till de gamla medeltida gränsområdena mellan Sverige<br />
och Danmark eller Sverige och Norge.<br />
Det medeltida bergsbruket och Bergslagen<br />
Under den äldre medeltiden skedde betydande förändringar<br />
inom järnhanteringen i Skandinavien och i Tyskland. Under<br />
1100-talet uppträder i den svenska bergslagen de första masugnarna.<br />
En sådan masugn har blivit föremål för en mer omfattande<br />
undersökning. Det är Lapphyttan i Norbergs bergslag.<br />
Genom 14 C-datering har det varit möjligt att datera den äldsta<br />
fasen av Lapphyttan till 1100-talet (Magnusson 2003). Det är<br />
ett av de tidigaste beläggen för masugnar i Europa. Möjligen<br />
kan det finnas masugnar även i Tyskland vid denna tid, men<br />
de tidigaste man hittills har daterat är från 1200-talet.<br />
Det medeltida bergsbruket i Sverige omfattade i huvudsak<br />
brytning av kopparmalm och järnmalm och mot slutet<br />
av medeltiden även en del silver. Malmen bearbetades till<br />
metall i hyttor. Den första gång vi möter ordet hytta i svenska<br />
språket är i upplandslagmannen Birger Perssons testamente<br />
1328. Birger Persson var far till den heliga Birgitta. När man<br />
läser hennes beskrivning av skärselden, ser man att hon var<br />
14<br />
väl förtrogen med vad som hände i en masugn. Redan 1288<br />
möter vi Kopparberget i Falun i ett skriftligt dokument. Ytterligare<br />
ett tidigt dokument, som näm<strong>ner</strong> bergsbruket, är ett<br />
bytesbrev från 1303 mellan marsken Torgils Knutsson och<br />
kungen Birger Magnusson. I detta brev nämns bland annat<br />
både järn- och stålberget i Norberg.<br />
Norbergs bergslag var en av de äldsta järnbergslagerna.<br />
Centralt låg de betydande gruvfälten vid Norberg, Kolningsberg<br />
och Klackberg, vilka sannolikt avsågs i brevet 1303 som<br />
stålberget och järnberget var Risbergsfältet, där Bondgruvan<br />
var i bruk ända fram till 1981. Runt gruvorna låg hyttorna,<br />
vilka många finns nämnda vid namn redan under medeltiden<br />
eller i jordeboken 1539. Man kan se en viss skillnad, då det<br />
förefaller som om skogen närmast gruvorna avsatts till gruvdriften<br />
och att hyttorna haft sina skogar i områdena runt om.<br />
Det kan i många fall röra sig om åtskilliga kilometrar runt<br />
gruvorna till hyttorna. Detta krävde transporter, men också<br />
en omfattande organisation, formulerad och styrd av de lokala<br />
bergsmännen. Norberg fick sitt privilegiebrev 1354 och det var<br />
det privilegiebrev, som styrde verksamheten vid järnbergen.<br />
Tillsammans med Kopparberget/Falun fick Norberg sedan<br />
sina privilegier förnyade varje gång en ny svensk kung bestiger<br />
tronen. Den siste kung, som förnyade privilegiebreven var<br />
Gustaf Wasa.<br />
Med uppkomsten av bergsbruket förändrades järnhanteringen<br />
och får från denna period en karaktär av industri<br />
från att ha varit mer ett hantverk. Med hjälp av masugnarna<br />
kunde man minst tiofaldiga produktionen per plats per dygn.<br />
Masugnen krävde en helt annan organisation av arbetet än<br />
vad de äldre och samtida blästerugnarna gjorde. Masugnen<br />
arbetade dygnet runt och kunde inte stoppas. Detta fordrade<br />
att människan anpassade sig efter tekniken. Man fick indela<br />
arbetarna i lag, vilka sedan fick arbeta i skift, sannolikt om 12<br />
timmar. Masugnsanläggningarna fordrade avsevärt mycket<br />
mer kapital för byggandet av själva ugnen. Detta medförde<br />
att man bildade s k hyttlag där varje andelsägare hade sin del<br />
i vinsten och även i investeringarna. Andelarna kunde sedan
köpas och säljas. De första skriftliga källorna om gruvhantering<br />
talar just om byten eller försäljningar av sådana andelar,<br />
till exempel mellan Torgils Knutsson och den dåvarande<br />
kungen Birger Magnusson 1303.<br />
Bergsmännen och bergsmanshyttorna<br />
I källorna från medeltiden möter vi en ny social grupp i<br />
Sverige, bergsmännen. De skulle sedan komma att driva sin<br />
verksamhet vid hyttorna och gruvorna fram till 1900-talets<br />
början, då de sista bergsmanshyttorna blåstes ned i Dalarna<br />
och Västmanland.<br />
Bergsmännen har i många sammanhang beskrivits som<br />
bönder, med järnhanteringen som en betydande binäring.<br />
Mycket tyder på att så har det inte varit, utan mer tvärs om.<br />
Man har hela tiden behövt jordbruket, för att kunna bedriva<br />
bergsbruket, som varit det centrala. Arbetet vid gruvor, hyttor<br />
och i kolningsskogen har hela tiden varit ytterligt transportintensivt.<br />
Körslorna har krävt dragdjur, hästar. Hästar behövde<br />
havre. Till detta har även bergsmännen haft en stor grupp människor<br />
anställda för hyttdriften, vilka också behövde mat.<br />
Bergsmännens arbete hade både kollektiva och enskilda<br />
arbetsmoment. Vid gruvan var arbetet organiserat i ett gruvlag,<br />
där bergsmännen var delägare. Gruvlaget anställde gruvdrängar,<br />
vilka arbetade med att bryta malmen och att ösa vatten ur<br />
gruvorna. Gruvarbetarna förde upp malmen på ett malmtorg,<br />
där all den brutna malmen skulle läggas samman i lika stora<br />
högar. Bergsmännen fördelade sedan malmen mellan medlemmarna<br />
i gruvlaget med lottens hjälp.<br />
Det var varje bergsmans enskilda angelägenhet att föra<br />
malmen från gruvan till hyttan, vilken kunde ligga flera mil<br />
bort från gruvan. Till de enskilda arbetsuppgifterna hörde<br />
också kolfångsten. Detta arbete kunde dels ske i bergsmannens<br />
egna skogar med hjälp av koltorpare dels genom att man<br />
köpte träkol från kringboende bönder. Det var den enskilde<br />
bergsmannens uppgift att se till att han hade tillräckligt med<br />
träkol för sin drift i masugnen.<br />
Arbetet vid hyttan var indelat i en privat och en kollektiv<br />
sfär. Till de enskilda arbetsuppgifterna hörde rostningen av<br />
malmen i rostbåset på hyttbacken. Det viktigaste kollektiva<br />
arbetet var att underhålla själva masugnen, med dess vattenhjul<br />
och bälgpar och uppvärmningen av ugnen innan man<br />
kunde börja sätta upp malm på ugnen. Uppvärmningen av<br />
ugnen varade ett par veckor, därefter kunde man sätta upp<br />
malmen. Det var åter ett enskilt arbete, där man fördelade<br />
turordningen med lottdragning. Därefter blåste varje bergsman<br />
sitt rede, det vill säga sin malmhög, och tog tillvara sitt<br />
tackjärn, som han sedan som ett enskilt arbete färskade i sin<br />
osmundhärd till en typ av klimpjärn, som vi kän<strong>ner</strong> från medeltiden<br />
under beteckningen osmund. Första gången osmund<br />
nämns i skrift var på 1200-talet och osmundjärn tillverkades<br />
ännu på 1700-talet.<br />
Bergsmannen var främst att se som en företagare, med<br />
en mindre grupp anställda. Dit hörde smeder, legomän och<br />
legokvinnor. Det är att märka att det fanns en stor grupp<br />
kvinnor vid de svenska gruvorna fram till 1870-talet, då de<br />
av någon oklar anledning försvann.<br />
Järnhanteringens betydelse utanför de direkta<br />
bergslagerna<br />
En viktig aspekt när järnet massproducerades, är att det blev<br />
en produkt som både kunde gå som en handelsvara över Östersjön,<br />
men även ligga till grund för en betydande smidesverksamhet<br />
i en del av de medeltida städerna. Svenska medeltida<br />
städer med betydande smidesverksamhet var Lödöse, Kalmar,<br />
Söderköping och Visby. Här har det funnits betydande smideskvarter.<br />
Motsvarande situation fanns även vid Lübeck och<br />
i Gdansk. Här förädlades stora delar av det svenska järnet till<br />
olika smidesprodukter under 1300-, 1400-, och 1500-talen.<br />
Järnhanteringen har haft en mycket stor betydelse utanför<br />
de direkta bergslagerna. Hit hör ju bland annat sannolikt en<br />
stor del av städerna i Mälardalen, vilka säkert på det ena eller<br />
andra sättet varit indragna i metallhanteringen. Notabelt är<br />
att grundläggandet av många av mälarstäderna i tid sammanföll<br />
med metallhanteringens äldsta fas i Bergslagen. Viktiga<br />
15
städer var Arboga, Köping, Västerås, Enköping, Stockholm,<br />
Mariefred med flera. Det är att notera att under senmedeltid<br />
har samtliga dessa städer t ex järntorg, vilka har varit av den<br />
allra största betydelsen för den administrativa och kommersiella<br />
delen av metallhanteringen. Dessa städer spelade säkert<br />
en betydande <strong>roll</strong> redan från början av metallhanteringen.<br />
Järnet i Visby<br />
I samband med att man lade ned vattenledning i Visby på<br />
1920-talet, kom den då unge John Nihlén att genomföra rent<br />
banbrytande undersökningar som bland annat belyste Visbys<br />
äldsta historia. I området runt Smedjegatan i norra delen av<br />
staden fann Nihlén omfattande slagglager, som huvudsakligen<br />
utgjordes av smideslagger till en uppskattad omfattning av<br />
cirka 7500 kubikmeter (Nihlén 1927:682). Nihlén daterade<br />
slagglagret till i huvudsak tiden före 1250 genom att hänvisa till<br />
Roosvals datering av Helgeandskyrkan (Nihlén 1927:684).<br />
Nihlén diskuterade slagglagrets betydelse och framhöll<br />
några stycken av Utömalm (Nihlén 1927:688) och formulerade<br />
en hypotes om import av Utömalm till Visby, vilket<br />
sedan skulle ha reducerats till järn där. Samtidigt noterade<br />
Nihlén att slaggen inte direkt talade för en reduktion av malm<br />
utan snarare om smide (Nihlén 1927:693). Den mesta slaggen<br />
i samband med smide uppkom då man hettade upp järnet.<br />
För att minska ytspänningen på det upphettade järnet kastade<br />
man på sand i samband med att man skulle välla samman två<br />
eller flera järnstycken. Den andra väsentliga komponenten i<br />
smidesslagg är så kallat glödskal, vilket är oxiderat järn. Mest<br />
smidesslagg bildades i samband med avancerat klingsmide,<br />
till exempel liar eller vapen.<br />
Gör man en hypotetisk uppskattning av mängden slagg,<br />
betyder det att man har bearbetat ca 30 000 ton järn och förbrukat<br />
ca 2,5 milj ton träkol. En del av Gotlands befolkning<br />
måste rimligen ha varit direkt beroende av hanteringen. I<br />
pollendiagrammen för Gotland från tidigmedeltid kan man<br />
notera att det då sker en mycket omfattande uthuggning av<br />
de gotländska skogarna. Tidigare har detta tolkats som en<br />
16<br />
nyodlingsfas för det gotländska jordbruket, men sannolikt<br />
hör detta samman med kolningen för smedjorna i Visby.<br />
Motsvarande smedjegator fanns i det medeltida Stockholm,<br />
Lödöse och Kalmar. Det är problematiskt att förstå om dessa<br />
smideskvarter var en del i järnexporten eller om de var för<br />
stadens egna behov av smide.<br />
Distributionen av järnet<br />
Merparten av det producerade järnet exporterades över Mälarstäderna<br />
och Kalmar, där kanske Stockholm redan mot slutet<br />
av 1200-talet spelade en betydande <strong>roll</strong> som exporthamn<br />
för järnet. Allt järn skulle gå över Järntorget i Gamla stan i<br />
Stockholm. Man var enligt lag skyldig att packa allt järn i fat<br />
ute på torget så att var och en kunde se att det gick rätt till.<br />
Järnet och i viss mån också kopparen exporterades sedan över<br />
stora delar av Nordeuropa via Hansans skepp och hamnar. I<br />
flera hamnar fanns agenter, men de flesta kän<strong>ner</strong> vi inte till<br />
idag. En kän<strong>ner</strong> vi till namnet. Han hette Olof Gotlänning<br />
och handlade med järn i Hull i England i början av 1300-talet.<br />
För Hanseaterna var järn och koppar från Stockholm bara en<br />
av många produkter som de handlade med.<br />
En politisk <strong>roll</strong><br />
Under medeltiden blev Bergslagerna mer och mer betydelsefulla.<br />
Det var ingen tillfällighet att det är just i de södra<br />
Dalasocknarna som Engelbrektsupproret startade vid midsommartid<br />
1434 med att man brände Borganäs. Det var ju<br />
bara den dramatiska upptakten och inledningen till de många<br />
krigen mellan Danmark-Norge och Sverige, vilket blev Kalmarunionens<br />
svanesång. Orsaken till detta fanns bl a i att<br />
hanseaterna hade blockerat de svenska exporthamnarna för<br />
att bekämpa unionskungen Erik av Pommern.<br />
I mångt och mycket har unionsstriderna skildrats som<br />
resultat av enskilda politiska ledare med stora maktambitio<strong>ner</strong>,<br />
som då i en nästan sekellång kamp utmanat varandra.<br />
Frågan är om det egentligen inte var två skiljda system,<br />
som kom att kämpa mot varandra. Den danska staten, som
var den ledande i unionen, var en välutvecklad feodalstat,<br />
med hela feodalstatens hierarki från kungen över riddarna<br />
till de livegna bönderna. Sverige skiljde sig i sin grundläggande<br />
sociala struktur, som inte var så entydigt jordbruk och<br />
boskapsskötsel. I Sverige fanns en framväxande ”industri”<br />
och en socialgrupp knuten till denna, bergsmännen. De<br />
var i mångt och mycket tidiga industrialister. På många sätt<br />
påverkade hanteringen den region, dit driften var orienterad,<br />
Bergslagen, men även mycket betydande områden runt Bergslagen<br />
var under 1500-talet direkt indragna i produktionen.<br />
Stora delar av norra Mälardalen skattar i järn. På 1500-talet<br />
ställde bergverken ytterligare krav på statsmakten. Viktigast<br />
var bergverkens behov av oxar till alla gruvrep, som gruvdriften<br />
fodrade. Gustav Wasa stöttade gruvdriften med hjälp<br />
av en drakonisk lagstiftning med bl a förbud mot export av<br />
oxar till de danska städerna i Blekinge och Halland. Detta<br />
medförde ett flertal uppror, det mest berömda Dackefejden,<br />
rörde ju direkt oxhandeln. Genom att vända oxhandeln sökte<br />
Gustav Wasa att garantera driften vid gruvorna och hyttorna<br />
i Bergslagen. Den unga industrinationen hade formulerats<br />
i direkt politisk handling. Stora delar av den svenska jordbruksproduktionen<br />
var direkt inbegripen i försörjningen av<br />
bergverken.<br />
Bergverkens betydelse blev mer accentuerad under 1500talet,<br />
men om man ser på kartan över södra Sverige kan vi se<br />
att bergverk och järnhantering haft en mycket stor betydelse<br />
för det svenska samhället sedan vikingatiden. Dess <strong>roll</strong> har<br />
hittills bara antytts men kan med fortsatt forskning fördjupas<br />
och ge ett nytt perspektiv på den äldre samhällsutvecklingen<br />
och att den varit mer komplex och mångfacetterad än vad<br />
som tidigare beskrivits.<br />
17
Litteraturreferenser<br />
Ambrosiani, B. 1980. Båtgravarnas bakgrund i Mälardalen.Vendeltid. Stockholm.<br />
Baudou, E. 1963. <strong>Arkeologi</strong>ska undersökningar på gravfältet vid Årsunda.<br />
Från Gästrikland. Gävle.<br />
Berg, L. 2003. Östra Silvberget och det medeltida kolonisationsförloppet.<br />
Bebyggelsehistorisk tidskrift nr 43. 2002. Stockholm.<br />
Berglund, B. 2000. Järn i Småland. Småländsk järnhantering under 1000 år<br />
del 1. Jernkontorets bergshistoriska skriftserie nr 34. Stockholm.<br />
Björkenstam, N. 1990. Västeuropeisk järnframställning. Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie nr 26. Stockholm.<br />
Creutz, K. 2003. Tention and Tradition. A study of late ironage Spearheads<br />
around the Baltic Sea. Stockholm Studies I Archaeology. Stockholm.<br />
Englund, L.-E. 2002. Blästbruk. Jernkontorets bergshistoriska skriftserie<br />
nr 40. Stockholm.<br />
Ericsson, A. 2001. Möre mellan järnålder och medeltid – omvandlingen<br />
av ett agrarlandskap. I Magnusson, G. (red.) Möre – historien om ett<br />
småland. Kalmar.<br />
Hallinder, P. & Haglund, L. 1978. Iron Currency Bars in Sweden. Excavations<br />
at Helgö V:1, KVHAA. Stockholm.<br />
Hyenstrand, Å. 1974. Centralbygd och randbygd. Stockholm studies in Arcchaeology.<br />
Stockholm<br />
Hyenstrand, Å. 1974. Järn och bebyggelse. Dalarnas hembygdsbok. Falun<br />
Hyenstrand, Å. 1977. Hyttor och järnframställningsplatser. Jernkontorets<br />
forskning, Serie H 14 Stockholm<br />
Jonsson, K., Magnusson, G. & Millberg, P.-O. 2001. Järnhantering i Norra<br />
Västergötland. Jernkontorets forskning, Serie H 71, Stockholm.<br />
Karlsson, L. 1988. Medieval Ironwork in Sweden vol I och II. KVHAA<br />
skriftserie. Stockholm.<br />
Knau, H. J. & Sönnecken, M. 1995. Die Eisenherstellung in Kierspetal in<br />
Sauerland. MÜnster.<br />
Lagerås, P. 2007. The Ecology of Expasion and Abandonment: Medieval and<br />
Post-medieval Agriculture and Settlement in a Landscape Perspective. Riksantikvarieämbetet.<br />
Stockholm.<br />
Larsson, L.-O. & Rubensson, L. 2000. Från blästbruk till bruksdöd. Småländsk<br />
järnhantering under 1000 år del 2, Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie nr 35, Stockholm.<br />
Lindroth, S. 1955. Gruvbrytning och kopparhanteringen vid Stora Kopparberget<br />
intill 1800-talets början vol I och II. Uppsala.<br />
Magnusson, G. 1986. Lågteknisk järnhantering i Jämtlands län. Jernkontorets<br />
bergshistoriska skriftserie 22, Stockholm.<br />
18<br />
Magnusson, G. 1995, Iron production, smithing and Iron trade in the Baltic<br />
during the late Iron age and the early Middle Ages (c. 5th – 13th centuries).<br />
I Jansson, I. (red.) Archaeology East and West of the Baltic. Stockholm.<br />
Magnusson, G. 2003. Bergslagens bebyggelse under 1000 år. Bebyggelsehistorisk<br />
tidskrift nr 43. 2002. Stockholm.<br />
Magnusson, G. 2004. Järnhantering i Tvååkersområdet i Halland. En avslutande<br />
diskussion kring Järnmöllan. I Vellev, L. (red.) Järnmöllan i<br />
Halland. Jernkontorets bergshistoriska skriftserie nr 43. Stockholm.<br />
Nihlén, J. 1927. Äldre järnhantering på Gotland. Jernkontorets annaler.<br />
Stockholm.<br />
Olsen, R. A. 2004. Sorö i Tvååker. I Vellev, L. (red.) Järnmöllan i Halland.<br />
Jernkontorets bergshistoriska skriftserie nr 43. Stockholm.<br />
Pettersson Jensen, I.-M. 2003l. Medeltiden – een expansiv period i Norbergs<br />
bergslag. Bebyggelsehistorisk tidskrift nr 43 2002. Stockholm.<br />
Plei<strong>ner</strong>, R. 2000. Iron in Archaeology. The European Bloomery Smelters.<br />
Prag.<br />
Skyllberg, E. 2001. Södermanlands medeltida bergsbruk – en feodal angelägenhet.<br />
Sörmländska handlingar 50. Nyköping.<br />
Strid, J.-P. 2006. Från Mumsmålen till Duvemåla. Den svenska måla-kolonisationen<br />
under medeltiden. Runica et Mediaevalia. Stockholm.<br />
Svensson, E. 1998. Människor i utmark. Lunds studies in Medieval Archaeology<br />
21. Stockholm.<br />
Sönnecken, M. 1985. Die Mittelalterliche –frühneuzeitliche Eise<strong>ner</strong>zeugung<br />
in Märkischen Sauerland. Der Märker. Altena.<br />
Vellev, J (red.). 2004. Järnmöllan i Halland. Hiquin nr 31. Århus.<br />
Williams, A. 2007. The Ulfberth swords a high eutectiod steel. Paper at the<br />
Aqueleia conference. Preprint. Aqueleia.<br />
Åstrand, J. 2006. En medeltida gård vid Markaryd. Särskild arkeologisk<br />
undersökning av RAÄ 75, Markaryds socken Småland. Smålands museums<br />
rapport 2006:45. Växjö.<br />
Åstrand, J. 2007. Utmarksbruk och arkeologi i Sydvästra Småland. Utmarker,<br />
gårdar och människor. Om järnålder och medeltid i sydvästra<br />
Småland. Växjö.<br />
Ödman, A (red.). 2000. Järn. Wittsjökonferensen 1999. Norra Skånes Medeltid<br />
1, Report series nr 74. <strong>Arkeologi</strong>ska institutionen Lunds universitet.<br />
Lund.<br />
Ödman, A. 2001. Vittsjö. En socken i dansk järnbruksbygd. Norra Skånes<br />
Medeltid 2, Report series nr 76. <strong>Arkeologi</strong>ska institutionen, Lunds universitet,<br />
Lund.<br />
Ödman, A. 2005. Skeingeborg, borgen som Saxo glömde. Norra Skånes medeltid<br />
4, Report series nr 90. <strong>Arkeologi</strong>ska institutionen, Lunds universitet,<br />
Lund.
De första märkesmännen<br />
Den första beskrivningen av skånsk metallurgisk historia ger<br />
den danske historikern Jacop Langebeck. Han skriver i sitt arbete<br />
Inledning till en historie om de norske bergverkers oprindelse<br />
og fremvext 1758 en omfattande berättelse om skånskt bergsbruk<br />
och skånsk järnframställning (Langebeck 1758:168–202).<br />
Han skriver om Gladsax silverbruk och om de järnhyttor i<br />
norra Skåne vilka var i drift från 1400-talets slut. Han redogör<br />
för kungens järnhytta i Östra Ljungby socken som rätt och<br />
slätt kallas Järnhyttan eller ibland Järnhyttan i Skåne. Den<br />
första gång den nämns är vid sekelskiftet 1500, men den är<br />
redan då väl etablerad och delad mellan tre ägare som har den<br />
som avgiftsförläning mot en avgift på 200 mark per år. Järn<br />
har smälts och kano<strong>ner</strong>, kammare, kanonkulor med mera<br />
har producerats. Järnhyttan med dess omgivningar tar Ola<br />
Svensson upp på annan plats i denna bok.<br />
Vidare skriver Langebeck om Bergmästaren Jörgen Langenau<br />
från Danzig som 1561 med sina bolagsmän fick 50 års<br />
skattefrihet för att bygga ett bergverk i Skåne. Verket kom<br />
att kallas Kullen och låg möjligen på Kullen invid Öresund.<br />
Ett adligt initiativ att bygga ett bergverk för hantering av<br />
alla malmer och alla metaller väcktes också det 1651. Fem av<br />
den danska aristokratins största män stod för detta. Fredrik<br />
II uppmanades av dessa att ta kontakt med kurfursten av<br />
Sachsen med en begäran om bergsgesäller.<br />
Langebeck frågar sig vad som blev av dessa satsningar och<br />
konstaterar, liksom kung Fredrik II gjorde i ett brev år 1581, att<br />
de stiliga pla<strong>ner</strong>na runnit ut i sanden. I förbigående näm<strong>ner</strong><br />
han ytterligare två misslyckade satsningar, en masugn som<br />
ska ha byggts i Fedinghult, Skånes Fagerhults socken och<br />
Introduktion till skånsk järnforskning och<br />
en tur i den nordskånska skogsbygden<br />
Anders Ödman<br />
ett järnverk i Örkelljunga vilket industriidkaren Jacob Petz<br />
upprättade 1646. De skånska järnbrukens historia är i Langebecks<br />
tappning en dyster läsning med ett antal kortvariga<br />
och misslyckade etableringar i periferin av kungens järnhytta<br />
som dock har en lång kontinuitet.<br />
Langebeck skrev om en gången tids verksamhet. På samma<br />
gång som de småländska bruken utvecklades och blomstrade<br />
under 1600–1700-talen kom den skånska järnhanteringen<br />
att dö ut. Detta kan bland annat ha att göra med det<br />
skånska nationalitetsbytet. Under, i syn<strong>ner</strong>het, det Skånska<br />
Kriget 1675–1679 kom Skåne att förödas mycket svårt av<br />
såväl svenska som danska trupper. Efter kriget var det mesta<br />
bränt och förött och det verkar inte som om de nya svenska<br />
makthavarna har prioriterat en uppbyggnad av den förödda<br />
järnproduktionen. Då Skåne under hela 1600-talet var ett<br />
ge<strong>ner</strong>alguvernement och inte helt sammanfogat med Sverige,<br />
samt under det Stora Nordiska kriget var utsatt för akut risk<br />
att återtas av Danmark med dess allierade, kan det ha varit<br />
en taktisk tanke bakom nedrustningen av den skånska järnproduktionen.<br />
Kom juten åter skulle han inte få tillgång till<br />
hyttor och hamrar. Det framgår också tydligt att den svenska<br />
regimen var ointresserad av järnbruken i Skåne. Inspektorn<br />
för bergverkens goda kultur i Skåne, Casper Schmidt, uppmanades<br />
redan på 1660-talet att inte engagera sig för mycket i<br />
järnbruken, utan i stället koncentrera sig på stenkolsfyndigheterna<br />
(Sahlin 1939:13 f.). Klart är dock också att tillgången på<br />
bra malmer och kolningsved var bristvaror under den senare<br />
delen av skånsk järnbrukstid.<br />
Först en bit in på 1900-talet kom man åter att intressera<br />
sig för den sydsvenska och skånska järnframställningen. Vid<br />
19
1930-talets början reste John Nihlén runt i södra Sverige och<br />
inventerade resterna av den sydsvenska järntillverkningen.<br />
Några år tidigare hade han rest i Småland och innan dess hade<br />
han varit verksam som arkeolog. Resultaten av hans resor kom<br />
1939 i boken Äldre järntillverkning i Sydsverige – studier rörande<br />
den primitiva järnhanteringen i Halland och Skåne. Genom hans<br />
inventeringsarbeten kunde man se att järnframställningen hade<br />
en koncentration till Örkelljunga och Skånes Fagerhult, med<br />
en fortsättning in i Halland och socknarna Hishult, Våxtorp<br />
och Knäred. Han gör inga undersökningar av de stora och<br />
sena produktionsplatserna som Langebeck har beskrivit utan<br />
koncentrerar sig på de små slaggvarpen.<br />
Järnframställningsplatserna identifierades med hjälp av<br />
slagglämningar och det var inga större mängder slaggförekomster<br />
Nihlén påträffade, men de gav en spridningskarta som i<br />
stort sett håller ännu. Bristen i Nihléns arbete var att han inte<br />
kunde datera fyndplatserna med 14 C-metoden eftersom denna<br />
inte fanns på 1930-talet. Han reso<strong>ner</strong>ar kring dateringarna och<br />
har ett brett tidsspann från romersk järnålder fram till sentida<br />
allmogesmide. Olika former av ämnesjärn som påträffats inom<br />
ett område kan enligt Nihlén ge en uppfattning om dateringen<br />
av de omkringliggande produktionsplatserna. Han genomförde<br />
därför en längre utredning om ämnesjärnens former och spridning<br />
för att på så sätt få en uppfattning om järnproduktionens<br />
datering (Nihlén 1939:77 ff.).<br />
Nihléns bok var utgiven i Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie med nummer 9. Nummer 10 i samma serie, som<br />
utkom samma år, var Skånska järnbruk i äldre tid av Carl<br />
Sahlin. Han var född i en färgarefamilj i skånska Vollsjö. Han<br />
tillbringade bland annat ett år av sin ungdom hos folkskolläraren<br />
i Skartofta. En liten skånsk by där jag själv tillbragte<br />
ett par år av mitt liv, som ägare till den då <strong>ner</strong>lagda skolan. Ett<br />
märkligt sammanträffande. Sahlin verkade som bergmästare<br />
inom Laxåverken. Då Laxåverken såldes 1917 gick Sahlin i<br />
pension 57 år gammal och kunde under 25 års tid sedan ägna<br />
sig åt sina många intressen varav bergshistoria var domierande<br />
(http://hem.passagen.se/arkis/carl.sahlin.html).<br />
20<br />
Han, liksom Langebeck, tar upp de större skånska järnbruken<br />
i nedan nämnd ordning:<br />
• Kopparmöllan eller kungens järnhytta (Östra Ljungby sn.)<br />
1400-tal–ca. 1600<br />
• Bjärsgårds hammarmölla (Gråmanstorps sn.) 1600-talets<br />
början<br />
• Lärkesholms hammarmölla (Örkelljunga sn.) omkring<br />
1600<br />
• Örkelljunga bruk 1646–1663<br />
• Fedinghults masugn (Fagerhults sn.) 1650– öde 1671<br />
• Stackarps järn och stålbruk (V. Sönnarslöv sn.) 1619–1671<br />
• Snälleröds masugn och hammarmöllor (Färingtofta sn.)<br />
1660–1664<br />
• Baggebro pla<strong>ner</strong>ade masugn under Olofströms bruk (Arkelstorp/Jämshög<br />
sn.) 1729<br />
• Vanås manufaktursmedja (Gryts sn.) 1785–?<br />
• Killebergs manufakturverk (Loshults sn.) 1810– (nu industriminne)<br />
Det är den yngsta järnbruksperioden som Sahlin behandlar<br />
och då främst utifrån arkivaliskt material men också genom<br />
fältstudier och metallurgiska analyser. Genom det arkivaliska<br />
materialet kan han oftast datera de olika lokalerna med stor<br />
noggrannhet.<br />
Den lokalt mest legendariske skånske järnforskaren får<br />
anses ha varit postmästaren i Örkelljunga, Sven Nöjd (1907–<br />
1974), som var verksam på 1950–1960-talen (Wedberg 1981,<br />
hela avsnittet om Nöjds verksamhet bygger på denna källa).<br />
Nöjd bedrev en bred och avancerad forskning. Han hade stöd<br />
och hjälp av forskare, tekniker och institutio<strong>ner</strong> som Riksantikvarieämbetet<br />
och Jernkontoret. Han hittade 92 nya platser<br />
med reduktionsslagg med en koncentration till Örkelljungaområdet.<br />
Möjligheten att datera med hjälp av 14 C-analys fanns<br />
på 1950-talet, så de arkeologiska undersökningar han gjorde<br />
blev banbrytande för skånsk järnforskning. Hans undersök-
ningslokaler är klassiska namn på den skånska ”järnkartan”.<br />
Östra Ringarp i Örkelljunga undersöktes 1953–1954. En <strong>ner</strong>grävd<br />
reduktionsugn med ett övre mått av 85 x 80 cm och<br />
ett djup av 45 cm visade sig vara från 1200–1300-talen. Grävningsplatsen<br />
Fasalt i Örkelljunga visade sig innehålla 13 ugnar<br />
vilka dock ej daterades. I Glimåkra socken på Petterstorpets<br />
ägor undersökte han en reduktionsugn, som visade sig ha en<br />
kvadratisk botten 50 x 50 cm) och ugnsväggar bestående av<br />
stenhällar.<br />
Samtidigt som han inventerade och grävde järnproduktionsplatser<br />
i landskapet var han troligen också den förste<br />
i Skåne, sedan 1800-talet, som gjorde järn. Från 1954–1960<br />
genomförde Nöjd 35 protokollförda försök att göra järn i<br />
reduktionsugn. Vid Ringarp rekonstruerade han Ringarpsugnen<br />
1961 och 1965 arrangerades ett symposium kring järnframställning<br />
med blåsning i Nöjds Ringarpsugn. Symposiet<br />
bevistades av landets järnhistoriska expertis och ännu hör<br />
man berättas om det intryck mötet gjorde.<br />
Nöjds arbeten var banbrytande såväl vad gällde de daterade<br />
ugnarna som den experimentella verksamhet han bedrev.<br />
Att den skånska järnproduktionen upphörde på 1600-talet<br />
kunde han, utifrån sin lokalkännedom och sin experimentella<br />
verksamhet, se som en följd av att de bästa myrmalmerna var<br />
slut på 1600-talet. Själv hämtade han malm för sina experiment<br />
norr om smålandsgränsen<br />
Efter Nöjd var det en lång period av overksamhet gällande<br />
forskningen kring skånsk järnproduktion. Ett antal<br />
ugnar påträffades vid exploateringsarbeten bland annat i Helsingborgsområdet<br />
och Rönneåns dalgång. I Hagestad påträffade<br />
Märta Strömberg en produktionsplats från järnåldern<br />
(Strömberg 1967). UV-Syd, i samarbete med GAL, (Geoarkeologiska<br />
Laboratoriet, Uppsala) undersökte ett område i<br />
Bromölla med rester av fem reduktionsugnar 1996, vilka alla<br />
var från den äldre järnåldern (Englund & Larsson 1997) och<br />
i Lilla Tvären i Ystadområdet påträffade UV-Syd en ugn från<br />
äldre järnåldern, vilken också den granskades av GAL (Becker<br />
2003:11 f.). Den fullständiga förteckningen av dessa, senare<br />
Fig. 1. Kartan visar utbredningen av järnslagg Skåne med angränsande landskap.<br />
En hel del av slaggförekomsterna i norra Skåne öster om Helge å är från<br />
smidesverksamhet och inte från reduktionsugnar. Kartan bygger på fornminnesinventeringens<br />
resultat 2000 och är inte kompletterad med senare fynd.<br />
Teckning: Anders Ödman.<br />
påträffade, produktionsplatser från förhistorisk tid fin<strong>ner</strong> man<br />
i Tony Björks artikel i denna bok (se även Björk 2007). Riksantikvarieämbetets<br />
första fornminnesinventeringsomgång på<br />
1970-talet förtätade fynden av slagg på inventeringskartan,<br />
liksom den senare ominventeringen på 1990-talet (fig. 1).<br />
Aktuella arbeten<br />
Först inom projektet Norra Skånes Medeltid (NSM), som jag<br />
startade 1986, kom den regionala järnforskningen att åter få<br />
stort utrymme. Projektet syftade till att lyfta fram en mängd<br />
olika faktorer som påverkat den medeltida utvecklingen i<br />
norra Skåne. Arbetet började med borgundersökningar i Skeingeborg,<br />
Vittsjöborg, Losborg och Hörneborg. Vid arbetet<br />
21
Fig. 2. Vittsjöborg var i bruk under 1300-talets första hälft. På kullen till höger<br />
längst ut på det 200 meter långa näset låg en smedja som troligen bearbetade<br />
det skattejärn som flöt in till borgherren. I vattnet utanför finns stora mängder<br />
ässjeskållor utkastade. Foto: Anders Ödman.<br />
med borgarna, i syn<strong>ner</strong>het Vittsjöborg (fig. 2), föddes tanken<br />
att borgarna var etablerade som knutpunkter i ett lokalt varuflöde<br />
i ett område där skatten erlagts i bland annat järn.<br />
På Vittsjöborg fann tydliga lämningar efter ett omfattande<br />
sekundärsmide. I vattnen omkring borgens kärnkulle låg smidesslagg<br />
utkastat från den smedja som legat på borgens kärnkulle.<br />
Slagg av olika typer påträffades, men inte själva platsen<br />
för smidet. Detta troligen beroende på att ganska begränsade<br />
ytor undersöktes på borgen (Ödman 2001a).<br />
NSM-projektet kom under ett antal år att ägna sig åt<br />
undersökningar av järnrelaterade lokaler. Genom ett anslag<br />
från HSFR (nuvarande Vetenskapsrådet) kunde projektet<br />
intensifieras så att någon sommarmånad vart år, under fyra<br />
års tid, kunde tillbringas i undersökningsområdet. Många<br />
mil kördes i skogsbygden och långa vandringar bjöd på fina<br />
22<br />
naturupplevelser. En konferens kring järnforskning i södra<br />
Sverige hölls 1999 i Vittsjö. Konferensen gav material för<br />
en antologi, Järn – Wittsjöskogkonferensen 1999, där projektets<br />
första resultat presenterades (Ödman 1999). En något<br />
digrare rapport från projektet kom 2001 med boken Vittsjö<br />
– en socken i dansk järnbruksbygd (Ödman 2001a) och den<br />
senaste rapporten från projektet är Skeingeborg – borgen som<br />
Saxo glömde som kom ut 2005 (Ödman 2005a). I den senaste<br />
boken behandlas framförallt 1100- och 1200-talets utveckling i<br />
norra Skåne. I samband med bearbetningen av den nordskånska<br />
järnproduktionen behövdes information om järnskattens<br />
storlek och utbredning. Av denna anledning exerperade Ola<br />
Svensson, med anslag till NSM-projektet från Vetenskapssocieteten<br />
i Lund, räkenskaper från Helsingborgs län vari<br />
norra Skåne ingått. Största delen av det exerperade materialet<br />
publicerades i boken Helsingborgs län vilken omfattar<br />
räkenskaper från 1582/1583, jordeboken från 1583/1584 samt<br />
extraskattemantalslängden från 1584 (Svensson 2001). Ytterligare<br />
en rapport inom NSM-projektet är under arbete och<br />
denna kommer att behandla 1300-talets turbulens och dess<br />
nordskånska uttryck.<br />
Genom 14 C-dateringar och vegetationsstudier kunde man<br />
inom projektet få fram ny information kring kolonisationen<br />
av norra Skåne och fakta kring det diversifierade utmarksbruk<br />
som bedrevs inom området. Genom de stora undersökningar<br />
som föranleddes av ombyggnaden av E4 och E23 genom<br />
norra Skåne kom Riksantikvarieämbetet att få fram en bild av<br />
utvecklingen i området som stärker den bild NSM-projektet<br />
med relativt små medel har skapat (E23-arbetena redovisas<br />
i (Carlie (red.) 2002). UV-Syds rapport över E4 är under<br />
arbete men en delrapport föreligger (Lagerås 2007). E4 i södra<br />
Småland finns redovisad i Åstrand 2007. Ytterligare ett projekt<br />
i närområdet som givit information om järn och landskap<br />
är Tvååkersprojektet som samlades kring järnproduktionen i<br />
mellersta Halland, en medeltida dansk produktion, just som<br />
i norra Skåne (Vellev (red.) 2004).
Norra Skånes utveckling och järnets produktion<br />
Faktaunderlaget i följande kapitel fin<strong>ner</strong> man, om inte not<br />
anger annat, i Ödman 2001a.<br />
Förhistorisk järnproduktion har av någon anledning inte hittats<br />
över den högsta kustlinjen. Detta trots att i stort sett all<br />
fossil åkermark ligger över denna gräns. Vilket skulle kunna<br />
stödja tesen om att den största delen av skogarnas hackerör<br />
är från bronsåldern och inte från järnåldern.<br />
Den förhistoriska järnproduktionen fin<strong>ner</strong> man i Bromölla,<br />
Degeberga, Helsingborgstrakten, Vankiva med flera<br />
platser. Den största koncentrationen av misstänkt förhistoriska<br />
slagg finns i Ilstorps socken, söder om Sjöbo. Enligt<br />
Riksantikvarieämbetets fornminnesinventering ska här finnas<br />
omkring 20 lokaler med slagg, men trots eftersök har ingen<br />
av dessa kunnat påträffas under hösten 2007.<br />
Den nordskånska järnproduktionen tycks ha samband<br />
med den medeltida kolonisationen av området. Under den<br />
äldre järnåldern dekoloniserades norra Skåne. De omfattande<br />
områdena med fossil åkermark i form av odlingsrösen visar på<br />
en omfattande bosättning under bronsålder och äldre järnålder.<br />
Därefter glesnar bosättningen så att det under yngre<br />
järnåldern och fram till tidig medeltid enbart är ett svagt<br />
”bakgrundsbrus” av mänsklig verksamhet i de pollendiagram<br />
som upprättats inom NSM-projektet samt av Riksantikvarieämbetet<br />
UV-Syd och Smålands Museum vid de omfattande<br />
arbetena för den nya E4:an (Lagerås 2007:19 ff.).<br />
Källorna styrker också denna ödeläggelse. På landstinget<br />
i Lund utreddes frågan omkring 1080, där Knud den Hellige<br />
klargör att allt land som är öde tillhör kungen (Steenstrup<br />
1915:478). Kongens Örken nuvarande Örkened, Örkelljunga<br />
och den nu inte använda benämningen Glimmåkra Örken är<br />
reminiscenser från den tid då kungen ägde ödemarken. Redan<br />
innan saken hade varit uppe till diskussion på Lunds landsting<br />
hade hallänningarna, samma år, fått reda på vad som<br />
gällde. Enligt den danske historikern Steenstrup ska Knud<br />
den hellige ha fällt orden: Saa forbyder jeg, at I Hallandsfarer<br />
lade Svin eller Kvæg gresse i al den Skov, jeg ejer og som ligger her<br />
nest ved Eder (Ib.). Ingen tvekan råder, skogen var kungens<br />
och ingen skulle göra anspråk på denna.<br />
Från denna tid har vi också de första kungliga donatio<strong>ner</strong>na<br />
av ödemarken till kyrkliga institutio<strong>ner</strong> såsom Lunds<br />
domkyrka och ärkebiskop, Roskildes domkyrka, Tommarps<br />
kloster med flera. I denna tid finns som redan sagts ett svagt<br />
”bakgrundsbrus” av kolonisatörer. I skogarna och på de bördigaste<br />
och stenfriaste områdena har enstaka Colones etablerat<br />
sig men nu stundade den stora kolonisationsvågen. Vilka var<br />
det då som flyttade in i de nästan helt öde skogarna?<br />
Skogsfolket<br />
Redan Hyltén-Cavallius har i Wärend och Wirdarne från 1863,<br />
en mer roande än i nutida bemärkelse seriös framställning av<br />
Värends kolonisation norr om den gamla riksgränsen (Hyltén-<br />
Cavallius 1863:19 ff.). Han redogör för trälbefolkningens beteenden<br />
och vanor och menade att de ännu gick att identifiera<br />
i vissa grupper av smålänningar. Han menade att det vid sjön<br />
Immeln, inte långt från Älmhults järnvägsstation, fanns en<br />
grupp klart identifierbara trälättlingar. Ännu i sin tid tyckte<br />
sig Hyltén-Cavallius kunna se träldragen i den småländske<br />
bondens kynne och utseende. Detta frö till trälforskning fick<br />
inga efterföljare. Kanske av förklarliga skäl.<br />
Först 1927 var det dags för nästa steg i trälforskningen då<br />
språk- och ortnamnsforskaren Nils Ödéen gav ut sin avhandling<br />
Studier i Smålands bebyggelsehistoria. I sin behandling av<br />
måla-namnen menar han att dessa tillhör en kolonisationsperiod<br />
då trälar släpps fria och sätter sin prägel på ortnamnskicket<br />
såsom i Estamåla, Iremåla, Kuramåla och Summemåla<br />
(Ödéen 1927–1930:383 ff.).<br />
År 1932 gav John Nihlén ut sin bok Studier rörande den<br />
äldre svenska järntillverkningen med särskild hänsyn till Småland<br />
(Nihlén 1932). Här noterar han att järnproduktionens utbredning<br />
är överensstämmande med –skruv-orternas utbredning.<br />
Skruv var ursprungligen en primitiv konformig byggnad som<br />
redan beskrivits av Hyltén-Cavallius, som skapta i ”konstlös<br />
23
enfald” som bostad för de trälättlingar som han hade omkring<br />
sig i Småland. Trältemat i Nihléns resonemang är snubblande<br />
nära men tas aldrig upp av honom. I stället ges Nils Ödéen<br />
utrymme att skriva bokens sista kapitel. Här gör han någon<br />
form av avbön från trälteserna i anslutning till måla-namnen<br />
och hävdar nu i stället att det inte var trälar utan järnet som<br />
var den gemensamma nämnaren vid den södra skogsbygdens<br />
kolonisation.<br />
Nog kan det vara så, men ännu står förleden Esta-, Träl-,<br />
Ryss-, Vinde-, Ire-, Kura-, Summa- med flera kvar utan förklaring.<br />
Något hade hänt. Ödéen måste ha fått hård kritik för<br />
sin tesbyggnad.<br />
De äldsta dateringarna av skogsbygdens järnproduktion är<br />
från sent 1100-tal och denna tid sammanfaller troligen också<br />
med att storgårdarna i Skånes bördigare bygder gjordes om<br />
till huvudgårdar med kringliggande landbor på ”arrendegårdar”.<br />
Storgårdarna hade en stor arbetargrupp som till största<br />
delen bestod av trälar. Genom lantbrukets utveckling och inte<br />
minst genom kristendomens införande kom trälar att friges.<br />
En process som i Sverige var ytterst långdragen och varade<br />
fram i 1300-talet.<br />
Trälforskningen låg i träda ganska länge sedan Ödéen och<br />
Nihlén känt på isen. Under senare år har det kommit utmärkta<br />
arbeten som bland annat utifrån bevarat arkivaliskt material tar<br />
upp hur frisläppta trälar görs till brytar på egna gårdar och av<br />
sin gamle ägare får med sig det som bryten behöver av boskap,<br />
redskap och husgeråd (Myrdal & Tollin 2003:133 ff.).<br />
Storleken på trälpopulationen anses ha varit 20–30 % av<br />
den totala befolkningen. Lika stor som i det antika Grekland<br />
som byggde sin rikedom på slavarnas arbete och lika stor som<br />
i de amerikanska sydstaterna före inbördeskriget 1861–1865<br />
(Welinder m. fl. (red.) 1998:436 ff.). De södra delarna av Skåne<br />
och slättbygderna överhuvudtaget bör redan under 1100-talet<br />
ha varit på väg att fyllas med åkrar, slåtter- och betesmark.<br />
Kulturgeografiska arbeten visar att slättbygderna saknade<br />
allmänningar och skog redan vid medeltidens begynnelse.<br />
Det fanns följaktligen ont om plats för expansion. Troligt är<br />
24<br />
att det är denna situation som bidrar till att kungen öppnar<br />
ödemarken för kolonisation. En kolonisation av bland annat<br />
frisläppta trälfamiljer, brytar, som placerats och organiseras i<br />
kolonisationsområdet. Hur kolonisationen har administrerats<br />
och genomförts kän<strong>ner</strong> vi inte till, men måla- och skruvnamnen<br />
med dess förled är absolut reminiscenser av denna<br />
immigration av brytar och andra nybyggare.<br />
En viss uppfattning av den initiala immigrationens storlek<br />
kan man få genom ett studium av skattläggningen i norra<br />
Skåne. Skatter har under medeltiden fogats till den tidigare<br />
skattesatsen men inga skatter har tagits bort. Den äldsta<br />
skatten i detta kolonisationsområde var stodskatten som man<br />
anser ha ersatt den gamla ledungsplikten. Bland skatterna<br />
som finns redovisade i Jordeboken för Helsingborgs län 1585<br />
finns också en järnskatt. En ganska blygsam mängd järn skulle<br />
erläggas som skatt och det var bara ett fåtal av socknarnas<br />
bönder som erlade skatten. Min tanke är att denna järnskatt<br />
drabbade de först etablerade kolonisternas gårdar. Att göra<br />
järn var lukrativt och därför behövde man inte skattlägga de<br />
efterkommande i järn för det producerades ändå. I Vittsjö<br />
socken fin<strong>ner</strong> vi åtta järnskattande gårdar och enligt tesen<br />
skulle det innebära att de första kolonisterna var åtta och dessa<br />
bosatte sig på sex platser som ännu är bybildningar. Socknen<br />
kom under medeltid och historisk tid att växa till 44 byar.<br />
Järnproduktionen i norra Skåne<br />
Samtidigt som det fanns tillgång på arbetskraft och möjlighet<br />
till expansion så fanns under medeltiden ingen järnproduktion<br />
inom nuvarande Danmarks gränser beroende på att<br />
skogen var slut. Den ändliga produkten vid järnframställning<br />
är skogen, den oändliga är malmen. I norra Skåne fanns såväl<br />
malm som skog i överflöd. Den äldsta järnproduktionen<br />
utnyttjade myrmalmen vilket tydligt ses i lokaliseringen av<br />
produktionsplatserna. Den hittills äldsta produktionslokalen<br />
i området ligger i Björkefalla, Vittsjö socken, på fastigheten<br />
1:7 (fig. 3). Den består av tre slaggvarp på en rak linje uppe<br />
på en höjdrygg ut i en mossmark. Slaggen är runnen och
inneslutet kol har daterats till 1100-talet. Ingen bosättning<br />
har hittats i dess närhet och så är det genomgående vid de<br />
inventerade produktionsplatserna. Produktionen ligger i det<br />
historiskt kända landskapets utmarker.<br />
Ytterligare ett exempel på tidig reduktionslagg finns<br />
inmurad i Skeingeborgs murar (Ödman 2005a:137). Borgen<br />
byggdes av ärkebiskop Absalon på gränsen mellan Verum och<br />
Osby socknar på en ö ute i Skeingesjön. Av myntdateringar<br />
kan man dra slutsatsen att den uppfördes under 1100-talets<br />
senaste år. Slaggen är runnen såsom om den kom från en<br />
ugn med slaggavtappning och den är av samma karaktär som<br />
Björkefalla-slaggen. Någon 14 C-datering är inte gjord av kol<br />
från denna slagg. Att järnhantering har skett invid Skeingeborg<br />
visar fyndet av kalottslagg invid Björkebergagården vid<br />
sjöns strand – Skeingeborgs efterföljare (Ödman 2005a:71 f.).<br />
14 C-analys av kol i anslutning till detta slaggfynd ger en datering<br />
till förromersk/romersk järnålder vilket verkar väl gammalt i<br />
områdets kronologiska sammanhang. Eller är detta en plats<br />
som har haft en kontinuitet genom den ”öde” perioden?<br />
Myrmalm har använts åtminstone fram i 1400–1500-talen.<br />
Ett exempel på detta är en onumrerad produktionsplats i<br />
Hackatorp, Norra Åkarps socken, just på gränsen mot Vittsjö.<br />
Varpet ligger i en sluttning <strong>ner</strong> mot en mossmark och 200<br />
meter därifrån finns en täkt för kalkgrus. Dateringen är satt<br />
till 1500–1600-tal. Den typ av kalk som finns i Hackatorp<br />
finns på några lokaler i trakten och denna kalk har använts<br />
vid järnframställningen, troligen som fluss. Vid ugnsplatserna<br />
påträffas belemniter, som ingår i kalkgruset, vilka man av<br />
någon anledning undvikit att ha med i reduktionsprocessen.<br />
En annan lokal i Hackatorps närhet är i Björkefalla by på<br />
gränsen mot Vittsjö (Vittsjö, raä nr 222). I mossmarken fin<strong>ner</strong><br />
man här en varp med en datering till 1500-tal.<br />
Att sjömalm har använts framgår tydligt av de strandnära<br />
varp som finns omkring många av områdets sjöar. Det<br />
verkar utifrån de gjorda dateringarna av slaggvarp, som om<br />
sjömalm har börjat användas i området först omkring 1400,<br />
vilket styrks bland annat av dateringarna av Skånes Fager-<br />
Fig. 3. På fotot syns den mycket svårupptäckta järnproduktionsplats som är<br />
redovisad på planteckningen. De tre slaggvarpen ligger på en höjdrygg i en,<br />
nu utdikad, sankmark och är den hittills äldsta påträffade, järnproduktionsplatsen<br />
från det medeltida kolonisationsskedet. Omkring 1200 var verksamheten i<br />
gång. Teckning: Chatarina Ödman. Foto: Anders Ödman.<br />
hult som ligger på Malmängen på Fedingesjöns västra strand<br />
(Raä nr 2). Denna lokal tillhör de äldsta daterade strandnära<br />
varpen, liksom Vittsjö (Raä nr 83) belägen intill Gustav<br />
Adolfs ån som förbinder Vittsjön och sjösystemet väster om<br />
Vittsjö. I detta senare varp påträffades penningmalm och<br />
kolet kunde dateras till 1400-talet. I Ubbalt ligger en mycket<br />
välbevarad produktionsplats alldeles intill Vittsjöns strand<br />
(Vittsjö, raä nr 46), med en datering till 1400-tal där också<br />
penningmalm hittades på produktionsplatsen (fig. 4).<br />
25
En för området mycket sen datering för användning av<br />
sjömalm är från Sjötorpet i Verum socken (Raä nr 139), där<br />
dateringarna antyder att man ända in i 1600-talet har använt<br />
sjömalm från den närbelägna Bodarpa sjö. I jämförelse med<br />
Åminne bruks användning av Vidösterns sjömalm ända in i<br />
1930-talet är dock Sjötorpets sjömalmsanvändning inte speciellt<br />
sentida, men yngre järnproduktion än 1600-talet har<br />
ännu inte påträffats i norra Skåne.<br />
Förutom myrmalm användes tidigt också rödjord som<br />
finns i stora koncentratio<strong>ner</strong> bland annat i Farstorps socken.<br />
Ett av varpen i detta område (Raä nr 34) daterades till 1200–<br />
1300-tal. Inom projektet gjordes ett arbete rörande rödjordsförekomsterna<br />
som resulterade i en licentiatavhandling av Gun<br />
Pettersson vid kvartärgeologiska institutionen vid Stockholms<br />
universitet (Pettersson 2001).<br />
26<br />
Fig. 4. Vid Vittsjöns strand i Ubbalt bys utmark<br />
ligger denna ugn som har beskickats med<br />
sjömalm (Vittsjö, raä nr 46). I ugnen fanns<br />
30 kg slagg kvar efter den sista blåsningen,<br />
som skedde under sent 1400-tal. Bälgens placering<br />
syns tydligt. Anläggningen har delvis<br />
varit under tak.<br />
Teckning: Chatarina Ödman.<br />
Ett storslaget exempel på sen användning av rödjord<br />
fin<strong>ner</strong> man i Brunkelstorp i Osby socken (Raä nr 227) (fig.<br />
5). Rödjordstäkten är minst 10 000 m 2 och ligger norr om<br />
Helge å, invid forsen Klintastreten. Den bevarade slaggmängden<br />
kan, räknat i underkant, vara cirka 300 m3 med<br />
cirka 200 m3 i varpet och kanske 100 m3 i Helgeåns vatten<br />
<strong>ner</strong>ströms, där dykare har kartlagt ett tjockt lager med stor<br />
utbredning. Enligt Lars-Erik Englunds beräkningar, utifrån<br />
produktionsförsök i Tranemo, ska en m 3 slaggvarp ha givit<br />
71 kg handelsjärn (Englund 2002:288 ff.). Denna ekvation<br />
ger 21,3 ton producerat handelsjärn i Brunkelstorp med den<br />
avbränning som primär och sekundärsmidet skulle ha orsakat.<br />
Gert Magnusson använder i sin avhandling Lågteknisk järnframställning<br />
i Jämtlands län internationella forskares beräkningar<br />
för järnutbyte/slaggvolym och beräknar Jämtlands<br />
järnproduktion enligt den enkla formeln slaggvolymen i m3 =<br />
järnproduktionen i ton (Magnusson 1986:272 f.). Detta är ett<br />
värde på järn/slagg-relationen som Inga Serning också räknat<br />
med (Serning 1973:133). Med denna beräkningsgrund skulle<br />
man i Brunkelstorp, vid Klintastreten, ha tillverkat 300 ton<br />
järn. Inte nog med detta - vid forsen ovanför Klintastreten, i<br />
anslutning till den nu rui<strong>ner</strong>ade Skeinge mölla, på den östra<br />
sidan av ån inom Brunkelstorps by - finns en motsvarande<br />
stor produktionsplats.<br />
Skulle man kunna tillverka 600 ton järn i byn? Det låter<br />
mycket. Magnusson menar att man i Jämtland från yngre<br />
romersk järnålder fram till vikingatid – 700 år i ett helt landskap<br />
– ska ha tillverkat 3400 ton järn. Kan man ha tillverkat<br />
en dryg femtedel av denna volym i Brunkelstorp under kanske<br />
inte halva denna tidsrymd? Kanske, men intuitivt skulle de<br />
knappt 50 ton som Englunds relationsförhållande ger kännas<br />
mer rimligt för byns båda produktionsplatser.<br />
Båda platserna har daterats till 1400–1600-tal. Produktionen<br />
har inte lämnat några kamerala spår förutom att kungens<br />
skattskrivare i samband med att man upprättade Decimantesjordeboken<br />
1651, fann det egendomligt att så många som<br />
10 bönder var skrivna till samma gård. Likaså fin<strong>ner</strong> man
i beskrivningen till lantmäterikartan från 1696 att det i två<br />
kringbyggda gårdar finns 10 bönder ”som inte är skilda till<br />
duk och disk”. Vad det rörde sig om var naturligtvis ett arbetskollektiv<br />
som drev de två vattendrivna reduktionsugnarna.<br />
Järnproduktionskollektivet betraktades som skattebönder<br />
eftersom de inte gick att sortera in i något annat fack. Troligen<br />
har man haft skiftgång vid ugnarna för att hålla produktionen<br />
i gång. Ugnen vid Klintastreten har varit vattendriven och<br />
beskickats med okolad ved och möjligen orostad rödjord.<br />
Inga rostningsplatser påträffades och många små stumpar av<br />
obränd ved hittades i slaggvarpet. Denna process med okolad<br />
ved min<strong>ner</strong> om den så kallade Evenstadugnen från Norge<br />
vilken metallurgen Arne Espelund beskrivit i ett flertal sammanhang,<br />
såväl tekniskt som metallurgiskt (Espelund 1999).<br />
Ugnstypen har rekonstuerats och körts med mycket goda<br />
resultat och en mycket stor effektivitet, vilket jag själv erfarit<br />
under Budalen-konferensen 1991 i närheten av Röros.<br />
De rekonstruerade ugnarna har oftast haft en fot- eller<br />
handdriven bläster men i Brunkelstorp var den vattendriven.<br />
Enligt de gjorda dateringarna av Brunkelstorp ser produktionen<br />
ut att börja i 1400-talet och det verkar också vara under<br />
detta århundrade som de vattendrivna blästorna lanseras i<br />
större omfattning i den danska järnbruksbygden. I detta sammanhang<br />
framstår Tvååker som ett danskt unikum med en<br />
vattendriven järnmölla redan på 1100-talet (Vellev 2004). Fler<br />
exempel är den vattendrivna anläggningen i Hörja (Raä nr<br />
23:1) där hamrar och ugnar ingick i Hörja län som tillhörde<br />
ärkebiskopen i Lund. Dateringarna visar att verksamheten<br />
pågick från 1400-talet och arkivaliskt material visar att ”Hammarmöllan”<br />
i Hörja var helt <strong>ner</strong>lagd vid 1600-talets begynnelse<br />
(Svensson 1982:53 f.). I Västra Genastorp i Osby socken<br />
(Raä nr 146) ligger en stor produktionsanläggning i anslutning<br />
till Blästerfallet som är det första fallet i Helgeån efter Osbysjön.<br />
Anläggningen ägdes av utsocknes frälse och var i drift<br />
under 1400–1500-talen. I Skånes Fagerhult har vi ytterligare<br />
ett exempel på en vattendriven reduktionsugn i Stjärneholm<br />
(Raä nr 65), som varit i funktion under 1400–1500-talen.<br />
Fig. 5. I Brunkelstorp finns två<br />
järnframställningsplatser intill<br />
Helge å. Invid forsen Klintastreten<br />
syns på planteckningen ett<br />
mycket stort slaggvarp intill en<br />
grävd ränna där ett vattenhjul<br />
varit placerat. Norr om ån finns<br />
ett vidsträckt område som varit<br />
rödjordstäkt. Anläggningen var i<br />
drift under 1500–1600- talen. På<br />
fotot syns en ugn av Evenstad-typ<br />
som möjligen har funnits i Brunkelstorp.<br />
Dock med vattendrift till<br />
bälgarna.<br />
Teckning: Chatarina Ödman.<br />
Vid många av de kvarnplatser och ännu stående kvarnarna<br />
påträffar man järnslagg vilket i något enstaka fall har daterats.<br />
Slagg från Gundrastorps kvarn på gränsen mellan Vittsjö och<br />
Verum har daterats till 1400–1500-talet. Vid många av kvarnplatserna<br />
kan man följaktligen tänka sig att det fanns ugnar<br />
och hamrar.<br />
27
Fig.6. I Lehult (Vittsjö, raä nr 89) finns denna typ av ugnar som är <strong>ner</strong>grävda i<br />
marken och byggda av uppstaplade flata stenar. Lokalen ligger i anslutning<br />
till en större mossmark och kunde dateras till 1300–1400-talen. Teckning: Chatarina<br />
Ödman.<br />
<strong>Järnets</strong> väg<br />
Produktionen av skånskt järn var troligen enbart till för den<br />
danska marknaden och framför allt till för rikets behov. Behovet<br />
var större än tillgången. Mäster Hans i Kongens järnhytta<br />
klagar ständigt på att järn, malm och kol saknas (Svensson<br />
2000:105 ff.). För att få fram nog med smidesjärnjärn för<br />
Danmarks behov köptes vid vissa tillfällen järn på den europeiska<br />
marknaden. Det rör sig troligen om svenskt stångjärn<br />
som först måste lämna Sverige innan Danmark kunde<br />
köpa det, sannolikt beroende på de många krig som störde<br />
grannsämjan. Exempel finns dock även på direkthandel med<br />
svenskt järn. I Kongens järnhytta tillverkades järn, gjutgods<br />
och smide, ett riktigt järnverk skulle man kunna säga.<br />
En annan stor knutpunkt i järnflödet var Vä där Kronan<br />
hade en omfattande smidesverksamhet i anslutning till kungsgården,<br />
söder om kyrkan (Ödman 1993:27 f.). Vid en arkeologisk<br />
undersökning på platsen 1991, under ledning av Bertil<br />
Helgesson vid Regionmuseet i Kristianstad, påträffades ett<br />
omfattande område med kalottslagg. Markytan var bitvis helt<br />
28<br />
belagd med slagg, som om man använt slagg för att skapa<br />
gatubeläggning. Ton av slagg men inget annat. Inga avskrotade<br />
bitar som man förväntar sig att hitta i en smedja, inga<br />
kasserade verktyg utan bara slagg. Detta tyder på att man<br />
bedrivit ett sekundärsmide av skattejärn på platsen. Man har<br />
skapat handelsjärn som kanske därefter gick på export eller,<br />
som tidigare sagts, till Kronans eget behov. Inga 14 C-dateringar<br />
gjordes men man bedömer att smedjan var i drift under<br />
1200–1300-talen.<br />
Också i anslutning till kungsgården i Östra Tommarp i<br />
sydöstra Skåne har påträffats lämningar efter en omfattande<br />
smidesverksamhet. Även dit kom skattejärn, bland annat<br />
från Osby socken i norra Skåne (Ödman 2005:40 ff.). Under<br />
1950-talet gjordes en större undersökning i Tommarp under<br />
ledning av Egon Thun som publicerade resultaten i sin lic.<br />
avhandling Medieval Tommarp.<br />
En stor mängd så kallade gropugnar och kalottslagg påträffades.<br />
Av användningen av ben i smidesverksamheten får man<br />
en känsla av att man kolat upp järn genom att innesluta, eller<br />
slå in det i ben och sedan hettat upp det. Den specialprodukt<br />
som hittades i stor mängd (160 st) var rombiska järnplåtar<br />
(90–70 mm x 20–25 mm x ca 3 mm). Metallen har en mycket<br />
hög fosforhalt, vilket analyser gjorda av Vagn F. Buchwald visar<br />
(Buchwald 1999:79, 81 f., 2005 173 f., 323 f. samt Buchwald i<br />
tryck kap 3). Exakt samma typ av plåt med samma metallurgiska<br />
sammansättning är påträffad på Eketorp (Borg 1998:149).<br />
Plåtarna kan vara så kallade ”zinten” som har använts för att<br />
kramla samman de kravellbyggda partierna på koggar. Enligt<br />
muntlig uppgift från Eva Gärt<strong>ner</strong>-Holdar har man troligen valt<br />
det fosforrika järnet från norra Skåne för att detta inte rostar i<br />
samma takt som ett fosforfritt järn. Vagn Buchwald föreslår att<br />
fosforjärnet använts som invällt eggstål vilket inte behövde vattenhärdas<br />
beroende på fosforferritens egenskaper. Han föreslår<br />
också att det kan användas för damasksmide. 14 C-dateringar av<br />
smedjeområdet visar att verksamheten var igång redan på 900talet<br />
vilket kan tyda på att redan så tidigt kunde man tillverka<br />
specialstål för specifika behov (Lu-4092).
Den sektoriserade skogen<br />
Utbredningen av järnproduktionen har en koncentration<br />
till norra Skånes västra delar med en spridning in i södra<br />
Halland. Österut tunnar slaggförekomsterna av och är också<br />
i större omfattning smidesslagg. Smidet av liar, knivar och<br />
bössor från dessa trakter var omfattande och välrenomerat<br />
och bedrevs med järn från de småländska bruken ända in i<br />
1800-talet (Larsson 2000:155, 187, 190 f., 209 ff.).<br />
Öster om Helgeån finns i stället en mycket kraftig koncentration<br />
av tjärproduktionsplatser. I dessa trakter har det<br />
uteslutande tillverkats tjära i tjärrännor som med traktens<br />
språkbruk kallas tjärdalar eller tjärbrännor. Med en gräns som<br />
i grova drag sträcker sig mellan mellersta Blekinge och Lurö<br />
i Vä<strong>ner</strong>n fördelar sig Skandinaviens tjärproduktionstradition<br />
ge<strong>ner</strong>ellt sett så, att den ovan nämnda tjärrännan påträffas<br />
väster om gränsen och den runda, trattformiga tjärdalen, öster<br />
därom (Ödman 2001 b:163 ff.) (fig. 7). Som råvara för tjärtillverkning<br />
användes framför allt fur och denna har enligt Buhrmans<br />
skånekarta från 1684 sin största utbredning i Skånes<br />
nordöstra delar med en glesare utbredning västerut.<br />
Dateringen av tjärrännorna har varit ett problem. I Osby<br />
socken finns byn Kärsebränna. Då detta namn dyker upp i det<br />
kamerala materialet på 1500-talet bestod byn av en frälseägd<br />
gård på 1/3 mantal. Bynamnet är belagt redan år 1336 då en<br />
gård i byn Thiarsaburnne do<strong>ner</strong>ades till Araslövs kyrka av<br />
en man vid namn Trugot Jönssen (DD 2 R II:317). Samma<br />
år såldes en gård i Thiersebune till Araslövs kyrka av Henrik<br />
Rönne till Araslöv (ÆDA IV s. 349). Att bynamnet i sina äldsta<br />
former stavas med Th- och inte K-, som det skrivs på 1500talet<br />
(LB 70:1), visar att det alluderar på tjära. Detta innebär<br />
att tjärtillverkningen i trakten måste vara en bra bit äldre än<br />
början av 1300-talet. De 14 C-dateringar som gjorts av tjärrännor<br />
och anläggningar i anslutning till tjärrännor hamnar som äldst<br />
i tidsspannet 1100–1300-talen (Ödman 2001b:165).<br />
Det har visat sig att det vid alla bevarade tjärrännor öster<br />
om Helgeån finns en beckkokningsgryta medan denna alltid<br />
saknas väster om ån. Traditionen var olika i öst och väst med<br />
Fig. 7. Tjärproduktionens utbredning i Skåne med angränsande landskap enligt<br />
fornminnesinventeringen 2000. Inga senare fynd har registrerats. Helge<br />
å utgör en gräns i norra Skåne med husbehovsproduktion väster om ån och<br />
en omfattande exportproduktion i öster. Den lilla kartan visar den ungefärliga<br />
gränsen mellan den långsmala tjärrännan och den runda tjärdalen.<br />
Teckning: Anders Ödman.<br />
Helgeån som en gräns mellan två produktionsinriktningar.<br />
Väster om ån har man gjort tjära till husbehov, medan man<br />
öster om ån har förädlat tjäran till en mer lätthanterlig och<br />
mindre skrymmande handelsprodukt - beck. I Kristianstad,<br />
som ligger i Helgeåns nedre lopp, finns än i dag en gata med<br />
namnet Beckhovsgatan i stadens södra del. Ursprunget till<br />
detta namn finns redan på de äldsta stadskartorna från 1600talet.<br />
Beckhovet eller Tjärhovet betecknar den ö som låg söder<br />
om den befästa staden på Allön. När man gräver i området<br />
uppträder ännu en tydlig tjärdoft som en remeniscens av en<br />
svunnen verksamhet (Lilja 1999). Hit kan man tänka sig att<br />
tjära och beck från nordöstra Skåne fördes längs ån för att<br />
vräkas på tjärhovet och sedan sändas vidare över haven.<br />
29
Jag hävdar, trots få indicier, att all produktion som förbrukade<br />
skog som råvara eller e<strong>ner</strong>gi, introducerades samtidigt,<br />
under kolonisationsfasen, i gränsområdets urskogar. Jag kan<br />
tänka mig att man redan omkring 1200 sektoriserade det östdanska,<br />
kungliga, skogsområdet så att en region gjorde järn<br />
och en annan gjorde tjära. Genom bland annat skattläggning,<br />
påbud och förbud kunde man styra produktionen. I<br />
Europa i övrigt rådde det en stor brist på bebyggelsenära skog<br />
och möjligt är att den danska regimen hade dragit lärdom av<br />
detta och därför införde en sektorisering som enbart tillät en<br />
produktion, som krävde skog, per sektor (Epperlen 1993).<br />
Ytterligare tänkbara sektorer är Halland som har sporadiska<br />
uppgifter om saltskatt och saltproduktion belagd från 1100talet<br />
(Vellev 1995). I Blekinge har man haft en omfattande<br />
produktion av pottaska. Denna syns först i eftermedeltida<br />
källor och inga arkeologiska dateringar är gjorda. Källäget är<br />
överhuvudtaget sprött också vad gäller järn och tjära och det<br />
är först i eftermedeltida källor som dessa produkters produktionsförhållanden<br />
och volymer träder fram i ljuset.<br />
Slutord<br />
Langebek gav liksom Carl Sahlin en dyster bild av den tidiga<br />
skånska järnproduktionen. Båda fokuserade på den sen- och<br />
eftermedeltida järnproduktionen där varje projekt dykt upp<br />
likt dagsländor i det arkivaliska material de arbetade med.<br />
Dagsländor som bara gick att följa en relativt kort period. Den<br />
förste som insåg att förhållandena kunde vara annorlunda var<br />
John Nihlén och i syn<strong>ner</strong>het Sven Nöjd. I alla slaggvarp som<br />
finns i de nordskånska skogarna såg de en annan utveckling.<br />
En utveckling som saknar arkivaliska belägg. Genom de senaste<br />
årens arbeten ser vi en blomstrande järnbruksbygd från<br />
omkring 1200 och fram till 1600-talets mitt – mer än 500 år<br />
av verksamhet som för evigt finns bevarad i alla slaggvarp men<br />
inte i många skrivna ark.<br />
Kring den danska järnproduktionen i Skånelandskapen<br />
är mycket ännu okänt och osäkert, men relativt omfattande<br />
forskningsinsatser har dock gjorts under senare år. Det skrivna<br />
30<br />
källmaterialet har granskats i samband med Tvååkerprojektet,<br />
E4-projektet och projektet Norra Skånes Medeltid. I samband<br />
med dessa projekt har arkeologiska undersökningar av produktionsplatser<br />
gjorts. Vid ett antal tillfällen har personal från<br />
Geoarkeologiskt Laboratorium i Uppsala kallats till de södra<br />
landskapen för att på ett professionellt och vetenskapligt<br />
avancerat sätt ta hand om produktionslämningar. Det senaste<br />
fyndet av en järnproduktionsplats torde vara Kulturens fynd<br />
av reduktionsslagg av ”elefantsfotstyp” i Genarp (Karlsson<br />
& Lenntorp 2007). Mycket mer kommer att påträffas under<br />
årens lopp men mycket information finns redan, spridd på<br />
flera aktörer. Angeläget är att knyta samman alla dessa trådar<br />
och få en samlad bild av järnproduktionen från järnålder till<br />
1800-tal. Det är nu dags att gå vidare.
Litteratur<br />
Becker, N. 2003. En gård på Lilla Tvären. Boplatslämningar och järnhantering<br />
från den äldre järnåldern, Skåne, Hedeskoga socken, Lilla Tvären<br />
4:1. Riksantikvarieämbetet, UV Syd dokumentation av fältarbetsfasen<br />
2003:1. Lund.<br />
Björk, T. 2007. Skånskt järn på järnåldern. Exemplet Bromölla i Ale- Historisk<br />
tidskrift för Skåne, Halland och Blekinge. Nr 4 2007.<br />
Borg, K. (red.). 1998. Eketorp – III. Den medeltida befästningen på Öland.<br />
Artefakterna. Stockholm.<br />
Buchwald, Vagn F. 1999. Osmundjern og blæstjern karakteriseret ved slaggeanalysmetoden.<br />
Järn- Wittsjöskogkonferensen 1999. (red.) Ödman,A.<br />
Lund.<br />
Buchwald, Vagn F. 2005. Iron and steel in ancient time. Viborg.<br />
Buchwald, Vagn F. (I tryck) Iron, steel and cast iron before Bessemer.<br />
DD = Diplomatarium Danicum 1:1 ff. utg. Det Danskae Sprog- og Litteraturselskab<br />
1938 ff.<br />
Englund, L. E. & Larsson, L. 1997. Järnframställning i Bromölla, Skåne,<br />
Ivetofta. Analysrapport från Riksantikvarieämbetet, Geoarkeologiskt Laboratorium,<br />
nummer 20-1997. Uppsala.<br />
Englund, L.E. 2002. Blästbruk. Jernkontorets Bergshistoriska skriftserie<br />
nr 40. Stockholm.<br />
Epperlein, S. 1993. Waldnützung,Waldstreitigkeiten und Waldschutz in<br />
Deutschland im homen Mittelalter. VSWG Beihefte 109. Wiesbaden.<br />
Espelund, A. 1999. Bondejern i Norge. Trondheim.<br />
Hyltén-Cavallius, G. O. 1863. Wärend och Wirdarne. Ett försök i svensk<br />
ethnologi. Stockholm.<br />
Karlsson, M. & Lenntorp K.-M. 2007. Genarps bytomt. RAÄ 84, Genarps<br />
socken Skåne. Kulturens rapporter 2. Lund.<br />
LB= Ljunggren, K. G. & Ejder, B. 1950-1965. Lunds stifts Landebok I-III.<br />
Lund/Köpenhamn.<br />
Lagerås, P. 2007. The ecology of expansion and abndonment. Medieval- and<br />
post-medieval agriculture and settlement in a landscape perspective. Lund.<br />
Langebek, J. 1758. Inledning til en historie om de norske bergverkers oprindelse<br />
og fremvext. Köpenhamn<br />
Larsson, L. O. & Rubensson, L. 2000. Från blästbruk till bruksdöd. Småländsk<br />
järnhantering under 1000 år: II. Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie nr 35. Stockholm.<br />
Lilja, H. 1999. Rapport, Skåne län, Kristianstads kommun, kv Axel Lillie 1.<br />
Förundersökning/schaktövervakning 1995-1996. Rapport 1999:2. Regionmuseet<br />
i Skåne. Kristianstad.<br />
Nihlén, J. 1932. Studier rörande svensk järntillverkning med särskild hänsyn<br />
till Småland. Jernkontorets bergshistoriska skriftserie nr 2. Stockholm.<br />
Nihlén, J. 1939. Äldre järntillverkning i Sydsveige – Studier rörande den primitiva<br />
järnframställningen i Halland och Skåne. Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie nr 9. Stockholm.<br />
Magnusson, G. 1986. Lågteknisk Järnhantering i Jämtlands län. Stockholm.<br />
Myrdal, J. & Tollin, C. 2003. Brytar och tidigmedeltida huvudgårdar. Trälar.<br />
Ofria i agrarsamhället från vikingatid till medeltid. (red. Lindqvist, T<br />
& Myrdal, J.). Stockholm.<br />
Pettersson, G. 2001. Markkemiska och kvartärgeologiska förutsättningar<br />
för bildandet av järnrika jordar samt deras användbarhet för lågteknisk<br />
järnframställning. Exempel från Skåne och Värmland. Institutionen för<br />
naturgeografi och kvartärgeologi. Stockholm.<br />
Sahlin, C. 1939. Skånska järnbruk i äldre tider. Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie nr 10. Stockholm.<br />
Serning, I. 1973. Förhistorisk järnhantering i Dalarna. Jernkontorets forskning<br />
Ser. H, nr 9. Stockholm.<br />
Steenstrup, J. 1915. Danmarks Riges Historie. Bd 1. Köpenhamn.<br />
Strömberg, M. 1967. Undersökningarna rörande Hagestad i Skåne. Kuml.<br />
Köpenhamn.<br />
Svensson, O. 2000. Kronans järnhytta i Skåne. Seminarieuppsats, ark. Inst.<br />
Lunds universitet. Lund.<br />
Svensson, O. 2001. Helsingborgs län - räkenskaper 1582/1583, jordebok<br />
1583/1584, extraskattemantalslängd 1584. Skånsk senmedeltid och renässans<br />
18. Norra Skånes medeltid 3. Lund.<br />
Svensson, S. 1982. Skvaltkvarnar och andra vattenverk i Hörja socken. Västra<br />
Göinge hembygdsförenings skriftserie XXX. Hässleholm.<br />
Tuhn, E. 1967. Medieval Tommarp. Lund.<br />
Wedberg, V. 1981. Sven Nöjds studier i tidig nordskånsk järnhanteringmed<br />
inledande beskrivning över det skånsk-halländska järnområdet. Seminarieuppsats,<br />
<strong>Arkeologi</strong>ska Inst., Stockholms universitet. Stockholm.<br />
Welinder, S., Pedersen E. A. & Widgren, M. (red.). 1998. Jordbrukets första<br />
femtusen år. 4000 f. Kr. - 1000 e. Kr. Stockholm.<br />
Vellev, J. 1995. Jern og salt i Halland. Medeltida danskt järn I. (red.) S. O.<br />
Olsson. Halmstad.<br />
Vellev, J. 2004. (red.). Jernmöllen i Halland. <strong>Arkeologi</strong>ske undersøgelser 1993-<br />
1995. Hikuin 31. Köpenhamn.<br />
ÆDA= De ældste danske Arkivregistraturer. Utg. T. A. Becker m. fl.1854-<br />
1910. Köpenhamn.<br />
Åstrand, J. 2007. En medeltida skogsgård vid Markaryd. Smålands museum<br />
rapport 2006:45. Växjö.<br />
Ödeen, N. 1927-30. Studier i Smålands bebyggelsehistoria – ett bidrag till<br />
svensk ortnamnsforskning. Lund.<br />
31
Ödman, A. 1993. Järnskatt och borglän I-II. Ale – historisk tidskrift för<br />
Skåneland 1/93-2/93<br />
Ödman, A. 1998. Northern Skåne – a resource area for medieval Denmark.<br />
I Andersson, H., Ersgård, L. & Svensson, E. (red) Outland use in preindustrial<br />
Europe. Stockholm.<br />
Ödman, A. 1999. (red.) Järn – Vittsjöskogkonferensen 1999. Norra Skånes<br />
medeltid 1. Lund.<br />
Ödman, A. 2001 a. Vittsjö - en socken i dansk järnbruksbygd. Norra Skånes<br />
medeltid 2. Lund.<br />
Ödman, A. 2001 b. Järn, tjära och möjligen ryssolja – Medeltida danskt<br />
utmarksbruk i norra Skåne. Från stad till land. En medeltidsarkeologisk<br />
resa tillägnad Hans Andersson. Lund.<br />
Ödman, A. 2005 a. Skeingeborg – borgen som Saxo glömde. Norra Skånes<br />
medeltid 4. Lund.<br />
Ödman, A. 2005 b. Skånskt järn från malm till marknad. Slagg i medeltida<br />
städer. Metallhantering i medeltida borgar. I Pettersson, I.-M. & Magnusson,<br />
G. (red.) Jernkontorets bergshistoriska utskott. Stockholm.<br />
32
Introduktion<br />
Ämnet för mitt anförande vid seminariet är den skånska<br />
järnframställningen under järnåldern. Det som väckt mitt<br />
intresse för ämnet är ett par undersökningar som jag gjort,<br />
med tiotalet års mellanrum, i Degeberga och Bromölla (Björk<br />
1994, 1997, 2006).<br />
Det finns ett antal frågor kring den förhistoriska järnframställningen<br />
som jag menar är väsentliga att belysa. De<br />
jag uppehåller mig vid i detta sammanhang rör både kronologiska,<br />
ekonomiska och sociala förhållanden. De kronologiska<br />
är givetvis en förutsättning för att kunna reso<strong>ner</strong>a kring de<br />
båda andra. Närmare preciserade är mina utgångspunkter:<br />
Var producerades järnet?<br />
Hur producerades det?<br />
Vem producerade det?<br />
Hur distribuerades det till andra områden?<br />
Vilken var den ekonomiska och politiska betydelsen?<br />
Går det att komma åt om produktion och konsumtion på något<br />
sätt var reglerad eller styrd?<br />
Vem var det i så fall som låg bakom detta och varför?<br />
Innan jag fördjupar mig i dessa frågor måste jag först ge en<br />
bakgrund till vad vi vet om den skånska järnframställningen<br />
under järnåldern. Genomgången nedan är i huvudsak hämtad<br />
ur en nyligen publicerad artikel i Ale (Björk 2007).<br />
Skånsk och Sydskandinavisk järnframställning<br />
Det finns några vetenskapliga artiklar och utgrävningsrapporter<br />
som handlar om skånsk järnframställning under järnåldern.<br />
I ett par artiklar finns sammanställningar av flera undersök-<br />
Vems var järnet?<br />
Om järn och makt i skånsk järnålder.<br />
Tony Björk<br />
ningar i nordvästra Skåne (Isendahl 1997, Ericson 2002), men<br />
på det stora hela saknades det länge en övergripande sammanställning<br />
över vad som har gjorts. En sådan presenteras här i<br />
tabellform, som redovisar var det har gjorts undersökningar<br />
av lämningar som direkt kan relateras till järnframställning<br />
(tabell 1 och fig. 1). I tabellen ser vi genast att det finns i<br />
särklass flest belägg för järnframställning i Skåne från förromersk<br />
och romersk järnålder. Exemplen från folkvandringstid<br />
och vendeltid är få och ännu färre är de från vikingatid. På<br />
översiktskartan har även tagits med exempel från södra Halland,<br />
Småland och Blekinge. I denna sammanställning finns<br />
förhoppningsvis det mesta av det som grävts så här långt.<br />
En väsentlig avgränsning är att det endast har tagits med<br />
klara belägg för ugnar och ett fåtal mer omfattande slaggförekomster.<br />
På snart sagt varenda järnåldersboplats förekommer<br />
slagg i skilda typer av lager och anläggningar. Oftast är det i<br />
mycket begränsad mängd och för det mesta har slaggen inte<br />
analyserats närmare. Därför kan det inte avgöras från vilket<br />
skede av framställning eller smide som det härrör. Dessutom<br />
är slaggfynden många gånger ungefärligt daterade, eftersom<br />
de knyts till boplatslämningar med ganska vida dateringar.<br />
Det skulle innebära ett mycket omfattande arbete att försöka<br />
analysera alla dessa slaggfynd på ett meningsfullt sätt.<br />
Den äldsta järnframställningen är ännu inte säkert dokumenterad<br />
i form av ugnskonstruktio<strong>ner</strong> i Skåne, utan endast<br />
indirekt i form av slagg i andra kontexter och av järnföremål<br />
i gravar från yngre bronsålder (se t.ex. Hjärt<strong>ner</strong>-Holdar 1993,<br />
Aspeborg 2000). Två ugnar från Väla, Helsingborg, med en<br />
ganska vid datering till yngre bronsålder/äldre förromersk<br />
järnålder, är det äldsta direkta belägg för järnproduktion i<br />
33
Socken Plats Anläggningstyper Datering 14 C-ålder B.P. Referens<br />
Kropp Väla 2 ugnar m arbetsgropar Y. brå - Förrom. jäå 2430 +/- 60 (Ua 5548) Söderberg 1993, Isendahl 1997<br />
Ramlösa Gustafslund 1 ugn Förrom. jäå 2215 +/- 85 (Ua 25905) Aspeborg & Mårtensson 2001<br />
Tåstarp Gånarp 1 ugn Förrom. jäå 2200 +/- 70 (Ua 5731) Räf 1996; Isendahl 1997<br />
Genarp Genarp 1 ugn Förrom. jäå 2110 +/- 30 (Ua 33554) Lenntorp muntl. uppgift, undersökt 2006<br />
Gråmanstorp Bjärsgård 1 ugn Förrom. – rom. jäå - Montelius 1906 & 1919; Englund & Larsson 1997<br />
Hedeskoga Lilla Tvären 1 ugn Förrom. – rom. jäå 2060 +/- 40 (Ua 26698) Becker 2003, Anglert & Becker 2006, Becker muntl. uppgift<br />
Stora Köpinge Lilla Köpinge Bl.a. red.slagg i olika kontexter Förrom. – rom. jäå Se litt. hänv. Sabo 1995<br />
Kvidinge Maglaby 1 ugn Y. förrom. – ä. rom. jäå 2125 +/- 70, 2085 +/- 70 (ST 11935 + 36) Helgesson 1988; Björk 1994; Englund & Larsson 1997; Wilhelmson 2006<br />
Degeberga Degeberga 1 ugn med utrakningslager Y. förrom. – ä. rom. jäå 2050 +/- 60 (ST 13356) Björk 1994 & 1997; Englund & Larsson 1997<br />
Ivetofta Bromölla 5 ugnar Y. förrom. – ä. rom. jäå Flera prov, äldst 2000 +/- 60 BP (St 14662) Englund & Larsson 1997; Bergenstråhle 2000<br />
Ivetofta Bromölla 4 ugnar Y. förrom. – ä. rom. jäå Flera prov, äldst 1990 +/- 40 (UGA 14509) Grandin & Willim 2005; Björk 2006<br />
V. Sönnarslöv Hör 1 ugn Y. förrom. – ä. rom. jäå 1960 +/- 100 (LuA 4329) Lindahl Jensen 2000<br />
Näsum Näsum 2 ugnar, 1 fällsten Y. förrom. – ä. rom. jäå 2015 +/- 40 (LuS 6485) Höst 2006<br />
Oxie Kristineberg 1 ugn Rom. jäå Analyserad Strandmark muntl. uppgift, undersökt 2002<br />
Löderup Hagestad 3 ugnar Rom. jäå (?) - Strömberg 1967<br />
Vankiva Graneholm 1 slaggvarp Y. rom. - folkv.tid 1650 +/- 100 (LuA 4150) Ödman 2001<br />
Husie Kv. Tränsbettet 1 ugn, 1 smidesgrop Y. rom. - folkv.tid Analyserad Strandmark muntl. uppgift (rap.Kling 1995)<br />
Ö.Ljungby Haglekulla 1 ugn Vendeltid 1310 +/- 60 (Lu 3937) Isendahl 1996, 1997<br />
Bårslöv Bårslöv 1 slaggdump i grop Vendeltid 1300 +/- 70 (Ua 9785) Knarrström & Olsson 2000<br />
Ivetofta Åby Sekundärdep. red.slagg i grophus m.m. Folkv.tid - vik.tid Se litt. hänv. Söderberg 2005<br />
Järrestad Järrestad Bl.a. red.slagg i olika kontexter Vendeltid - vik.tid Se litt. hänv. Grandin & Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar 2003<br />
Löderup Hagestad 1 ugn Vikingatid (?) - Strömberg 1967<br />
Gårdlösa Gårdlösa 1 ugn, möjl. 2, samt red.slagg i kulturl. Jäå - Stjernquist 1971, 1993a, 1993b<br />
Tabell 1. Förekomster av ugnar samt reduktionsslagg i Skåne. Presenterat i ungefärlig kronologisk ordning. Ytterligare ugnar och slaggvarp som sannolikt är från<br />
järnåldern har även påträffats i : Allerum sn, Laröd 55:1 – en ugn med arbetsgrop, möjligen två (Nagmér 1994; Isendahl 1997); Fjälkestad sn, Råbelöv 25:1 – en ugn<br />
med arbetsgrop, möjligen två (Björk 2003b); Klippan sn, Klippan stg 1847 – två ugnar (slaggropar) (Björk 1991; Bolander 2006); Löderup sn, Hagestad – ugnar?,<br />
samt fällsten/städsten (Strömberg 1967); Ängelholm, stg 808 – en större grop/ugn (?), folkvandringstid-vendeltid (Helgesson 1993; Isendahl 1997); Östra Ljungby<br />
sn, Stidsvig 2:7 – en förstörd slaggvarp, sannolikt järnålder (Isendahl 1997).<br />
Skåne som vi kän<strong>ner</strong> till idag (Söderberg 1993). Järnframställning<br />
under äldre förromersk järnålder är också svagt<br />
belagd, men det finns åtminstone två exempel från Tåstarp<br />
och Ramlösa socknar med ugnar från denna tid (Räf 1996,<br />
Aspeborg & Mårtensson 2001). Alla dessa platser ligger i<br />
nordvästra Skåne. Den enda säkert belagda förromerska<br />
ugnen som kommer från något annat område är en nyligen<br />
undersökt ugn med slaggrop från Genarp i sydvästra Skåne<br />
(Karlsson & Lenntorp, i tryck).<br />
Den i särklass bäst representerade ugnsfasen i det skånska<br />
materialet är tidsperioden yngre förromersk järnålder och<br />
äldre romersk järnålder (ca 100 f. Kr. - 200 e. Kr.). Ugnar med<br />
stenskodd slaggrop har undersökts i Gråmanstorp, Kvidinge<br />
och i Degeberga (Montelius 1906, 1919; Helgesson 1988; Björk<br />
1994; Englund & Larsson 1997). Annars består de flesta ugnsrester<br />
från denna tid av enkla gropar med slagg, utan någon<br />
stenskoning. De skånska exemplen på sådana ugnar kommer<br />
framför allt från Bromöllatrakten (Bergenstråhle 2000; Björk<br />
34<br />
2006; Höst 2006a, 2006b). Likartade lämningar och dateringar<br />
finns också från ett antal ugnar i Halland och Småland<br />
(fig.1, se Karlsson 2001; Larsson 2004; Wranning 2005).<br />
Till en avslutande fas med ett yngsta skikt järnframställningsplatser<br />
räknar jag de lämningar som dateras mellan<br />
yngre romersk järnålder och vikingatid (ca 200 - 1000 e. Kr.).<br />
Materialet antar en delvis annan karaktär från yngre romersk<br />
järnålder och fram till åtminstone vikingatid. Antalet ugnar är<br />
påfallande litet mot tidigare, men samtidigt är de ugnar som<br />
trots allt undersökts av samma grundtyp som tidigare. Den<br />
stora skillnaden består i att det nu börjar dyka upp enstaka<br />
lite större slaggvarpar, fler smedjor och att slagg över huvud<br />
taget blir vanligare på boplatserna. Till en del kan detta säkert<br />
förklaras med bättre bevaringsförhållanden, till exempel i fyllningsmassor<br />
i grophus (Ericson 2005:316).<br />
Geografiskt ligger tyngdpunkterna för den skånska järnframställningen,<br />
såvitt vi kan se idag, i områdena kring Helsingborg,<br />
Klippan och Bromölla. Men då ska man vara med-
Fig. 1. Undersökta blästugnar i Sydsverige. Gråskrafferad yta är landmassa över 80 m.ö.h. Fyllda cirklar är ugnar daterade till järnålder (förutom nr 28 = slaggvarp).<br />
Ofyllda cirklar är odaterade ugnar som med stor sannolikhet är från järnåldern (baserat på typ och närhet till andra daterade lämningar) samt förekomster av<br />
säkert konstaterad reduktionsslagg på boplatser. Förekomsterna listas nedan sockenvis. Uppgifterna hämtade från de källor som anges i tabell 1 samt Hjärth<strong>ner</strong>-<br />
Holdar 1993, Karlsson 2001, Larsson 2004, Wranning 2005 och muntlig uppgift M. Henriksson.<br />
1. Vinberg, 2. Stafsinge, 3. Årstad, 4. Kvibille, 5. Eldsberga, 6. Snöstorp, 7. Genevad, 8. Skummeslöv, 9. Markaryd, 10. Aringsås, 11. Växjö, 12. Nöbbele, 13. Ryssby, 14.<br />
Hossmo, 15. Ljungby 1, 16. Ljungby 2, 17. Söderåkra, 18. Tåstarp, 19. Ängelholm, 20. Allerum, 21. Kropp, 22. Ramlösa, 23. Östra Ljungby, 24. Gråmanstorp, 25. Kvidinge<br />
(2 lokaler), 26. Klippan, 27. Västra Sönnarslöv, 28. Vankiva, 29. Fjälkestad, 30. Näsum, 31. Bromölla 1, 32. Bromölla 2, 33. Bromölla 3, 34. Degeberga, 35. Husie, 36. Oxie,<br />
37. Genarp, 38. Stora Köpinge, 39. Gårdlösa, 40. Järrestad, 41. Hagestad, 42. Istaby, 43. Västra Vång.<br />
35
Fig. 2. Utbredning av förhistoriska blästugnar (röda punkter) i förhållande till<br />
det skånska-halländska-småländska järnproduktionsområdet under historisk<br />
tid. För en mer detaljerad karta av det sistnämnda se t.ex. Ödman 2000 och<br />
Strömberg i denna volym.<br />
veten om att spridningsbilden kan vara vilseledande på flera<br />
sätt. Det kan argumenteras för att bilden främst visar var det<br />
har gjorts arkeologiska undersökningar. Till en del är detta<br />
förmodligen också sant. Det har utförts få och överlag ytmässigt<br />
små undersökningar i stora delar av mellersta och norra<br />
Skåne. Fynden från mellersta och norra Skåne är rimligen<br />
underrepresenterade i förhållande till de verkliga förekomsterna<br />
av järnframställningsplatser. Trots det är det här som<br />
det har undersökts flest ugnar. Samtidigt har det gjorts väldigt<br />
många stora arkeologiska undersökningar i västra och södra<br />
Skåne. Med tanke på hur stora arealer som har undersökts i<br />
sydvästra Skåne – framför allt i närheten av Malmö – är det<br />
förvånande att det finns så få platser med belägg för järnfram-<br />
36<br />
ställning i detta område. Det är tydligt att järnframställningen<br />
främst bedrivits i det som kulturgeograferna kallar de skånska<br />
slätt- och risbygderna, fram till åtminstone vendeltid. Man<br />
kan också argumentera för att det finns en viss uppdelning,<br />
med en kvantitativt större produktion i den norra halvan av<br />
landskapet än i den södra. Sett i ett ännu längre tidsperspektiv<br />
så finns det en tydlig kronologisk och geografisk skillnad i<br />
produktionslokalernas utbredning. Under järnåldern var de<br />
lokaliserade till slätt- och risbygder, medan de var koncentrerade<br />
till Skånes nordliga ris- och skogsbygder i historisk tid<br />
(fig. 2, jfr Ödman 2000:fig. 2).<br />
Som vi har sett så har de förhistoriska järnugnarna i Skåne<br />
en klar kronologisk tyngdpunkt i yngre förromersk och äldre<br />
romersk järnålder. Tendensen till att det sker en förändring<br />
i järnproduktionens lokalisering finns belagd i flera olika<br />
områden i Sydskandinavien. Frågan är vad detta representerar.<br />
Varför ändrar materialet karaktär under loppet av yngre<br />
romersk järnålder till vikingatid?<br />
I Jylland har det under de senaste årtiondena dokumenterats<br />
en mycket omfattande järnproduktion med tusentals<br />
ugnar från förromersk järnålder till vendeltid. Den intensivaste<br />
fasen sträcker sig från omkring 100 e. Kr. till början<br />
av 600-talet. Genom ett stort antal undersökningar har man<br />
klart kunnat konstatera att järnframställningen i detta område<br />
upphör i vendeltid, omkring 600 - 650 e. Kr. (Voss 1995:132,<br />
Rasmussen m.fl. 2006). Det är mycket som talar för en mer<br />
allmän nedgång i järnproduktionen i stora delar av Norden<br />
under perioden 600 - 700 e.Kr. (Magnusson 2000:392).<br />
I Halland kan alla undersökta ugnar dateras till förromersk<br />
järnålder – första hälften av romersk järnålder. De<br />
kända lämningarna signalerar att kust- och slättbygdernas<br />
stora järnhanteringsboom helt kan knytas till perioden 300 f.<br />
Kr. - 200 e. Kr. Därefter tycks järnframställningen klinga av<br />
i Halland (Wranning 2005:128ff). Detta överensstämmer väl<br />
med förhållandena på Själland och Fyn, där det inte heller har<br />
påträffats några ugnar som är yngre än äldre romersk järnålder<br />
(Andersen m.fl. 1987; Voss, pers. komm.). Vi måste dock vara
medvetna om att denna tendens kan bero på att det har gjorts<br />
få undersökningar av järnframställningsmiljöer i Sydsverige i<br />
förhållande till i Jylland. Bilden kan nyanseras väsentligt om<br />
vi tar med ugnarna från Skåne och Småland i diskussionen.<br />
Här ser vi dels att det förekommer senare ugnar, från yngre<br />
romersk järnålder – vendeltid, dels att ugnarna inte enbart<br />
finns i kust- och slättbygderna (se fig. 1 och tabell 1; se även<br />
Karlsson 2001 och Larsson 2004).<br />
Jämför vi resultaten från Jylland med Skåne, och framför<br />
allt med Kalmarområdet i sydöstra Småland, ser vi att det<br />
finns en liknande kronologisk tendens i Sydsverige som i<br />
Jylland. Skillnaden tycks framför allt vara att slutskedet i slättbygdernas<br />
järnframställning ligger något senare i Sydsverige<br />
– under 700-talet e. Kr. (Karlsson 2001:348). Förklaringen till<br />
detta kan ligga i att tillgången på bränsle har avtagit vid olika<br />
tidpunkter i skilda centrala jordbruksbygder.<br />
För att förklara den halländska järnframställningen i<br />
ett längre tidsperspektiv har Bo Strömberg föreslagit att en<br />
boplatscentrerad produktion under den äldre järnåldern,<br />
med tiden övergår till en mer acentral utmarksproduktion<br />
under den yngre järnåldern. Strömberg kallar själv detta för<br />
en förenkling av en komplex utveckling (Strömberg 1991:35f;<br />
1995:38). Man kan ha invändningar mot den ge<strong>ner</strong>aliserande<br />
användningen av termen utmark, men i alla händelser är den<br />
skisserade utvecklingen enligt min mening nära ett troligt<br />
förlopp. Mot bakgrund av det skånska materialet tycks det<br />
först ske en exploatering av lättåtkomliga tillgångar i de tätt<br />
befolkade slättområdena, som sedan avlöses av en exploatering<br />
av Göinges myrmalm. Frågan är om detta sker i en större<br />
skala först när slättbygdernas malmförekomster är uttömda?<br />
Eller sker det när tillgången till den mängd skog som krävs för<br />
tillverkning av träkol har blivit alltför dålig i slätt- och risbygderna?<br />
Ett par andra exempel på faktorer som måste föras in i<br />
ett resonemang om varför järnproduktionen omlokaliseras är<br />
den förändring som sker i bosättningsmönstret under loppet<br />
av yngre järnålder och, inte minst, hur efterfrågan på järn<br />
förändrades under denna tid.<br />
Fig. 3. Genomskärning av A 1741 på Bromölla 12:19. Ugnsresten utgörs av en<br />
enkel slaggrop och den dateras till tiden kring Kristi födelse (UGA 14509: 1990<br />
+/- 40 B.P.). Foto Linda Pettersson.<br />
Exemplet Bromölla<br />
För att belysa en del av förhållandena kring den skånska<br />
järnframställningen har jag valt att redogöra lite närmare för<br />
Bromöllaområdet i nordöstra Skåne, som tillsammans med<br />
området kring Helsingborg och Klippan har flest undersökta<br />
lokaler. I trakten av Bromölla finns ett antal lokaler som kronologiskt<br />
och tekniskt påmin<strong>ner</strong> mycket om varandra. I och<br />
med detta har vi en möjlighet att diskutera hur järnframställningen<br />
i ett mindre område har bedrivits utifrån teknisk,<br />
rumslig och social kontext.<br />
Det samlade materialet från Bromöllaområdet är skiktat<br />
i tid från yngre förromersk järnålder till vikingatid. Det har<br />
undersökts 11 ugnar, samt rester av 1 ugn, i området mellan<br />
Ivösjön och Ryssberget. Gemensamt för alla ugnarna är att<br />
de dateras inom ett ganska snävt intervall mellan yngre förromersk<br />
och äldre romersk järnålder (Bergenstråhle 2000,<br />
Gustafsson m.fl. 2004, Björk 2006, Höst 2006a, 2006b).<br />
37
Ugnarna har varit schaktugnar med underliggande grund<br />
slaggrop, där de återstående resterna inte varit mer än 0,1 -<br />
0,5 meter djupa. Ugnarna är av likartad storlek, upp mot en<br />
meter i diameter, men oftast ca 0,8 meter i diameter (fig. 3).<br />
Även ur ett tekniskt och kemiskt perspektiv finns det stora<br />
likheter mellan slaggerna från dessa ugnar. Det har nämligen<br />
kunnat konstateras att slaggen från de båda Bromöllalokalerna<br />
i tabell 1 (de sydligaste ugnslokalerna på fig. 5) är av samma<br />
typ och det finns starka skäl att förmoda att det är sjömalm<br />
från Ivösjön som har använts vid järnframställningen. Även<br />
malmförekomster från andra anläggningar på dessa platser<br />
har analyserats. De analyserade malmbitarna är av lite varierande<br />
kvalitet, men det är ändå troligt att all malm kommer<br />
från Ivösjön (Englund & Larsson 1997, Grandin & Willim<br />
2005). Grandin och Willim menar att ugnarna i området har<br />
varit av likartad konstruktion och kapacitet. Det finns inget<br />
som tyder på att det har skett något annat än reduktion av<br />
malm i blästugnar på de undersökta ytorna. Det finns helt<br />
enkelt inga spår av något annat led i tillverkningsprocessen<br />
på dessa platser. Järnframställningen på orten har skett med<br />
konstruktio<strong>ner</strong> och med en teknik som med små avvikelser<br />
fortlevt under ett relativt långt tidsspann – åtminstone 200<br />
f. Kr. - 200 e. Kr.<br />
Kronologiskt sett representerar järnframställningen på<br />
lokalen Bromölla 12:19 en mycket kort fas. Ugnarna ligger<br />
väl samlade inom en mindre yta. Tre av dem ligger på rad med<br />
nära nog exakt samma inbördes avstånd (fig. 4), vilket talar<br />
för att framställningen pågått under en kort tid. Faktum är<br />
att 14 C-analyserna överlappar varandra för tidsperioden kring<br />
70 - 130 e. Kr. Jag menar därför att det går att argumentera för<br />
att det är inom detta tidsavsnitt som järnproduktionen pågått<br />
(Björk 2006:19). Såväl 14 C-resultaten, den ringa mängden<br />
ugnar och avfall, som den rumsliga koncentrationen och<br />
placeringen talar för en kortvarig aktivitetsfas, kanske rentav<br />
momentan, där verksamheten varken kommit att breda ut sig<br />
över ett större område eller att ugnarna successivt överlagrat<br />
äldre anläggningar.<br />
38<br />
Om vi tittar närmare på de två platser med ugnar som<br />
har undersökts i södra delen av dagens Bromölla, kan det<br />
konstateras att de ligger mycket nära varandra. Det är endast<br />
150 meter mellan dessa platser. Däremellan finns det samtida<br />
anläggningar som innehåller enstaka bitar av ugnsdelar, slagg<br />
och järnmalm, vilket gör det troligt att hela miljön är en<br />
integrerad del av en eller ett par gårdars produktion i närheten.<br />
Det måste tilläggas att det är mycket små ytor som<br />
är undersökta i området. Totalt har inte mer än ca 8000 m 2<br />
undersökts. Jämför vi avståndet mellan de två koncentratio<strong>ner</strong>na<br />
med 9 ugnar i södra Bromölla med förhållandena på<br />
en plats som Snorup i Jylland, så finns där drygt 4000 ugnar<br />
på en yta av ca 500 x 700 meter – alltså på en yta av ca 35 000<br />
m 2 (Voss 1995, Rasmussen m.fl. 2006). Det innebär att ugnstätheten<br />
i Bromölla är ca 1 ugn/1000 m 2 undersökt yta medan<br />
den i Snorup är ca 1 ugn/10 m 2 . Det innebär att ugnarna<br />
ligger ungefär 100 gånger så tätt i Snorup som i Bromölla.<br />
Här har givetvis järnframställningens längre kontinuitet i<br />
Snorup betydelse, och även den betydligt större undersökta<br />
ytan. Ugnarna i Bromöllaområdet är också av en annan typ<br />
än de på Jylland, utan stora slaggblock (Englund & Larsson<br />
1997:58), och därmed betydligt svårare att lokalisera. De<br />
källkritiska aspekterna till trots så framstår framställningen<br />
i Snorup som av en helt annan intensitet än vad vi kan se på<br />
någon plats i Skåne.<br />
På Bromöllalokalerna är ugnarna koncentrerade till<br />
begränsade ytor som är mindre än 15 x 15 meter (vardera<br />
maximalt 150 m 2 ). På den sydligare lokalen är det tydligt att<br />
tre av ugnarna ligger på en rad (fig. 4). Samma organisationsprincip<br />
finns på en några århundraden yngre lokal i Växjö,<br />
från folkvandringstid, med tre ugnar på rad på en boplats<br />
(Åstrand 2004). Detta är ett fenomen som vi kän<strong>ner</strong> igen<br />
från flera andra platser i Europa, till exempel i Jylland och<br />
i Polen. Framför allt i Polen är detta genomfört i en så stor<br />
omfattning, med hundratals ugnar i flera rader, att det tyder<br />
på storskaligt organiserade smältkampanjer (Voss 1995:135f).<br />
Här i Sydsverige får man i stället intrycket av att smältningen
försiggått i mindre skala, men den har av allt att döma varit<br />
lika nära knuten till bebyggelsen som man kan se i Jylland.<br />
Det finns mycket som talar för att framställningen var<br />
knuten till stabila gårdsenheter av den typ som undersökts vid<br />
Åby och Näsum (Stark 2000; Söderberg 2005:92; Höst 2006a,<br />
2006b). Det visar en nyligen utförd undersökning i Näsum<br />
tydligt. På boplatsen vid Näsum påträffades bland annat ett<br />
antal huslämningar från en eller möjligen två samtida gårdar,<br />
två blästugnar och en fällsten i en större nedgrävning. Gårdsmiljön<br />
liksom ugnarna dateras till yngre förromersk och äldre<br />
romersk järnålder. Här kan man tydligt se att järnframställningen<br />
var kopplad till boplatsen och man kan klart konstatera<br />
att det har framställts järn invid gården. Ugnarna var<br />
alltså direkt knutna till gårdslägena (fig. 6). Samma iakttagelse<br />
har gjorts på många andra platser i Sydskandinavien,<br />
där lite större områden blivit föremål för arkeologiska undersökningar.<br />
Bebyggelse och blästugnar på sådana platser har<br />
ge<strong>ner</strong>ellt dateringar från förromersk järnålder till vendeltid<br />
(200 f. Kr. - 700 e. Kr.). Exempel på sådana platser i Sydsverige<br />
är Fyllinge i Halland, Växjö i Småland och Näsum samt<br />
Haglekulla i Skåne (Isendahl 1997; Larsson 2004; Wranning<br />
2005; Höst 2006a, 2006b). Att järnproduktionen är kopplad<br />
till och sker invid enskilda gårdar har också nära paralleller<br />
med samtida förhållanden i Danmark (Lyngstrøm 2003:21;<br />
Rasmussen m.fl. 2006:128). Därmed är det inte sagt att det<br />
måste ha sett ut så överallt. Vi måste vara öppna för att det<br />
funnits variatio<strong>ner</strong> och inte bortse från att det även kan ha<br />
skett järnframställning i områden som är perifert belägna i<br />
förhållande till den samtida bebyggelsen.<br />
Den tydliga närheten mellan gårdarna och blästugnarna<br />
kan rimligen bara betyda att järnet oftast framställdes på gårdarna.<br />
Råvarorna, malm och ved/träkol, hämtades för förädling<br />
hemmavid. En relativt liten produktion, koncentrerad till<br />
gårdarna signalerar att produktionen i första hand tillgodosåg<br />
gårdens behov. Järnframställningen tycks alltså inte ha varit<br />
föremål för någon långt driven specialisering i dessa fall. Detsamma<br />
behöver naturligtvis inte gälla smedernas verksamhet.<br />
Fig. 4. Planritning som visar ugnarnas inbördes placering på Bromölla 12:19.<br />
Notera att tre av ugnarna ligger på rad. Ugnarna är svarta. Övriga anläggningar<br />
som innehöll slagg eller malm är gråmarkerade. Efter Björk 2006.<br />
Fig. 5. <strong>Arkeologi</strong>skt belagda gårdar och ugnar i Bromöllaområdet, från yngre<br />
förromersk och äldre romersk järnålder. Hussymbol = gård, fylld cirkel = ugn.<br />
Spår av järnbearbetning från yngre järnålder markerade med kryss. Efter Björk<br />
2006.<br />
39
Här kan man snarare se en tendens mot en ökande specialisering,<br />
exempelvis i vapensmidet. Vapnen i äldre romersk<br />
järnålder är ganska enkelt utförda, men utan någon tydlig<br />
standardisering, vilket gör dem svåra att indela typologiskt.<br />
I yngre romersk järnålder blir vapnen mer arbetade ur smideshänseende<br />
och samtidigt mer standardiserade. Detta kan<br />
tyda på att det är ett mindre antal specialiserade smeder som<br />
ägnar sig åt detta arbete.<br />
Det finns fler belägg för att samtida järnhantering i<br />
området sker direkt invid gårdarna. På en samtida boplats<br />
i Ivetofta, undersöktes bland annat ett långhus, typologiskt<br />
daterat till äldre romersk järnålder med en centralt placerad<br />
härd som innehöll ett antal småbitar slagg. Slaggen i sig har<br />
inte analyserats, men härden har 14 C-daterats till 130 - 240 e.<br />
40<br />
Fig. 6. Förhållandet mellan gårdslägen och anläggningar<br />
för järnproduktion på boplatsen i Näsum. Boplatsen dateras<br />
till yngre förromersk järnålder – äldre romersk järnålder.<br />
Blästugnar och fällsten markerade med stjärnor. Ugnarna<br />
är de två sydliga markeringarna. Den ena ugnen har daterats<br />
med hjälp av träkol och den hör hemma i samma tid<br />
som långhusen och de övriga anläggningarna på platsen<br />
(se tabell 1). Efter Höst 2006a.<br />
Kr. (ett sigmas noggrannhet, UGA 14070: 1840 +/- 40 BP).<br />
Det innebär alltså omkring övergången mellan äldre och yngre<br />
romersk järnålder. Även här finns ett intimt samband mellan<br />
gården och järnbearbetning. I detta fall har det ännu inte<br />
bevisats att det har pågått järnframställning på platsen – d.v.s.<br />
om det rör sig om slagg från framställning eller smide (Björk<br />
2005b:17). På en annan del av samma boplatskomplex finns<br />
det dessutom slaggförekomster i ett grophus och en större<br />
grop, som preliminärt daterats innanför tidsrymden romersk<br />
järnålder – vikingatid, baserat på det samlade fyndmaterialet<br />
från denna undersökning (Höst & Wilhelmson 2006).<br />
Samma sak gäller några slaggfynd från en boplats vid Åby<br />
med ett antal långhus från yngre förromersk och äldre romersk<br />
järnålder. Här påträffades mindre mängder slagg bland annat
i fyllningen till en brunn (Stark 2000:8, 11). Inte heller här<br />
har det gjorts någon slagganalys, så frågan om det rör sig om<br />
reduktions- eller smidesslagg är ännu öppen.<br />
Den påtagliga närheten mellan järnframställningen och<br />
gårdarna fram till omkring 600 - 700 e. Kr. har belagts på flera<br />
olika platser i Sydskandinavien (t.ex. Isendahl 1997; Jensen<br />
2002; Höst 2006a, 2006b; Rasmussen m.fl. 2006). Det finns<br />
alltså starka skäl att förmoda att järnframställningsplatserna<br />
i Bromölla skall knytas till närbelägna gårdar. Möjligen kan<br />
det röra sig om de gårdar som undersökts norr om Åby och<br />
i den södra delen av Bromölla (Fig. 5; se även: Stark 2000;<br />
Björk 2005a), men vi kan bara spekulera kring om det var<br />
just dessa gårdars produktion som bedrevs på dessa platser.<br />
Troligare är att de hör till gårdar som ligger ännu närmare<br />
produktionsplatserna, i likhet med hur det ser ut på andra<br />
platser i Sydsverige och Danmark, där det har undersökts lite<br />
större, sammanhängande områden.<br />
För att få klarhet i storskaliga rumsliga strukturer krävs<br />
det utan tvekan att matjorden schaktas av på mycket större<br />
områden än vad som regelmässigt sker vid ytmässigt stora<br />
exploateringar. Det finns många skäl att undvika att prioritera<br />
bort stora ytavbaningar. Vi bör sträva efter att schakta<br />
stort för att kunna sätta de flesta typer av lämningar i ett<br />
större rumsligt sammanhang. Det räcker inte med storskaliga<br />
avbaningar i Malmöområdet för att vi ska kunna skriva resten<br />
av Sydsveriges arkeologi.<br />
Bearbetning av järn i Bromöllaområdet upphör inte med att<br />
de regelrätta blästugnarna försvin<strong>ner</strong> utom synhåll i de undersökningar<br />
som gjorts i området. Vid en undersökning av en yngre<br />
järnåldersboplats, öster om Skräbeån (mellan Åby och Nymölla),<br />
påträffades sekundärdepo<strong>ner</strong>ad slagg i flera olika anläggningar,<br />
bland annat i grophus. 14 C-dateringar av bebyggelselämningarna<br />
ligger från cirka 500 till 900 e. Kr. Slaggen kommer från<br />
både reduktion och smide (Englund & Larsson 1999; Söderberg<br />
2005:76f, 92).<br />
Det har också hittats rester av tre smidesgropar i samband<br />
med undersökningar för en ny väg genom Åby bytomt. Smi-<br />
desgroparna innehöll smides- och sprutslagg som har 14 C-daterats<br />
till vikingatid – tidig medeltid (Englund & Larsson 1999;<br />
Söderberg 2005:34f).<br />
Det finns en klar tyngdpunkt för järnframställningen i<br />
området i yngre förromersk och romersk järnålder, men man<br />
får onekligen intryck av att framställning skedde under i stort<br />
sett hela järnåldern i området. Trots att det än så länge saknas<br />
klara bevis för regelrätt järnframställning i Bromölla efter<br />
folkvandringstid – vendeltid menar Bengt Söderberg att det<br />
finns mycket som talar för att järnframställning fortsatte vara<br />
betydelsefull i området under hela järnåldern och möjligen<br />
också under historisk tid. Söderberg pekar ut flera registrerade,<br />
men odaterade, järnframställningsplatser i form av en<br />
slaggvarp och ett antal slaggförekomster kring Ivösjön som<br />
stöd för detta (Söderberg 2005:92). Det öppnar spännande<br />
perspektiv för den fortsatta forskningen kring områdets järnframställning<br />
under förhistorisk tid och medeltid. Faktum<br />
är dock att alla de platser Söderberg pekar ut ligger norr om<br />
Ivösjön, medan merparten av de arkeologiskt undersökta<br />
platserna ligger sydost om sjön. Det finns alltså inget som<br />
omedelbart styrker att det sker en fortsatt järnframställning i<br />
Bromöllaområdet efter vendeltid. Bilden skulle snarare kunna<br />
ses som ganska typisk för skånska förhållanden, med en tidig<br />
järnframställning i slätt- och risbygder och ett senare skede<br />
i skogarna. Risken för att detta också är en chimär är dock<br />
uppenbar. Vi behöver ett större och framför allt geografiskt<br />
sett jämnare fördelat antal undersökta lokaler för att kunna<br />
bedöma detta på ett trovärdigt sätt. Det finns all anledning<br />
att ha en genomtänkt strategi för att hitta järnframställningsplatser<br />
vid framtida undersökningar i Bromöllaområdet. Den<br />
nygamla metoden med magnetometersökningar kan här<br />
komma väl till pass. Metoden har visat sig framgångsrik i<br />
Jylland (Voss 1995:fig. 4; Smekalov m.fl. 2005; Rasmussen<br />
m.fl. 2006:128) och det vore all anledning att prova den i<br />
större skala till exempel vid arkeologiska utredningar inför<br />
större markexploateringar även i Skåne.<br />
41
Järn och makt i skånsk järnålder<br />
Vems var då järnet? Detta är naturligtvis en delikat fråga att<br />
reso<strong>ner</strong>a kring på grund av de trots allt sparsamma konkreta<br />
belägg för järnframställning som är kända i den sydligaste delen<br />
av Sverige idag. Det går dock att föra diskussionen framåt<br />
med en helt annan grund än vad som varit möjligt tidigare.<br />
Det skånska materialet antyder att det har bedrivits en<br />
småskalig produktion under järnåldern. Det finns inget som<br />
över huvud taget påmin<strong>ner</strong> om till exempel den storskaliga<br />
produktionen i vissa delar av Jylland och Polen, som vi har<br />
sett, och allt pekar på att den har varit knuten till enskilda<br />
gårdar. Åtminstone under den äldre järnåldern tycks produktionen<br />
ha varit störst i risbygderna i nordvästra och nordöstra<br />
Skåne. Hur har då järnförsörjningen sett ut i slättområdena<br />
och på centralplatserna? För att nalkas denna fråga skall vi<br />
titta lite närmare på källäget för centralplatserna Vä och<br />
Uppåkra i var sin del av Skåne.<br />
Vi vet att det finns omfattande lager med slagg från medeltiden<br />
i Vä (Stjernquist 1951:29; Ödman1995; Helgesson &<br />
Kockum 2005), men det finns även spår av järnbearbetning<br />
från förhistorisk tid på platsen i form av ovanligt rika slaggförekomster<br />
i kulturlager och andra anläggningar (Björk<br />
2003 och där anförd litteratur). Tyvärr har slaggen från Vä<br />
ännu inte analyserats, så vi vet därför inte säkert vilka led i<br />
framställningen som finns representerade. Ett par andra fynd<br />
är värda att nämna i detta sammanhang. Från ett kulturlager<br />
som kan dateras till järnåldern kommer ett stångformat<br />
ämnesjärn (Stjernquist 1951:118, 125). Lagret innehåller bland<br />
annat en fibula som kan dateras till vendeltid och det ger möjligen<br />
en fingervisning om dess ålder. Vid en VA-schaktning<br />
på 1960-talet påträffades ett antal enkla schakt- eller blästugnar<br />
med underliggande slaggropar (Thun 1982:32), men<br />
de är dessvärre inte daterade. Järnbearbetningen under både<br />
järnålder och medeltid är så pass påtaglig att den allt mer har<br />
kommit att prägla bilden av orten, men det är alltså än så<br />
länge inte säkerställt att det bedrevs direkt järnframställning<br />
i Vä under järnåldern.<br />
42<br />
I Uppåkra har det påträffats påfallande lite järnslagg (Lenntorp,<br />
muntlig uppgift). Slagg och smidesrelaterade aktiviteter<br />
har inte varit av en sådan omfattning att denna ekonomiskt<br />
viktiga hantering har uppmärksammats i någon högre grad,<br />
trots att ett stort antal arkeologer har ägnat sig åt denna plats<br />
under det senaste årtiondet. Man kan därför misstänka att en<br />
stor andel av järnet i Uppåkra har kommit dit som ämnesjärn<br />
och färdiga föremål, snarare än att det skett någon betydande<br />
framställning på platsen. Det går naturligtvis inte att utesluta<br />
helt att järnproduktion har försiggått i mer perifera delar av<br />
Uppåkra, som ännu inte blivit föremål för några nämnvärda<br />
undersökningar (Helgesson, muntlig uppgift). I nuläget tyder<br />
i vart fall allt på att det har förts in järn både som hel- och halvfabrikat<br />
till Uppåkra. En centralort av Uppåkras storlek, med<br />
ett tättbefolkat omland, kan förmodas ha haft ont om både<br />
järnmalm och skog redan i ett tidigt skede av järnåldern.<br />
Oavsett om detta är en övertolkning av det än så länge<br />
knapphändiga materialet så tyder intrycket av en ganska<br />
blygsam produktion i Skåne på att centralplatser som Vä och<br />
Uppåkra rimligen inte kan ha tillförsäkrat sig tillgång till järn<br />
enbart från deras närmaste omland. Det verkar därför rimligt<br />
att anta att järnet på något sätt har letat sig till kustslätterna<br />
från andra områden. Framför allt då till centralplatserna och<br />
i syn<strong>ner</strong>het till Uppåkra, där vi varken har konkreta belägg<br />
eller ens indikatio<strong>ner</strong> på en omfattande järnframställning.<br />
Hur kunde då centralplatserna, ja slättområdena över huvud<br />
taget, försäkra sig om en tillgång till järn?<br />
Vi som är arkeologer har vant oss vid att titta på spridningsbilder<br />
av statusindikerande fynd som romerska importföremål,<br />
brakteater, ringknappssvärd, rika gravfynd etc. som<br />
någon slags likhetstecken för var de ekonomiska och politiska<br />
tyngdpunkterna – eller makten om man så vill – fanns i landskapet<br />
vid olika tidpunkter. Med detta menar jag att man<br />
– medvetet eller omedvetet – ger en bild av var det viktiga i<br />
förhistorien tilldrog sig. Alltför sällan har naturresurser och<br />
de perifera bygdernas <strong>roll</strong> tydliggjorts när man diskuterat ekonomiska<br />
och sociala system.
Om vi tittar på en Skånekarta med rika fynd kontra<br />
järnframställning så skulle man kunna argumentera för att<br />
det är två sidor av samma mynt (fig. 7). Eller snarare av ett<br />
ekonomiskt-politiskt system. Fynden koncentreras till stor del<br />
till två skilda typer av områden. Statusindikerande fynd och<br />
centralplatser finns i slättbygderna, medan lämningar som<br />
relateras till järnframställning främst finns i risbygderna. Det<br />
finns i grunden två olika tänkbara scenarier för varför det ser<br />
ut så och hur det ekonomiska systemet fungerat. Järnproducenterna<br />
måste endera ha fått något i utbyte, eller tvingats<br />
att tillhandahålla järn som någon slags tribut till andra. Båda<br />
dessa system kan naturligtvis också ha fungerat parallellt med<br />
varandra i olika sociala sammanhang och i olika delar av ett<br />
större geografiskt område.<br />
Accepterar vi att makten fanns där vi kan se att centrumbildningar<br />
uppstått och rikedomar ackumulerats så måste det<br />
på något vis i världen betyda att folk på platser som Uppåkra<br />
och Vä har utövat ett inflytande långt upp i ris- och skogsbygderna<br />
för att försäkra sig om en tillförsel av olika förnödenheter<br />
och råvaror. Med ett sådant synsätt var centralplatserna<br />
endera politiskt och militärt dominanta, och/eller<br />
ekonomiskt dominanta.<br />
Det andra scenariot är att man har varit beroende av varandra.<br />
Det vill säga att det har funnits ett ekonomiskt system<br />
baserat på ett ömsesidigt behov av ett utbyte. Det har resulterat<br />
i nätverk som på centralplatserna ger sig till känna i form<br />
av olika råvaror och föremål – bland annat järn, men även<br />
till exempel hjort- och älghorn, som också måste ha kommit<br />
till centralplatserna från ett stort omland.<br />
Man kan se Lotte Hedeager och Per Ethelberg som representanter<br />
för det första synsättet. Hedeager menar att en<br />
etablerad centralmakt Själland, som dispo<strong>ner</strong>ade en privat<br />
hird, i kombination med de stora vapenofferfynden från<br />
yngre romersk järnålder visar att det pågick en kamp om<br />
kont<strong>roll</strong>en över strategiska resurser. Exempelvis råvaror, som<br />
den jylländska myrmalmen (Hedeager 1992:201). Ethelberg<br />
instämmer i denna tolkning och menar att eftersom det inte<br />
Fig. 7. Utbredning av centralplatser (stjärna), importfynd (ofylld cirkel), vapen<br />
(fylld pil) och järnframställningsplatser (röd cirkel) under äldre järnålder.<br />
finns någon egen järnproduktion på Själland vid denna tid<br />
så kan det ha gjort Jylland intressant att få direkt kont<strong>roll</strong><br />
över. Syftet skulle då vara att säkra stabil tillgång på järn till<br />
det politiskt och militärt domi<strong>ner</strong>ande kungadömet på Själland<br />
(Ethelberg 2000:161). Lars-Erik Englund har därefter<br />
breddat det geografiska perspektivet och menat att Själland<br />
kan ha tillgodosett sitt järnbehov även från Halland/Skåne<br />
(Englund 2002:302).<br />
Som representant för ett synsätt som mer betonar det ekonomiska<br />
systemet kan vi se Gert Magnusson. Magnusson menar<br />
att förekomsten av spadformiga ämnesjärn från Jämtland och<br />
Medelpad, så långt söderut som i Mälardalen, på Gotland och<br />
på Bornholm, tyder på att det funnits något av en gemensam<br />
marknad över stora delar av Östersjön redan under romersk<br />
järnålder och folkvandringstid (Magnusson 2000:400).<br />
43
Fig. 8. Sösdalaområdet mellan de båda centralplatserna Uppåkra och Vä. Notera<br />
vägsträckningen mellan orterna. Pilarna markerar råvarornas (järnets)<br />
tänkta distributionsväg mot centralplatserna (se Fabech 1993).<br />
Ett försök att sätta in skånsk järnframställning och dess<br />
<strong>roll</strong> för samhällsutvecklingen i en mer övergripande syntes<br />
görs i en klassisk studie av Charlotte Fabech om Sösdalaområdet<br />
under framför allt folkvandringstid. Fabech ser området<br />
som ett territorium som har profiterat på transithandel mellan<br />
skogs- och slättbygden. Hon betecknar gränsområden som<br />
mycket dynamiska och kring Sösdala finns ett område som<br />
har rika och egenartade offerdepositio<strong>ner</strong>, bland annat av<br />
hästutrustningar. Hon framhåller också att det förmodligen<br />
är järnet som är viktigt för att vi ska förstå varför detta<br />
område hade en speciell karaktär vid den här tiden (Fabech<br />
1993:208ff). Området ligger mitt emellan de viktiga centralplatserna<br />
Vä och Uppåkra, och kan ha profiterat på den geografiskt<br />
fördelaktiga handelspositionen i kombination med<br />
tillgång på den viktiga råvaran järn. Fabech ser explicit Sös-<br />
44<br />
dalaområdet som den domi<strong>ner</strong>ande järnleverantören till de<br />
stora centralplatserna (fig. 8).<br />
Vi kän<strong>ner</strong> igen dessa tankar från de resonemang som förts<br />
kring de vendeltida båtgravfälten i Mellansverige. De rika<br />
gravarna här ses som en utkantsföreteelse, eftersom de inte<br />
ligger i jordbruksbygdernas centrala delar. De gravlagda har<br />
därför jämförts med brukspatro<strong>ner</strong>, som utifrån sin geografiska<br />
position hade makt över produktion/handel med råvaror;<br />
inte minst järnet (Ambrosiani 1980:132). Denna föreställning<br />
har sedan levt vidare och tolkningsförslagen har renodlats till<br />
att båtgravfälten kanske rentav markerar organiserandet av<br />
en kontinental exploatering av råvaror (Burenhult 2000:318;<br />
Englund 2002:301 och där anförd litteratur). Även om det<br />
inte rörde sig om en direkt kontinental exploatering, utan<br />
snarare om lokala stormän som satt på geografiska nyckelpositio<strong>ner</strong>,<br />
så går det inte att bortse från de kontinentala kontakterna.<br />
Dessa perso<strong>ner</strong>/släkter har på något vis ingått i vitt<br />
förgrenade nätverk och det är rimligt att det är handelsvägar<br />
för järn, skinn, älghorn m.m. som har utgjort källan för deras<br />
rikedomar. Detta sker intressant nog efter eller samtidigt med<br />
att det går att se en markant nedgång i järnproduktionen i<br />
Sydskandinavien, och det ligger nära till hands att fråga sig<br />
om inte det mellansvenska järnet redan vid denna tid försörjde<br />
ett mycket större omland än bara Mälardalen. Hela<br />
resonemanget om mälardalsaristokratins järnekonomi är dock<br />
än så länge ”mycket svårt att leda i bevis eller göra troligt genom<br />
indicier” (Englund 2002:303).<br />
När det gäller Sösdalaområdet menar jag att det inte heller<br />
här är så säkert att det förhöll sig på det vis som det har föreslagits.<br />
Till att börja med finns det inga säkra belägg för en<br />
omfattande järnframställning i detta område. Spridd och odaterad<br />
slagg är det enda belägget för någon järnframställning<br />
över huvud taget (Fabech 1993:208). Här finns naturligtvis ett<br />
stort representativitetsproblem, eftersom det inte har gjorts<br />
några undersökningar av nämnvärd omfattning i området,<br />
men det finns trots allt inget som styrker hypotesen om en<br />
omfattande järnframställning. Om vi ändå leker med tanken
att järnet var en viktig ekonomisk motor i detta område så<br />
kan man fråga sig varför järnet i så fall inte lika gärna kunde<br />
ha följt ådalarna ut mot havet och en tilltänkt marknad, på<br />
ett sätt som mer påmin<strong>ner</strong> om Magnussons tankar om en<br />
Östersjöhandel? (Magnusson 2000:400)Kanske var risken<br />
större för plundring när man kom ut i kustbandet? Var vattentransporter<br />
ett tänkbart alternativ till landtransporter?<br />
Frågorna är många och får tills vidare lämnas öppna.<br />
Innan vi avslutar besöket i mellersta Skåne måste vi också<br />
tänka på att Sösdalaområdets spridda offerdepositio<strong>ner</strong> och<br />
gravar kanske snarare avspeglar en situation med ett decentralt,<br />
polycentriskt system, av det slag som Helgesson och Sørensen<br />
argumenterar för (Helgesson 1998:44; Sørensen 2000:78ff).<br />
Makten var inte koncentrerad till en eller några bestämda<br />
platser i landskapet, utan var knuten till individer eller släkter<br />
som var utspridda över ett större område. Detta har kanske<br />
varit den ”normala” centraliteten i stora delar av Skandinavien<br />
ända fram till vikingatid – tidig medeltid, snarare än de<br />
stora, manifesta centralplatserna. Inte heller i ljuset av dessa<br />
tankar är det självklart att det är järnet som har lett till ett<br />
ackumulerande av värdefulla föremål i området. Här kan man<br />
naturligtvis tänka sig flera andra möjliga förklaringar.<br />
I alla dessa exempel är det klart att vi rör oss på djupt<br />
vatten. Det är tydligt att skillnaderna i slutsatserna kring järnproduktionens<br />
betydelse för samhällsutvecklingen snarare är<br />
betoningar av olika aspekter av de ekonomiska systemen, än<br />
att de faktiskt knyter samman olika fenomen till en sammanhållen<br />
syntes. Ett undantag menar jag är Lars-Erik Englund,<br />
som har försökt relatera förändringar i järnteknologin mot<br />
samhällsförändringar på ett övergripande plan. Han är mycket<br />
skeptisk till att förändringar och omfång av blästbruket har<br />
getts så stor betydelse för samhällsutvecklingen som äldre<br />
forskning låtit påskina (Englund 2002:298). Englund baserar<br />
sitt resonemang på att det inte finns något entydigt sammanhang<br />
mellan tekniska förändringar i järnproduktionen och<br />
omvälvande samhällsförändringar. Om man ska vara kritisk<br />
mot honom i sin tur, kan man säga att avsaknaden av tydliga<br />
sammanhang i det arkeologiska materialet de facto inte nödvändigtvis<br />
betyder att det saknades sammanhang.<br />
Det har uppenbarligen skett fluktuatio<strong>ner</strong> och förändringar<br />
i produktion, distribution och konsumtion över tiden,<br />
som gör att det ser ut på olika sätt i olika tidsperioder och<br />
i olika områden. Ett stort problem om man vill diskutera<br />
situationen under järnåldern är, som jag har varit inne på,<br />
att järnålderns politiska karta inte är en geografisk karta i den<br />
meningen att den visar skarpa gränser i tid och rum, eftersom<br />
basen för makt snarare har varit makt över människor<br />
än konkret över territorier och resurser (Fabech 1993:220).<br />
Sammanhangen mellan de sociala, politiska och ekonomiska<br />
nätverken är därför mycket svårare att kartlägga än den strikt<br />
materiella kulturens regionala variation.<br />
Det finns i varje fall en tydlig tendens till förändring av<br />
järnproduktionen i Skåne någon gång kring folkvandringstid,<br />
möjligen ännu lite tidigare. Nedgången är kanske inte så<br />
abrupt som det ser ut i 14 C-dateringarna och förändringen<br />
hänger säkert samman med andra samhällsförändringar. I en<br />
mer övergripande geografisk kontext ser det ut som om en<br />
nedgång sker i vendeltid (Magnusson 2000:392). En viktig<br />
faktor i den förändrade bilden föreställer jag mig vara att<br />
landskapet med tiden öppnats så pass mycket i slättbygderna<br />
att det är för krävande att samla ihop bränsle till den e<strong>ner</strong>gikrävande<br />
reduktionen av malm till smidbart järn. Man<br />
måste naturligtvis också fråga sig om produktionsnedgången<br />
sker överallt, om den sker samtidigt överallt och även om<br />
den över huvud taget sker, eller om den är en chimär. Det<br />
finns mycket slagg från boplatser, exempelvis i grophus, från<br />
folkvandringstid och fram genom hela den yngre järnåldern.<br />
Även i denna fråga finns det alltså många källkritiska problem<br />
att ta hänsyn till, men också stora möjligheter att undersöka<br />
saken närmare.<br />
Det mesta talar idag för att det sker en omlokalisering av<br />
den skånska produktionen under yngre järnålder, men det<br />
kan också vara så att järnet fr.o.m. folkvandringstid-vendeltid<br />
i stor utsträckning kommer från något annat område. Det vill<br />
45
Fig. 9. Vendeltida handels- och hantverksplatser i Skåne (se t.ex. Callmer 1991<br />
och Helgesson 2002). Uppkomsten av dessa platser sker när beläggen för järnframställning<br />
i stort sett upphör i Skåne.<br />
säga att produktionen i Skåne faktiskt minskar under denna<br />
tid. Parallellt med en presumtiv skånsk produktionssänkning<br />
växer det fram en mängd handelsplatser och direkt handel blir<br />
ett allt viktigare ekonomiskt inslag (Callmer 1991; Helgesson<br />
2002; fig. 9). Är det ett helt förändrat distributionsmönster<br />
som gör att vi plötsligt har betydligt mer slagg på boplatserna<br />
och betydligt färre järnframställningsplatser? Kommer det in<br />
mer järn från andra områden, som Polen eller Mellansverige?<br />
Frågorna hopar sig, men sambanden ter sig allt för tydliga för<br />
att vara en ren slump.<br />
Slutligen vill jag bara kort kommentera frågan om den<br />
geografiska utbredningen av järnproduktion i Skåne. Intrycket<br />
av att det geografiska utbredningsområdet för järnproduktionen<br />
i Skåne över tid förskjuts från slättbygderna till skogsbygden<br />
tycker jag håller för en kritisk granskning i dagsläget.<br />
Däremot ska det inte ses som att järnframställning i slättbyg-<br />
46<br />
derna avlöses av framställning i skogsbygderna. Det är troligt<br />
att järnproduktion pågått i skogsbygden hela tiden. De få<br />
ugnar som undersökts i Kronobergs län är från tidsrummet<br />
yngre romersk järnålder – vikingatid och de fyller den kronologiska<br />
lucka som finns i de skånska skogsbygderna (Larsson<br />
2004; Åstrand 2004). Det är inte alls otänkbart att beläggen<br />
saknas i Skånes skogsbygd än så länge enbart på grund av det<br />
besvärande undersökningsbortfallet.<br />
Slutsatser<br />
Under loppet av järnåldern producerades järn framför allt i<br />
slätt- och risbygderna i ett bälte tvärs över Skåne – från Helsingborg<br />
till Bromölla. Den tidiga järnproduktionen hade<br />
en helt annan geografisk tyngdpunkt än den som bedrevs<br />
i historisk tid. Orsakerna till att järnframställningen under<br />
vikingatid – tidig medeltid flyttar upp i Göingeskogarna vill<br />
Anders Ödman se som uttryck för att slättbygderna vid den<br />
här tiden blivit så skogfattiga att det helt enkelt inte gick<br />
att uppbringa tillräckligt med bränsle för att smälta malm<br />
till järn. Man kan invända att vissa områden var skogfattiga<br />
långt tidigare än så, men det motsäger egentligen inte<br />
Ödmans resonemang i stort. Det har påträffats påtagligt få<br />
järnframställningsplatser i södra och sydvästra Skåne och vi<br />
vet, exempelvis från Ystadsområdet, att skogsbestånden var<br />
krympande från cirka 300 f. Kr. och att landskapet är nästan<br />
skoglöst kring 800 e. Kr. (Bartholin & Berglund 1992:356f).<br />
Denna process verkar ha haft ett liknande förlopp i de olika<br />
slättbygderna, även om det finns variatio<strong>ner</strong> i hur tidigt landskapet<br />
öppnas.<br />
I trakterna av Bromölla har järnålderns järnframställning<br />
kunnat belysas relativt detaljerat genom ett antal arkeologiska<br />
undersökningar under senare år. Här kan vi se att järnproduktionen<br />
var intimt knuten till den enskilda gården, vilket<br />
antyder att produktion bedrevs av en stor andel av traktens<br />
befolkning. Med tanke på de relativt små mängder järn som<br />
producerats i varje enskild ugn ligger det nära till hands att<br />
förmoda att det i första hand rört sig om en husbehovspro-
duktion, men ett mindre överskott kan ha använts till försäljning,<br />
byteshandel till andra varor, gåvor till lokala klanledare<br />
eller dylikt. Hursomhelst fin<strong>ner</strong> järnet sin väg till områden<br />
som inte verkar haft lokal eller regional framställning av<br />
någon nämnvärd omfattning. Jag tänker då på platser som<br />
sydvästra Skåne och Själland. Ovan har detta bland annat<br />
exemplifierats med den rika centralplatsen Uppåkra, som<br />
har en mycket begränsad förekomst av slagg – trots platsens<br />
storlek och den långa kontinuiteten. Hur eliter på platser som<br />
Vä, Uppåkra och Himlingøje tillförsäkrade sig kont<strong>roll</strong> över<br />
järnförsörjningen är ett viktigt kapitel i Sydskandinavisk järnåldersforskning.<br />
Med tanke på småskaligheten i de konkreta<br />
lämningar vi har från produktionen, är det svårt att tänka sig<br />
att det har utövats någon direkt kont<strong>roll</strong> över framställningen<br />
inom några större områden. Den rimligaste förklaringen är<br />
att det har varit någon form av handels- och/eller tributsystem<br />
som tillförsäkrade betydelsefulla släkter, centralplatser och<br />
hela jordbruksbygder en tillförsel av järn i form av råmaterial<br />
eller smidesjärn (jfr Englund 2002:306).<br />
En önskelista<br />
Det är tankeväckande att det finns klart färre undersökta<br />
ugnar från exempelvis romersk järnålder än vad det finns<br />
gravfynd med vapen och/eller romerska importföremål från<br />
samma period i Skåne (cirka 20 ugnar mot cirka 27 gravar; jfr<br />
tabell 1 och Björk 2005c:fig. 24). Trots att materialet fortfarande<br />
är litet så har det skett en markant regional kunskapsuppbyggnad<br />
kring den skånska järnframställningen under<br />
järnåldern genom de senaste årtiondena. Denna kunskap är<br />
bland annat viktig för överregionala studier av järnålderssamhället,<br />
men många pusselbitar återstår ännu. Det är viktigt<br />
att vi ökar både den kvantitativa och kvalitativa basen för<br />
att få ett bättre tolkningsunderlag. En av nycklarna är att vi<br />
genomför fler undersökningar i de inre och norra delarna av<br />
Skåne. En annan är att vi får bättre dateringsunderlag och<br />
en tredje att vi lär oss mer om vilka ugnstyper som är i bruk<br />
under vilka perioder och i vilka bestämda områden. Kanske<br />
kan även kemiska analyser visa var järnet i järnföremålen på<br />
de skånska boplatserna och i gravarna kom från. Kort sagt<br />
behövs det fler undersökningar och mer forskning. Jag hoppas<br />
att vi kan se fram emot en fortsatt kunskapstillväxt under de<br />
närmaste årtiondena.<br />
47
Referenser<br />
Ambrosiani, B. 1980. Båtgravarnas bakgrund i Mälardalen. I Sandwall, A.<br />
(red.) Vendeltid. Stockholm: Statens historiska museum. Stockholm.<br />
Andersen, A.H., Kaul, F. & Voss, O. 1987. Sjællandsk jern. Skalk, nr 3 1987.<br />
Anglert, M. & Becker, N. 2006. Före Ystad. I Larsson, S. (red.) Centraliteter.<br />
Människor, strategier och landskap. Skånska städer. RAÄ. ORT?<br />
Aspeborg, H. 2000. Skånes hittills äldsta smedja påträffad i Ramlösa utanför<br />
Helsingborg. Bulletin för arkeologisk forskning i Sydsverige, nr 1<br />
2000. Lund.<br />
Aspeborg, H. & Mårtensson, J. 2001. Ramlösagården, Järnhantering och<br />
järnåldersboplats. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning, Skåne, Helsingborg, Gustafslund<br />
1296, RAÄ 183. RAÄ UV Syd DAFF 2001:4. Lund.<br />
Bartholin, T. S. & Berglund, B. E. 1992. The prehistoric landscape in the<br />
Köpinge area – a reconstruction based on charcoal analysis. Callmer,<br />
J., Larsson, L. & Stjernquist, B. (red.) The archaeology of the cultural<br />
landscape. Field work and research in a south Swedish rural region. Acta<br />
Archaeologica Lundensia, series in 4o, No 19. Lund.<br />
Becker, N. 2003. En gård på Lilla Tvären. Boplatslämningar och järnhantering<br />
från den äldre järnåldern. Skåne, Hedeskoga socken, Lilla Tvären 4:1.<br />
RAÄ UV Syd DAFF 2003:1. Lund.<br />
Bergenstråhle, I. 2000. Skärvsten och järnugnar i Bromölla. Skåne, Ivetofta<br />
socken, Tians väg. UV Syd rapport 2000:56. Lund.<br />
Björk, T. 1991. Slutredovisning, <strong>Arkeologi</strong>sk förundersökning, Stg 1843, Klippans<br />
sn, Klippans kommun, Skåne. Kristianstads läns museum. Kristianstad.<br />
Björk, T. 1994. Järnframställning i Degeberga för 2000 år sedan. Gärds<br />
härads hembygdsförenings årsbok. Tollarp. Kristianstad<br />
Björk, T. 1997. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning 1993, Degeberga 15:12, Degeberga sn,<br />
Skåne. Rapport Länsmuseet i Kristianstad 1997:11. Kristianstad.<br />
Björk, T. 2003a. Just another central place? A critical description of Vä.<br />
Lund Archaeological Review 2001. Lund.<br />
Björk, T. 2003b. Järnåldersboplatsen vid Råby. <strong>Arkeologi</strong>sk utredning och<br />
undersökning 1993, Råbelöv 25:1 (del av), Fjälkestad socken, Skåne. Regionmuseet<br />
Kristianstad rapport 2003:66. Kristianstad.<br />
Björk, T. 2005a. Boplatsen mitt emellan. <strong>Arkeologi</strong>sk förundersökning 2004,<br />
Bromölla 12:19 m fl, Ivetofta socken, Bromölla kommun, Skåne län. Regionmuseet<br />
Kristianstad rapport 2005:2. Kristianstad.<br />
Björk, T. 2005b. Bronsåldersgravar och järnåldershus. <strong>Arkeologi</strong>ska undersökning<br />
i Ivetofta 2004. Regionmuseet Kristianstad rapport 2005:17. Kristianstad.<br />
Björk, T. 2005c. Skäran på bålet. Om den äldre järnålderns gravar i Skåne.<br />
University of Lund, Institute of Archaeology – Report Series No. 92.<br />
Tollarp.<br />
48<br />
Björk, T. 2006. Järnugnar vid Skräbeå. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning 2004, Bromölla<br />
12:19 m.fl., Ivetofta sn, Bromölla kommun. Regionmuseet Kristianstad<br />
rapport 2006:48. Kristianstad.<br />
Björk, T. 2007. Skånskt järn på järnåldern. Exemplet Bromölla. Ale 2007:4.<br />
Eslöv.<br />
Bolander, A. 2006. Klippan stadsäga 1843, <strong>Arkeologi</strong>sk förundersökning 1991,<br />
Klippan socken, Klippans kommun, Skåne. Regionmuseet Kristianstad<br />
arkivrapport 89/2006. Kristianstad.<br />
Burenhult, G. (red.). 2000. <strong>Arkeologi</strong> i Norden, 2. Stockholm: Natur och<br />
kultur. Stockholm.<br />
Callmer, J. 1991. Platser med anknytning till handel och hantverk i yngre<br />
järnålder. Mortensen, P. & Rasmussen, B.M. (red.) Fra stamme til stat i<br />
Danmark, 2. Høvdingesamfund og kongemagt. Jysk Arkaeologisk Selskabs<br />
Skrifter XXII:2. Aarhus: Aarhus Universitetsforlag. Aarhus.<br />
Englund, L.-E. 2002. Blästbruk. Myrjärnshanteringens förändringar i ett långtidsperspektiv.<br />
Jernkontorets Bergshistoriska Skriftserie nr 40. Uppsala.<br />
Englund, L.-E. & Larsson, L. 1997. Järnframställning i Bromölla. Skåne, Ivetofta,<br />
RAÄ nr : oregistrerad. GAL Analysrapport nr 20 – 1997. Uppsala.<br />
Englund, L.-E. & Larsson, L. 1999. Järnframställning och smide i Ivetofta<br />
sn – en arkeometallurgisk analys. Väg 116, Långmossavägen, V 2083/Åby 23:1,<br />
Ivetofta sn, Skåne. GAL Analysrapport nr 7 – 1999. Uppsala.<br />
Ericson, T. 2002. Kvidingefältet. Landskap, fornlämningar och järnhantering.<br />
Carlie, A. (red.) Skånska regio<strong>ner</strong>. Tusen år av kultur och samhälle i<br />
förändring. Riksantikvarieämbetet <strong>Arkeologi</strong>ska undersökningar Skrifter<br />
No 40. Malmö.<br />
Ericson, T. 2005. Grophus och hantverk. Carlie, A. (red.) Järnålder vid<br />
Öresund. Band 1. Specialstudier och syntes. Skånska spår – arkeologi längs<br />
Västkustbanan. RAÄ. Stockholm.<br />
Ethelberg, P. 2000. Skovgårde. Ein Bestattungsplatz mit reichen Frauengräbern<br />
des 3. Jhs. N. Chr. auf Seeland. Nordiske Fortidsminder, serie B,<br />
vol. 19. Köpenhamn.<br />
Fabech, C. 1993. Skåne – et kulturelt og geografisk grænseland i yngre<br />
jernalder og i nutiden. TOR, vol. 25. Uppsala.<br />
Grandin, L. & Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar, E. 2003. Metallhantverket vid storgården.<br />
Ett arkeometallurgiskt perspektiv. I Söderberg, B. (red.) Järrestad.<br />
Huvudgård i centralbygd. RAÄ Skrifter No 51. Malmö.<br />
Grandin, L. & Willim, A. 2005. Järnframställning i Bromölla. Arkeometallurgisk<br />
undersökning av slagg och malm. Bromölla 12:19, Ivetofta sn, Skåne.<br />
GAL Analysrapport nr 6 – 2005. Uppsala.<br />
Gustavsson, P., Hellerström, S. & Lagerås, P. 2004. Förhistoriska boplatslämningar<br />
och historiska agrarlämningar. Skåne, Ivetofta socken, Väg 116.<br />
RAÄ UV Syd rapport 2004:21. Lund.
Hedeager, L. 1992. Danmarks jernalder. Mellem stamme og stat. 2. udgave.<br />
Aarhus: Aarhus Universitetsforlag. Aarhus.<br />
Helgesson, B. 1988. Slutredovisning, <strong>Arkeologi</strong>sk förundersökning, Maglaby<br />
22:7 m.fl., Kvidinge sn, Åstorps kommun, Skåne. Kristianstads läns museum.<br />
Kristianstad.<br />
Helgesson, B. 1993. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning 1988, Stg 808, 819 m.fl., Ängelholm,<br />
Skåne. Kristianstads läns museum rapport 1993:6. Kristianstad.<br />
Helgesson, B. 1998. Vad är centralt? – fenomen och funktion; lokalisering<br />
och person. I Hårdh, B. & Larsson, L. (red.), Centrala platser, centrala<br />
frågor. Samhällsstrukturen under järnåldern. Acta Archaeologica Lundensia,<br />
series in 8o, No 28. Lund.<br />
Helgesson, B. 2002. Järnålderns Skåne. Samhälle, centra och regio<strong>ner</strong>. Uppåkrastudier<br />
5. Acta Archaeologica Lundensia, Series in 8o, No. 38. Stockholm:<br />
Almqvist & Wiksell International. Lund.<br />
Helgesson, B. & Kockum, J. 2005. Vä – Bebyggelse och vallgrav. <strong>Arkeologi</strong>sk<br />
undersökning 1991, Fornl. 72, Vä socken, Kristianstads kommun, Skåne.<br />
Regionmuseet Kristianstad rapport 2005:94. Kristianstad.<br />
Hjärt<strong>ner</strong>-Holdar, E. 1993. <strong>Järnets</strong> och järnmetallurgins introduktion i Sverige.<br />
Aun 16. Societas Archaeologica Upsaliensis. Uppsala.<br />
Höst, E. 2006a. Näsum 12:2 – boplats från äldre järnålder. <strong>Arkeologi</strong>sk FU och<br />
SU 2005. Rapport Regionmuseet Kristianstad 2006:27. Kristianstad.<br />
Höst, E. 2006b. En järnåldersboplats i Näsum. Näsums hembygds- och fornminnesförenings<br />
årsbok 2006. Kristianstad.<br />
Höst, E. & Wilhelmson 2006. Kyrkängen i Ivetofta – hus och gårdar under<br />
järnåldern. <strong>Arkeologi</strong>ska för- och slutundersökningar, RAÄ 167, Ivetofta sn, Bromölla,<br />
Skåne. Rapport Regionmuseet Kristianstad 2006:69. Kristianstad.<br />
Isendahl, C. 1997. Förhistorisk järnhantering i nordvästra Skåne. En studie<br />
med utgångspunkt från den vendeltida boplatsen i Haglekulla. Karsten,<br />
P. (red.) Carpe Scaniam. Axplock ur Skånes förflutna. RAÄ Skrifter nr<br />
22. Lund.<br />
Jensen, J. 2002. Danmarks oldtid. Ældre jernalder 500 f. Kr. - 400 e. Kr.<br />
Gyldendal Fakta. Köpenhamn.<br />
Karlsson, C. 2001. Möre, järnet och människan. Magnusson, G. (red.)<br />
Möre – Historien om ett småland. E 22-projektet, Kalmar läns museum.<br />
Kalmar.<br />
Karlsson, M. & Lenntorp, K.-M. (manus i tryck). Prel. titel : <strong>Arkeologi</strong>sk<br />
slutundersökning Genarps bytomt, Fornlämning nr 84, Genarps socken,<br />
Lunds kommun, Skåne. Kulturen i Lund. Lund.<br />
Knarrström, A. & Olsson, M. 2000. Boplatser och härdområde vid Bårslöv.<br />
<strong>Arkeologi</strong>sk undersökning, Skåne, Välluv och Bårslöv socknar, väg 109. RAÄ<br />
UV Syd rapport 2000:61. Lund.<br />
Larsson, A.-C. 2004. Järnframställningsplats vid Ulvaryd, RAÄ 69, Ulvaryd<br />
6:1, Markaryds socken, Kronobergs län, Småland. Smålands museum rapport<br />
2004:12. Växjö.<br />
Lindahl Jensen, B. 2000. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning Hör 2:33. Härdar och gravar<br />
från förromersk järnålder och en gård med järnproduktion från romersk<br />
järnålder. Skåne, Klippans kommun, Västra Sönnarslöv sn, Hör 2:33. RAÄ<br />
UV Syd rapport 2000:37. Lund.<br />
Lyngstrøm, H. 2003. Farmers, Smelters and Smiths. Relations between<br />
Production, Consumption and Distribution of Iron in Denmark, 500<br />
BC – AD 1500. Nørbach, L. C. (red) Prehistoric and medieval direct iron<br />
smelting in Scandinavia and Europé : aspects of technology and society.<br />
Proceedings of the Sandbjerg Conference 16th to 20th September 1999.<br />
Aarhus.<br />
Magnusson, G. 2000. Järnhantering i Norden. I Burenhult, G. (red.) <strong>Arkeologi</strong><br />
i Norden, 2. Natur och kultur. Stockholm.<br />
Montelius, O. 1906. Kulturgeschichte Schwedens. Von den ältesten Zeiten bis<br />
zum elften Jahrhundert nach Christus. Leipzig.<br />
Montelius, O. 1919. Vår forntid. Stockholm.<br />
Rasmussen, K. L., Rahbeck, U. & Voss, O. 2006. Radiocarbon dating of<br />
the iron production in slag-pit furnaces in Jutland. Journal of Danish<br />
Archaeology, vol. 14. Odense.<br />
Räf, E. 1996. Boplats och järnproduktion. Gånarp 6:1, 3:27, Tåstarps socken,<br />
RAÄ 16, stamledning II, P 18 och 19. I Räf, E. (red.) Skåne på längden.<br />
Sydgasundersökningarna 1983 - 1985. Rapport UV Syd 1996:58. Lund.<br />
Sabo, K. 1995. <strong>Arkeologi</strong>ska för- och slutundersökningar, Skåne, Stora Köpinge<br />
socken, Lilla Köpinge 6:20 m.fl. 1975 - 86. RAÄ UV Syd rapport 1995:70.<br />
Lund.<br />
Smekalov, S. L., Smekalova, T. N. & Voss, O. 2005. Magnetic survey for<br />
archeology. 10 years of using the overhauser GSM-19 gradiometer. St. Petersburg:<br />
Publishing house of Polytechnic University. St. Petersburg.<br />
Stark, K. 2000. E 22 Bromölla. Gårdslämningar från äldre järnålder. RAÄ<br />
UV Syd rapport 2000:4. Lund.<br />
Stjernquist, B. 1951. Vä under järnåldern. Acta Regia Societatis Humaniorum<br />
Litterarum Lundensis, XLVII. Lund.<br />
Stjernquist, B. 1971. Einige gesichtspunkte zu Vorgeschichtlicher Eisenverarbeitung.<br />
MLUHM 1969 - 70. Lund.<br />
Stjernquist, B. 1993a. Gårdlösa. An iron age community in its natural and social<br />
setting. II. The archaeological fieldwork, the features and the finds. Acta<br />
Regia Societatis Humaniorum Litterarum Lundensis, LXX. Lund.<br />
Stjernquist, B. 1993b. Gårdlösa. An iron age community in its natural and<br />
social setting. III. Chronological, economic and social analysis. Acta Regia<br />
Societatis Humaniorum Litterarum Lundensis, LXXXI. Lund.<br />
49
Strömberg, B. 1991. Järnhantering på boplatser i Halland under äldre järnålder.<br />
En kronologisk och naturgeografisk analys. Nya bidrag till Hallands<br />
äldsta historia, nr 4. Göteborg.<br />
Strömberg, B. 1995. Spår av järnhantering i Halland från äldre järnålder<br />
till sen medeltid. Olsson, S.-O. (red.) Medeltida danskt järn. Framställning<br />
av och handel med järn i Skåneland och Småland under medeltiden.<br />
Högskolan i Halmstad. Varberg.<br />
Strömberg, M. 1968. Undersökningar rörande Hagestad i Skåne. KUML<br />
1967. Århus.<br />
Söderberg, B. 1993. <strong>Arkeologi</strong>ska utredningar och slutundersökning. Skåne,<br />
Kropp sn, Väla 7:4, 1990 - 91. RAÄ UV Syd rapport. Lund.<br />
Söderberg, B. 2005. Undersökningar i Åby. By och bosättningar i Bromöllabygden.<br />
<strong>Arkeologi</strong>ska för- och slutundersökningar 1997 och 1998, Skåne,<br />
Ivetofta socken, RAÄ 136, 150 m.fl., Bromölla kommun. RAÄ UV Syd rapport<br />
2005:30. Lund.<br />
Sørensen, S. A. 2000. Hørup – en sjællandsk værkstedsplads fra romersk jernalder.<br />
Museet Færgegaarden 2000. Holbæk.<br />
Thun, E. 1982. Vä. Järnålder – medeltid. Rapport. Örebro.<br />
Voss, O. 1995. Snorup – An Iron Production Settlement in West Jutland, 1st<br />
– 7th century AD. Magnusson, G. (red.) The Importance of Ironmaking<br />
I. Technical innovation and Social change. Jernkontorets Bergshistoriska<br />
Utskott H58. Stockholm.<br />
Wilhelmson, H. 2006. <strong>Arkeologi</strong> i Kvidingefältets grustäkter 1987 - 1991.<br />
Kvidinge sn, Åstorp, Skåne län. Regionmuseet Kristianstad arkivrapport<br />
112/2006. Kristianstad.<br />
Wranning, P. 2005. Järnframställarnas stora gård. Toreld, C. & Wranning,<br />
P. (red.) Förromersk järnålder i fokus. Framgrävt förflutet från Fyllinge, vol.<br />
2. <strong>Arkeologi</strong>sk rapport från Hallands länsmuseer 2005:2. Emmaboda.<br />
Åstrand, J. 2004. En järnåldersboplats vid Växjö universitet. Kv. Professorn,<br />
RAÄ 351, Växjö sn, Växjö kommun, Kronobergs län, Småland. Smålands<br />
museum rapport 2004:41. Växjö.<br />
Ödman, A. 1995. Skånskt järn från malm till marknad. Olsson, S.-O. (red.)<br />
Medeltida danskt järn. Framställning av och handel med järn i Skåneland<br />
och Småland under medeltiden. Högskolan i Halmstad. Varberg.<br />
Ödman, A. 2000. Kolonisation och järnskatt i norra Skåne med Vittsjö<br />
socken som exempel. Ödman, A. (red.) Järn – Wittsjöskogkonferensen<br />
1999. University of Lund, Institute of Archaeology, Report Series No.<br />
75. Lund.<br />
Ödman, A. 2001. Vittsjö – en socken i dansk järnbruksbygd. Norra Skånes<br />
Medeltid 2. University of Lund, Institute of Archaeology, Report Series<br />
No. 76. Bjärnum.<br />
50<br />
Personliga meddelanden/muntliga referenser<br />
Karl-Magnus Lenntorp, Kulturen i Lund<br />
Bertil Helgesson, Regionmuseet Kristianstad<br />
Fredrik Strandmark, Malmö Kulturmiljö<br />
Olfert Voss, Frederiksberg, Danmark<br />
Mikael Henriksson, Blekinge museum
Järnframställning i Halland<br />
I följande artikel vill jag ge en kort översikt över vad som är<br />
känt kring halländsk förhistorisk järnhantering, samt ge min<br />
tolkning av hur detta rådande mönster kan ha växt fram. Då<br />
jag tidigare har redovisat de äldsta kända halländska järnframställningslokalerna<br />
ingående och satt dem i relation till<br />
övriga kända bosättningar från samma tid (Wranning 2004,<br />
2005), väljer jag här att i mera svepande ordalag presentera de<br />
ge<strong>ner</strong>ella tendenser jag tyckt mig se och hänvisar läsare på jakt<br />
efter hårdfakta (närmare presentation av enskilda lämningar<br />
och dateringar) till dessa artiklar.<br />
Järn och järnhantering i det geografiska område vi idag<br />
kän<strong>ner</strong> som Halland har en lång historia som inleds redan några<br />
århundraden innan den egentliga järnåldern startar. Sammanlagt<br />
kän<strong>ner</strong> vi ett knappt trettiotal lokaler med mer eller mindre<br />
påtagliga belägg för någon form av järnhantering från äldre<br />
järnålder. Betydligt sämre är det med kunskapsläget kring den<br />
yngre järnåldern, då lämningar efter metallhantering är närmast<br />
obefintliga. I stort sett samtliga kända platser återfinns i dagens<br />
hårt plöjda fullåkersbygd. Som en sannolik följd av detta är lämningarna<br />
inte i något fall så välbevarade att man kan sluta sig till<br />
något kring vilka kvantiteter som har framställts. Endast i ett fall,<br />
i Stafsinge socken (RAÄ 120) nordost om centrala Falkenberg,<br />
har utkastlager i ugnarnas omedelbara närhet kunnat konstateras.<br />
På andra lokaler är det i bästa fall slaggen inne i själva<br />
ugnen som bevarats, vilket alltså bara ger en volymuppskattning<br />
kring sista användningstillfällets utfall. I flera andra fall finns inte<br />
heller ugnen bevarad utan vi är hänvisade till slaggförekomster<br />
av olika slag, ibland i försvinnande små mängder, som enda<br />
tecken på att järnhantering har skett på platsen.<br />
Det äldsta halländska järnet<br />
introduktion, utveckling och förändring under de första<br />
århundradena ur ett socioekonomiskt perspektiv<br />
Per Wranning<br />
Man ska dock inte låta sig nedslås av dessa blygsamma<br />
indikatio<strong>ner</strong>; varje detalj som kan påvisa att man sysslat med<br />
järn på en plats är tillräcklig för att inlemma platsen i den övergripande<br />
bilden och också tillräcklig för att särskilja lämningen<br />
ifrån alla de samtida lokaler där inga som helst spår efter järnhantering<br />
förekommer. När man sedan väljer att studera alla<br />
dessa lokaler i ett långtidsperspektiv är det, trots de var för sig<br />
relativt fragmentariska lämningarna, faktiskt möjligt att locka<br />
fram ett övergripande händelseförlopp av den äldsta halländska<br />
järnhanteringens introduktion, utveckling och förändring<br />
under de första århundradena. Bilden som framträder stämmer<br />
delvis överens med de mönster vi kän<strong>ner</strong> från andra områden,<br />
men i många fall förefaller skeendet ha varit annorlunda.<br />
Kort historik<br />
De första riktade inventeringarna och undersökningarna kring<br />
halländsk järnhantering utfördes under 1930-talet av John<br />
Nihlén. Nihlén inriktade sina studier till länets sydligaste delar<br />
samt de angränsande partierna av nordvästra Skåne och kunde<br />
redan då konstatera att Hallands järnhantering hade anor tillbaka<br />
till äldre järnålder. Han slöt sig till att länets två stora<br />
järnhanteringsepoker kunde härledas till äldre järnålder och<br />
medeltid och kunde även konstatera att dessa lämningar stundtals<br />
uppträdde parallellt på samma lokaler (Nihlén 1939). En<br />
annan stor förtjänst med Nihléns arbete är att han utifrån äldre<br />
uppteckningar kunde komplettera geologiska och limnologiska<br />
studier kring förekomst av myr- och sjömalm med den för äldre<br />
järnhantering så viktiga komponenten örjord/rödjord.<br />
Trots ett stort antal regionala undersökningar och inventeringar<br />
runt om i landet aktualiserades inte intresset för hal-<br />
51
ländsk järnhantering på nytt förrän i början av åttiotalet då Inga<br />
Serning i ett resonemang utifrån fynd och 14 C-dateringar slöt<br />
sig till att Halland och Skåne, Gotland och Mälardalen med<br />
omnejd utgjort introduktionsområden för järn (Serning 1984).<br />
1991 publicerade Bo Strömberg en övergripande presentation<br />
och analys av fyra, då nyligen undersökta järnhanteringslokaler<br />
från äldre järnålder. I rapporten fanns även en<br />
ingående översikt över forskningsläget i framförallt Sverige<br />
och Danmark, samt en diskussion där de fyra halländska lokalerna<br />
jämfördes i ett större sammanhang (Strömberg 1991).<br />
Två år senare lade Eva Hjärther-Holdar fram sin såväl<br />
metodologiskt som resultatmässigt banbrytande avhandling,<br />
där hon genom analys av ett stort slagg-, föremåls- och ugnsväggsmaterial<br />
dels kunde bevisa att järnframställning praktiserats<br />
på flera platser runtom i södra Sverige redan under<br />
yngre bronsålder, men även studera vilken nivå järnteknologin<br />
då befann sig på. I studien representerades Halland av åtta<br />
bronsålderslokaler, fyra med järnslagg och fyra med artefakter<br />
av järn (Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar 1993).<br />
Under 1990-talets andra hälft riktades forskningens<br />
sökarljus först och främst på länets medeltida järnhantering<br />
(Olsson et al 1995, 1999, Vellev et al 2004), samtidigt som<br />
ett antal lokaler med lämningar efter den äldre järnålderns<br />
järnhantering berördes av arkeologisk uppdragsverksamhet<br />
runt om i länet (se sammanfattande presentatio<strong>ner</strong> i Strömberg<br />
1995 och Wranning 2004). Som tidigare nämnt har merparten<br />
av lämningarna påträffats i den uppodlade kustnära<br />
slättbygden, det vill säga inom den geografiska zon där den<br />
övervägande – närmast uteslutande – mängden uppdragsbaserade<br />
undersökningar genomförs. Sett till kunskapsläget<br />
baserat på uppdragsarkeologiska undersökningar kan fortfarande<br />
länets bryt- och skogsbygd närmast beskrivas som en vit<br />
fläck på kartan, vilket oundvikligen innebär problem vid alla<br />
försök till synteser kring rörelsemönster över tid, variatio<strong>ner</strong><br />
i rumslig lokalisering, etc.<br />
52<br />
Det äldsta järnet<br />
De äldsta belagda förekomsterna av järn är i form av gravgåvor<br />
och lösfynd (fig. 1). En kniv daterad till bronsålderns period<br />
V påträffades 1966 i en gravurna med två individer (en man<br />
och en kvinna) i en gravhög i Snöstorps socken (Lundborg<br />
1972:67ff). Ytterligare en kniv – även denna i en urna med två<br />
individer (man och kvinna) – härrör från Sörby Skalla i Vessige<br />
socken. Stensättningen som urnan återfanns i innehöll<br />
sammanlagt tio gravar, varav fyra uppvisade föremål av järn.<br />
Gravarna kan sannolikt dateras till yngsta bronsålder (Thålin<br />
1967, Hjärther-Holdar 1993:127). Andra exempel på tidigt<br />
järn är en kniv i en grav på det kustbundna Påarpsgravfältet<br />
i Trönninge socken (Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar 1993:127) samt ett<br />
depåfynd i Veddige socken, där ett av bronsföremålen lagats<br />
med hjälp av en järnplåt och tre nitar innan det depo<strong>ner</strong>ades<br />
på platsen (ibid:126).<br />
Inga av dessa föremål har proveniensbestämts, men det<br />
är inte uteslutet att de kan ha tillverkats i Halland. Hjärther-<br />
Holdar har i sin avhandling också analyserat slagg som påträffats<br />
i stratigrafiskt låsta kontexter inom fyra halländska lokaler<br />
och därigenom påvisat att järnframställning faktiskt har skett<br />
på dessa platser redan under bronsålder. En notabel aspekt<br />
är att såväl de äldsta föremålen som de äldsta spåren efter<br />
faktisk järnframställning uppträder spridda utmed hela länets<br />
längd, från Fjärås i norr till Laholm i söder. Det förefaller<br />
alltså inte vara fråga om någon lokalt begränsad introduktion,<br />
utan snarare ett inflöde av såväl material som kunskap över<br />
geografiskt stora områden.<br />
Det eviga problemet med svajiga 14 C-dateringar från yngre<br />
bronsålder-äldre förromersk järnålder gör att vi inte kan följa<br />
någon tydlig fortsättning eller utveckling efter dessa, typologiskt<br />
och/eller stratigrafiskt daterade, äldsta fynd. Det föreligger<br />
endast två dateringar – en grop i Skrea socken (RAÄ<br />
162) med såväl reduktions- som smidesslagg och en härd i<br />
Årstad socken (RAÄ 160) med reduktions- och ärtslagg –<br />
som kalibrerat med 1 Sigma möjligen skulle kunna placeras i<br />
övergången yngsta bronsålder – äldsta förromersk järnålder.
Fig. 1. Samtliga Halländska lokaler med spår efter<br />
förhistorisk järnhantering studien baseras på. Lokaler<br />
med ugnar markerade med cirkel.<br />
53
Snarare pekar föreliggande 14 C-dateringar på att det är under<br />
perioden 300-talet – 100-talet f.Kr. som det stora genombrottet<br />
och uppsvinget för halländsk järnframställning sker. Åtta<br />
av länets fjorton daterade reduktionsugnar kan föras till detta<br />
tidsintervall. Dessutom finns ytterligare fyra dateringar från<br />
detta intervall med järnhanteringsrelaterade lämningar, såsom<br />
slagg och ugnsväggar i avfallsgropar eller härdar.<br />
Av övriga dateringar fin<strong>ner</strong> vi fem ugnar från yngsta förromersk<br />
järnålder – äldre romersk järnålder och endast en vars<br />
kalibrerade datering även sträcker sig in i yngre romersk järnålder.<br />
Från samma lokal, RAÄ 26 Skummeslöv sn, finns också två<br />
daterat samtida härdar med slagg och endast ett par kilometer<br />
därifrån, RAÄ 22 Skummeslöv sn, har en härd och ett stolphål<br />
med slagg också daterats till yngre romersk järnålder.<br />
Dessutom finns ytterligare ett antal ej eller vagt daterade<br />
platser; där två odaterade reduktionsugnar i Valinge socken<br />
(RAÄ 81) och en ej daterad reduktionsugn i Kvibille socken<br />
bör nämnas i sammanhanget. Ett 1350 gram tungt slaggstycke<br />
påträffat i ett stolphål på den stora järnåldersboplatsen<br />
Brogård i Snöstorp socken kan också noteras. Slaggstycket,<br />
som för övrigt är den enda slaggen på platsen, har ej daterats<br />
eller analyserats, men då bosättningen på lokalen inleds<br />
omkring Kr.f. och därefter är i bruk under drygt fyrahundra<br />
år kan man med viss försiktighet ge slaggen en förmodad<br />
datering till romersk järnålder.<br />
Därefter förefaller den äldsta halländska järnhanteringens<br />
storhetstid i det närmaste vara över. Möjligen döljer sig annat<br />
intressant, men ej närmare uppmärksammat material i arkiven<br />
bland tidigare undersökta lokaler. Av någon anledning har slagg<br />
många gånger behandlats som någon sorts ”icke-fynd” och tas<br />
i bästa fall upp i fyndtabellen, medan det inte omnämns i rapporttexten.<br />
I vissa fall har påträffad slagg i anläggningar inte ens<br />
samlats in, än mindre har anläggningarna daterats.<br />
Men finns det då inga spår alls från den yngre järnålderns<br />
järnhantering? Innan frågan besvaras bör det påpekas att det<br />
procentuellt sett råder en oerhörd diskrepans även mellan<br />
undersökta lokaler från äldre respektive yngre järnålder utan<br />
54<br />
spår av järnhantering. Utan att fördjupa sig alltför mycket i<br />
undersökningsstatistik kan man mellan tummen och pekfingret<br />
säga att det går drygt tre lokaler med lämningar från<br />
äldre järnålder på en med lämningar från yngre järnålder. När<br />
det gäller just järnhantering är förhållandena än mer accentuerade.<br />
Ingen reduktionsugn yngre än den ovan nämnda i<br />
Skummeslöv är känd i länet. Men en intressant lokal med spår<br />
efter järnframställning – om än med något lösa dateringar –<br />
kän<strong>ner</strong> vi likväl.<br />
På toppen av bronsåldersgravhögen Norra Kårarpshögen<br />
i Övraby socken, fanns ett 2x3 meter stort sotblandat lerlager<br />
med slagg tillsammans med en större mängd skörbränd<br />
sten. Sammanlagt insamlades här drygt 18 kilo slagg, 3,5 kilo<br />
slagg med vidsittande bränd lera och en stor mängd lerklining.<br />
Slaggkoncentration nummer två utgjordes av ”…en 0,7<br />
meter vid och 0,3 meter djup nedgrävning i högens mitt. Den<br />
innehöll en del stenar, av vilka några var skörbrända. Denna<br />
slaggkoncentration påträffades 0,3 meter under torvytan och<br />
vilade delvis ovan högens centralröse”. Totalt återfanns här<br />
närmare 4 kilo slagg samt lerklining och sot. Sammanlagt<br />
påträffades 34,4 kilo slagg på Norra Kårarpshögen, bitar med<br />
vidsittande lerklining inkluderat. I slaggkoncentratio<strong>ner</strong>na<br />
återfanns också tre brynen av skiffer som Lundborg daterar<br />
till yngre järnålder. Tillsammans med Sven Nöjds utlåtande<br />
att slaggen inte kan vara yngre än medeltid torde järnhanteringen<br />
på platsen således kunna ringas in till perioden yngre<br />
järnålder - medeltid (Lundborg 1972:38, 51).<br />
På lokalen Östra Sannes i Träslöv socken undersöktes<br />
1998 en lokal där enligt den knapphändiga rapporten såväl<br />
reduktions- och smidesslagg som blästermunstycken påträffades.<br />
Totalt rörde det sig om drygt två kilo slagg. En eller två<br />
smedjor uppges också ha funnits på platsen. Lokalen sägs ha<br />
varit i bruk alltifrån ”förhistorisk tid” till och med 1200-tal.<br />
Tyvärr framgår det inte någonstans vad vare sig reduktionsslaggen<br />
eller smedjorna dateras till (UV Väst rapport 2000:41).<br />
Järnhanteringens betydelse i det medeltida Halland är väl<br />
känd sedan länge och har återigen kommit att aktualiseras i
Figur 2: Jämförande bild: Gert Magnussons<br />
”tidskurvor”, här med samtliga<br />
halländska 14 C-dateringar inlagda<br />
i form av ett grått raster. Tendensen är<br />
tydlig – den i dag kända, mycket tidiga<br />
halländska järnframställningen synes<br />
klinga av i takt med att produktionen<br />
intensifieras längre norrut. Hämtat ur:<br />
Magnusson 2000.<br />
Renritning: Monica Bülow Björk<br />
och med projektet kring lämningarna i Järnmölle, Järnvirke och<br />
Ugglehult i Tvååkers och Sibbarps socknar (Vellev et al). Ungefär<br />
samtidigt som dessa lokaler var i bruk pågick också en intensiv<br />
järnframställning i Hallands sydligaste delar, närmare bestämt<br />
i Hishult med omnejd. Även ute på den uppdragsarkeologiskt<br />
välundersökta kust- och slättbygden fin<strong>ner</strong> vi spår av järnhantering<br />
från denna tid, dock inte efter själva reduktionsmomentet.<br />
Ett gott exempel är den tidigmedeltida gårdssmedjan i Trulstorp,<br />
Laholms landsförsamling, där såväl primär- som sekundärsmide<br />
har utförts. I smedjan, vars golv kuriöst nog var stensatt med<br />
kalottslagger, hade bland annat hästskosöm, nitar, kätting, och<br />
pilspetsar tillverkats (Munkenberg 1996:16ff).<br />
Sammantaget kan vi alltså utifrån de senaste tjugo årens<br />
undersökningsresultat lite grovt summera bilden av de första<br />
2000 årens järnhantering i Halland enligt följande (fig. 2):<br />
materialet järn och kunskapen om järnframställning introdu-<br />
ceras redan under bronsålderns period V. Järnframställningen<br />
får av allt att döma ett stort kvantitetsmässigt uppsving<br />
under mellersta förromersk järnålder. Under loppet av äldre<br />
romersk järnålder synes dock tillverkningen dala och upphör<br />
helt i kust- och slättbygden under yngre romersk järnålder.<br />
Förutom en enstaka, något så när säkert daterad indikation<br />
på järnframställning under yngre järnålder har vi inga alls spår<br />
efter dessa aktiviteter förrän under tidig medeltid, då hanteringen<br />
har skett i mycket stor skala i åtminstone två historiskt<br />
väldefinierade områden av länet. Mellan de yngsta lämningarna<br />
från romersk järnålder och de medeltida spåren råder<br />
således ett cirka 700-årigt kompakt mörker som kunskapens<br />
ljus ännu inte förmått tränga igenom. Lite mer nyanserat kan<br />
man också konstatera att den äldsta järnålderns undersökta<br />
lämningar primärt utgörs av spår efter själva järnframställningen<br />
– reduktionsugnar, reduktionsslagg och slagg från<br />
55
primärsmide - medan den yngre järnålderns och den tidiga<br />
medeltidens undersökta lämningar primärt utgörs av förädlingsfasen<br />
– sekundärsmidet. I det följande väljer jag dock att<br />
fokusera helt på den förhistoriska period vars järnhantering<br />
vi kän<strong>ner</strong> bäst, den förromerska järnåldern.<br />
En närmare blick på ugnarna – varifrån kom<br />
influenserna?<br />
Som redan nämnts vet vi inget om vilka ugnstyper som kan<br />
ha använts under järnets introduktionsfas i länet, då de äldsta<br />
kända ugnarna dyker upp först under mitten av förromersk<br />
järnålder. Fyra, eller kanske egentligen snarare tre, väldefinierade<br />
ugnstyper från denna tid har identifierats. Det rör sig om<br />
stenramsugnar med arbetsgrop av traditionell mellansvenskt<br />
typ (se exempelvis Serning 1987, Grandin & Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar<br />
2003), stenramsugn utan arbetsgrop, lerramsugnar med och<br />
utan arbetsgrop, samt ofodrade små slaggropar, nedgrävda<br />
direkt i lera eller sand. En definition kan här vara på sin plats.<br />
Det existerar endast en lerramsugn med arbetsgrop, nämligen<br />
i Fyllinge, och denna kan närmast beskrivas som en typisk<br />
dansk Skovmarksugn. Ugnen i fråga har använts flera gånger<br />
och ugnsväggarna har lagats och bättrats på mellan bränningarna.<br />
Med lerram utan arbetsgrop menar jag en ugnslämning<br />
som utgörs enbart av en lerklädd, oval eller cirkelformad grund<br />
skål av bränd lera, vilket uppenbarligen utgör botten av ett<br />
schakt. Huruvida denna ugnstyp har varit av engångskaraktär<br />
eller om de i likhet med de arbetsgropförsedda ugnarna har<br />
kunnat återanvändas har inte gått att belägga.<br />
Tabellen (fig. 3) visar att alla ugnstyper varit i bruk under<br />
samma tidsrymd och att det är närmast omöjligt att se någon<br />
kronologi mellan de olika typernas introduktion och brukningstid.<br />
Stenramsugnen förefaller dock ha varit något vanligare<br />
än den lerfodrade lerramsugnen, medan den ofodrade<br />
gropen är betydligt ovanligare. Till sammanställningen ovan<br />
kan dock ytterligare två ofodrade gropar i Daggarp föras<br />
(varav analyserad ved i den ena, ugn 5, utgjordes av ek, äldre<br />
stam och lind, stam), samt den odaterade lerramsugnen utan<br />
56<br />
arbetsgrop i Fyllinge. Dessa tre ugnar kan utifrån rådande<br />
kontext – omedelbar närhet till intilliggande daterade ugnar –<br />
med all önskvärd tydlighet hänföras till senare hälften av förromersk<br />
järnålder. Dessutom finns två odaterade lerramsugnar<br />
i Valinge socken mellan Varberg och Kungsbacka. Po<strong>ner</strong>at<br />
att även dessa två ugnar kan hänföras till äldre järnålder skulle<br />
detta innebära att såväl stenram som lerfodrad lerram finns<br />
representerad i hela länet. Skillnaderna i uppbyggning verkar<br />
alltså inte heller ha någon geografisk koppling.<br />
Ett intressant och oförklarat fenomen är förekomsten av<br />
olika ugnstyper inom en och samma lokal. Detta torde kunna<br />
tolkas som ett tecken på att kunskapsutbyte och påverkande<br />
influenser från olika geografiska riktningar har cirkulerat samtidigt<br />
bland de järnframställningskunniga. Hade respektive<br />
lokals egen järnframställare helt utan påverkande influenser<br />
strikt hållit sig vid en inlärd tradition borde aldrig detta<br />
mönster uppträda. Lokaler med stenramsugnar skulle med<br />
andra ord enbart innehålla stenramsugnar och vice versa. Så<br />
är dock inte fallet.<br />
Initialt antog jag att olika typer av ugnar inom samma<br />
lokal avspeglade varierande processer, antingen som en följd<br />
av att de utförts av olika människor, eller alternativt utförda<br />
med syftet att erhålla ett varierat utfall, exempelvis ett hårdare<br />
eller mjukare järn eller dylikt (fig. 4). Lena Grandins och<br />
Svante Forenius analys av slaggen i Fyllingeugnarna avslöjar<br />
dock en påfallande likhet mellan slagg från olika ugnstyper.<br />
Slaggerna är i vissa fall så lika att de istället tydligt signalerar<br />
en hög hantverksskicklighet – man har kunnat återupprepa<br />
exakt samma process och exakt samma önskade utfall gång<br />
på gång (Grandin & Forenius 2003:159ff). Samma fenomen<br />
har även noterats vid analys av slagg från två av ugnarna i<br />
Daggarp (Buchwald 1994). Detta faktum talar i sin tur också<br />
emot tanken på att olika ugnstyper skulle vara spår efter olika<br />
kringvandrande hantverkare med olika traditio<strong>ner</strong>. För att<br />
inte enbart lyckas med processen utan att även exakt återupprepa<br />
utfallet krävs med största sannolikhet god kunskap<br />
om det lokala råmaterialets beskaffenhet.
Objekt BP 1 Sigma Typ Arbetsgrop Ved, bränsle/slagguppsamling<br />
Stafsinge, ugn 2 (A513) 2200±70 370-190 BC Lerram Nej (?) Ek<br />
Fyllinge, ugn 1 (A61512) 2172±70 359-117 BC Stenram Ja Risbädd av vide/sälg, björk, al, ek, lind, hassel<br />
Daggarp, ugn 1(A2) 2140±100 360-36 BC Stenram Ja Ek, stam<br />
Daggarp, ugn 3(A5) 2130±70 337-45 BC Ofodrad grop Nej -<br />
Daggarp, ugn 2(A8) 2120±60 195-45 BC Lerram Nej -<br />
Fyllinge, ugn 2(A14149) 2118±70 189-39 BC Lerram Ja Vide/sälg, björk, al, lind (bark), hassel<br />
Gunnestorp, ugn 1 (A19) 2075±125 325 BC-72 AD Stenram Ja Avtryck av kvistar och frön i slagg<br />
Stafsinge, ugn 1(A442) 2105±65(1815±65) 200-10 BC(130-330 AD) Lerram Nej Hasselkvistar, samt ek(Ek, björk Obs ngt ytligt)<br />
Heberg(A153) 2040±60 102 BC-53 AD Stenram Ja Avtryck av gräs eller halm i slagg<br />
Gunnestorp, ugn 2 (A13) 1995±85 58 BC-228 AD Stenram Avtryck av kvistar i bränd lera. Obs saknar slagg<br />
Daggarp, ugn 4(A4) 1990±70 50 BC-90 AD Ofodrad grop Nej Ek , äldre stam; Al, yngre stam<br />
Stafsinge, ugn 3(A639) 1930±70 0-200 AD Stenram Ja Al, björk, bark/näver<br />
Sannagård 1940±65 8-133 AD Stenram Nej -<br />
Skummeslöv (A516) 1800±50 145-325 AD Ofodrad grop Nej -<br />
Fig. 3: Samtliga 14 C-daterade halländska ugnar.<br />
Lokal Stenram m.<br />
arbetsgrop<br />
Lerram m. lerfodrad<br />
underliggande skål<br />
Lerram m.<br />
arbetsgrop<br />
Ofodrad<br />
grop<br />
Fyllinge 1 1 1 -<br />
Daggarp 1 1 - 3 (naturlig<br />
lerfodring)<br />
Stafsinge 1 1 1 (ev.) -<br />
Fig. 4: Lokaler med två eller tre typer av ugnar, till synes i bruk under samma tid.<br />
57
Resultaten och resonemanget leder till att min tolkning<br />
blir att platser med ugnar av olika typ är ett resultat av lokala<br />
(på platsen eller i närområdet boende) järnframställare med<br />
ett geografiskt omfattande kontaktnät med andra järnframställare,<br />
mellan vilka man delade nya tips och erfarenheter,<br />
vilket i Hallands fall ledde till en uppblandning av influenser<br />
och traditio<strong>ner</strong> från flera håll samtidigt. Dessa kombi<strong>ner</strong>ades<br />
med den goda lokalkunskapen om hur traktens malm/rödjord<br />
och lera bäst skulle behandlas i syfte att erhålla det önskade<br />
utfallet.<br />
Förromersk järnhantering – ett hypotetiskt utvecklingsmönster<br />
I vilka miljöer skedde den äldsta järnframställningen och<br />
varför valdes just dessa lokaler? Frågan väcktes när vi med ett<br />
par års mellanrum kom att undersöka förromerska järnframställningslokaler<br />
i påtagligt atypiska boplatslägen. Förhistorien<br />
igenom verkar hallänningen ha skytt tunga lerjordar och<br />
nästan uteslutande förlagt sina bosättningar till lätta, väldrä<strong>ner</strong>ade<br />
och lättbrukade sandjordar. Båda sagda lokaler låg<br />
däremot som små öar i stora, massiva lerområden. Sannolikt<br />
som en följd av detta kännetecknades också dessa två lokalers<br />
närområden av en näst intill obefintlig fornlämningsbild –<br />
inga gravar, inga andra kända boplatser, inte ens några lösfynd<br />
inom den närmaste kilometern.<br />
En studie av jordartsförhållandena kring alla kända järnframställningslokaler<br />
visade att närheten till leran var ett ständigt<br />
återkommande inslag. Bo Strömberg poängterar i likhet<br />
med många andra forskare vikten av närheten till råvaran som<br />
en viktig lokaliseringsparameter. Primärt menas då malm,<br />
rödjord och bränsle (Strömberg 1991). Min teori är att även<br />
leran – råvaran till själva ugnskonstruktio<strong>ner</strong>na – var en viktig<br />
pusselbit att beakta. Experiment har visat att det i runda tal<br />
krävs cirka 80 liter lera – cirka 160 kilo – att bygga en ugn och<br />
därtill kommer påföljande lagningar och förbättringar mellan<br />
varje bränning (Voss 1991:79). Vid inte mindre än tretton av<br />
sexton halländska järnframställningsplatser har närhet till lera<br />
58<br />
kunnat konstateras, exakt samma antal som uppvisar närhet<br />
till kärr-/moss-våtmarker (presumtiva malmreserver).<br />
Sannolikt kan vi i lerjordarna även utläsa närvaron av en<br />
annan råvara, nämligen bränslet. Då dessa jordar systematiskt<br />
synes ha ratats som boplatsläge, och troligen därmed också som<br />
åkermark, har de aldrig brutits upp, röjts och avverkats. Samma<br />
slutsatser har dragits även på annat håll. Charlotte Fabech visar<br />
i en omfattande landskapsanalys av ett större område i Jylland<br />
att orter, platser och företeelser med för- eller efterleden skog<br />
förekom mer frekvent inom landskapspartier med alv av lera.<br />
Utifrån detta faktum sluter sig Fabech till att skogen funnits<br />
kvar betydligt längre inom leriga områden, bland annat som<br />
en följd av att dessa tungarbetade lerjordar var betydligt svårare<br />
att odla upp med äldre tiders jordbruksredskap (Fabech skriftligt<br />
meddelande 2003, Höll m fl. 2002).<br />
Är det då alltid rent funktionella aspekter som har styrt<br />
platslokaliseringen? Nej, ett tydligt utvecklingsmönster går att<br />
ana över tid. Samtliga de fyra äldsta lokalerna, där tillgång till<br />
järnföremål eller kunskap om järnframställande har kunnat<br />
beläggas redan under yngsta bronsålder, följer de mönster<br />
vi exempelvis kän<strong>ner</strong> från Danmark; den äldsta järnframställningen<br />
sker i boplatsmiljö, på lokaler där man redan<br />
behärskar att arbeta med metall. Förutom reduktionsslagg<br />
har också deglar och gjutformsfragment från bronsgjutning<br />
hittats i samma kontext. En annan intressant aspekt är att<br />
se dessa lokaler ur ett lite större perspektiv. Av den kringliggande<br />
kända, genomgående rikliga formlämningsmiljön att<br />
döma rör det sig om platser belägna centralt i den etablerade<br />
bronsåldersbygden. Åtminstone tre av dessa fyra lokaler förefaller<br />
dessutom vara strategiskt belägna i mer eller mindre<br />
omedelbar anslutning till viktiga kommunikationsstråk. Inte<br />
oväntat synes alltså den nya metallen och de nya kunskaperna<br />
om hur den skulle utvinnas och bearbetas ha färdats in i länet<br />
via dåtidens allfartsvägar och först introducerats och anammats<br />
småskaligt i de viktiga centralbygderna. Spåren är för<br />
få för att avgöra vilken omfattning denna äldsta järnframställning<br />
hade, men man kan anta att det primärt rörde sig
om ett experimenterande med materialet, utan någon större<br />
genomslagskraft och betydelse.<br />
Under 300-talet f. Kr. sker en märkbar förändring, då järnframställningen<br />
lämnar boplatsmiljön och istället förläggs till<br />
rent verkstadsbetonade platser; platser som endast användes<br />
för en speciell syssla. Inte nog med att järnframställningen<br />
lämnat boplatsen, mycket tyder på att den också lämnar dåtidens<br />
mer etablerade områden och förläggs till tidigare lägre<br />
frekventerade, för odling och bosättning sämre avpassade<br />
områden. Dessa områden blir nu plötsligt intressanta, då de<br />
kan erbjuda en närhet till för produktionen essentiella råvaror.<br />
Sett till såväl antalet kända lokaler som mängden påträffad<br />
slagg på respektive plats förefaller också produktionen öka<br />
märkbart under denna tid. Man kan anta att denna till synes<br />
ökade produktion sammanfaller med att järnet nu helt hade<br />
ersatt bronset som bruksmetall.<br />
Under den förromerska järnålderns senare hälft anar vi<br />
nästa steg i järnhanteringslokalens utveckling. Järnframställningen<br />
blir åter boplatsanknuten, men det är inte en tillbakagång<br />
till initialfasens förhållanden. Nej, det som istället<br />
verkar hända nu är att järnframställarna lokaliserar hela<br />
sin gård till de råvarulokaliserade verkstadsplatserna. Den<br />
stora hägnade gården i Fyllinge strax söder om Halmstad<br />
är ett bra exempel på detta. Gården med det exceptionellt<br />
stora långhuset etablerades i ett för jordbruk förhållandevis<br />
mindre lämpligt område, på en blockig ändmorän omgiven<br />
av jordar med massiv, tung lera, låglänta vattensjuka strandmader<br />
och med ett påtagligt fornlämningsglest närområde.<br />
Av allt att döma har just gårdens järnframställning och dess<br />
behov av närhet till råvara spelat en avgörande <strong>roll</strong> när platsen<br />
valdes. En annan viktig parameter kan ha varit det strategiska<br />
krönläget med god utsikt över såväl land som hav. Trots<br />
de uppenbart sämre förutsättningarna för uppodling finns<br />
tydliga indikatio<strong>ner</strong> på att gården och dess innehavare har<br />
haft en god ekonomisk ställning. Långhuset med sina dryga<br />
femtio meter signalerar sin särställning gentemot samtidens<br />
ge<strong>ner</strong>ellt relativt småskaliga byggnadstradition (merparten<br />
samtida halländska hus är under tjugo meter långa). Det till<br />
synes överdrivet tilltagna hägnade gårdstunet och den förhållandevis<br />
stora procentandelen finkeramik i avfallsmaterialet<br />
bidrar till att framhäva bilden av gårdens välstånd. Det finns<br />
ytterligare tre kända bosättningar – Orred, Eketånga och Elestorp<br />
– som vid denna tid etableras i vad som utifrån omgivande<br />
fornlämningsbild och/eller geografiska och geologiska<br />
förutsättningar förefaller ha varit tidigare marginalområden<br />
eller randbygder. Slagg har påträffats på samtliga fyra lokaler<br />
och långhuset i Orred hör i likhet med huset i Fyllinge till<br />
de största kända i länet. Men kan det då verkligen ha varit<br />
gårdarnas järnframställning som bidragit till dess förmodade<br />
välstånd? Ja, på den konjunkturstyrda marknaden synes efterfrågan<br />
ha ökat och järnet med stora kliv ha vunnit ny mark<br />
under denna period. Från att redan ha tagit över bronsets<br />
<strong>roll</strong> som bruksföremål börjar nu järnet också allt mer dyka<br />
upp i såväl gravar som i form av offernedläggelser. Den nya<br />
traditionen att lägga järnföremål, och framförallt då skäror,<br />
i gravarna fick stor genomslagskraft över stora geografiska<br />
områden. Acceptansen för järnet var nu fullständig, bronsets<br />
inneboende symbolvärde hade nu äntligen adapterats av den<br />
”nya” metallen järn. Det är också vid denna tid en beriden<br />
krigarelit börjar växa fram, vars viktigaste attiraljer för att<br />
markera och bibehålla sin position utgjordes av utrustning<br />
av järn – vapen, skydd och hästmundering. I det stratifierade<br />
samhälle som långsamt började växa fram var såväl eliten som<br />
åtminstone de mer välbeställda i den breda massan nu helt<br />
beroende av järn och följaktligen också av skickliga järnframställare<br />
och smeder. Perso<strong>ner</strong> med de rätta kunskaperna bör<br />
ur såväl ekonomisk som social synvinkel ha kunnat utnyttja<br />
denna ökade efterfrågan för egen vinning. En fortsatt småskalig<br />
järnframställning kanske rentav kan ha bidragit till att<br />
trissa upp värdet ytterligare ju större efterfrågan blev.<br />
Även vid den stora boplatsen Allarp i Skummeslövs socken<br />
börjar en av gårdarna framställa järn under denna period.<br />
Omedelbart invid just denna gård, som för övrigt är den enda<br />
på hela boplatsen som är hägnad, återfanns resterna av en<br />
59
eduktionsugn som daterats till 145-325 e.Kr., vilket kan tolkas<br />
som en svag indikation på att gårdens <strong>roll</strong> som järnframställare<br />
förts vidare från ge<strong>ner</strong>ation till ge<strong>ner</strong>ation i åtminstone<br />
ett par, trehundra år.<br />
Nästa stora förändring i Hallands äldsta järnhantering är<br />
att den i det arkeologiska materialet till synes upphör helt.<br />
Men kan detta verkligen vara fallet? Jag ser två möjliga alternativ<br />
som förklaring till detta ”upphörande”. Antingen har<br />
nästa lokaliseringsfas inneburit en flytt inåt i landskapet,<br />
återigen närmare bättre råvaror såsom större malm- och/<br />
eller rödjordstillgångar och mer orörd skog, vilket innebär<br />
att dessa platser står att finna i geografiska miljöer där dagens<br />
exploateringstryck är lågt eller obefintligt och således också<br />
de arkeologiska uppdragen försvinnande få. Ett annat alternativ<br />
är att de lokala järnframställarna av någon anledning<br />
”inte höll måttet” och faktiskt konkurrerades ut av importerat<br />
järn, i barrar eller i form av färdiga produkter. Fram till nu<br />
har det danska utvecklingsmönstret och omfattningen i stort<br />
sett varit identiskt med det halländska, men närmast exakt<br />
samtidigt som de halländska dateringarna helt upphör inleds<br />
den storksaliga produktionen i södra Jylland, som till synes<br />
tar över nästan all järnframställning i Danmark. De stora slaggropsugnarna<br />
som introduceras under det första århundrandet<br />
e.Kr. når aldrig Halland, men återfinns snart i hundratals,<br />
eller rentav tusentals i Starup (140-340 e.Kr.), Gødsvang (300-<br />
550 e.Kr.), Snorup (330-560 e.Kr.) och Drengsted (380-540<br />
e.Kr.). Bruket av ugnstypen kan dateras till perioden första –<br />
sjunde århundradet e.Kr., med en topp i produktionen under<br />
framförallt femte, men även sjätte århundradet (Mickelsen &<br />
Nørbach 2003:99ff, Nørbach 1999). Det kan tyckas väldigt<br />
långsökt, men likväl väcks oundvikligen frågorna: Var den<br />
jylländska produktionen så omfattande vid denna tid att den<br />
verkligen kunde omfatta stora delar av Sydskandinavien? Var<br />
det järn som utvanns i dessa ugnar av bättre kvalitet än det<br />
som utvanns i Skovmarks- och stenramsugnar och därför<br />
mer eftertraktat? Eller kan den enorma produktionen helt<br />
enkelt ha bidragit till att ”överhetta marknaden” och därmed<br />
60<br />
göra slut på de lokala producenternas välstånd? Olfert Voss<br />
menar att det inte är omöjligt att bortåt 10 000 ton järn kan<br />
ha producerats i sydvästra Jylland mellan tredje och sjätte<br />
århundradet e.Kr., och detta i ett samhälle som i stort sett<br />
bara använde järnet till vapen, redskap och båtnitar (Voss<br />
2003). I sammanhanget skall heller inte glömmas bort att en<br />
mycket kraftig expansion av järnframställning tar fart även<br />
i norra Sverige närmast exakt samtidigt som den halländska<br />
produktionen synes upphöra (Magnusson 2000).<br />
Järnet och järnframställarnas <strong>roll</strong> i samhället<br />
Men vem var egentligen järnframställaren och vilken position<br />
kan han ha åtnjutit i samhället? Materialet, det vill säga lämningarna,<br />
såväl lokalerna som föremålen är alltför få och fragmentariska<br />
för att man ska kunna slå fast något säkert svar.<br />
Likväl kan man ana tillräckliga tendenser för att tillåta sig<br />
spekulera kring frågan. Till att börja med ifrågasätter jag uppfattningen<br />
att järn blev allmängods bara för att råmaterialet<br />
till skillnad från bronset fanns tillgängligt på hemmaplan. För<br />
att kunna utnyttja råmaterialet måste man också ha tillgång<br />
till kunskap om processen. Min sammanställning visar att det<br />
är långt ifrån alla bosättningar eller platser som uppvisar spår<br />
efter metallhantering, vilket jag tolkar som en indikation på<br />
att kunskapen om hur järn framställdes inte var allmänt spridd<br />
till gemene man. Inom det lokala samhället – det geografiska<br />
rum som ett visst antal människor gemensamt betraktar som<br />
sin hembygd – fanns sannolikt bara en gård som sysslade med<br />
järnframställning och vidareförädling av materialet, även om<br />
möjligheten finns att råmaterialsinsamling skedde gemensamt.<br />
Oftast förblev kunskaperna knutna till denna gård under flera<br />
ge<strong>ner</strong>atio<strong>ner</strong>. Ett halländskt troligt exempel på detta förhållande<br />
är den tidigare nämnda gården i Allarp, Skummeslöv,<br />
där järnhanteringen verkar ha varit strikt knuten till en enda<br />
gård under ett par hundra år.<br />
Vi har sett att såväl de äldsta järnföremålen som de äldsta<br />
spåren efter lokal järnhantering återfinns i väletablerade bronsåldersbygder<br />
utmed dåtidens viktiga kommunikationsstråk.
Produktion för eget, fredligt bruk Tillgång till bättre redskap än ”grannen” effektivare jordbruk ökad avkastning = ekonomisk vinning<br />
( socioekonomisk vinning)<br />
Produktion för eget, krigiskt bruk Tillgång till vapen, skydd och hästmundering Positio<strong>ner</strong>ing gentemot ”grannen” lokalt ohotad =<br />
social vinning ( socioekonomisk vinning)<br />
Produktion för handel, fredligt bruk Får viktig, svårersättlig <strong>roll</strong> i samfundet = social vinning<br />
• Ökad efterfrågan (exempelvis vid anammande av ny tradition) ökad produktion ökad ekonomisk<br />
vinning ( socioekonomsik vinning)<br />
• Ökad efterfrågan (se ovan) bibehållen produktion uppskruvat värde/styckepris = ökad ekonomisk<br />
vinning<br />
Produktion för riktad handel, krigiskt bruk Får viktig, svårersättlig <strong>roll</strong> gentemot eliten/beställarna = social vinning<br />
Ömsesidigt beroendeförhållande gentemot samhällets elit, vilka framhäver och bevarar sin position med<br />
dina produkter socioekonomisk vinning<br />
Figur 5: Järnframställarens <strong>roll</strong> – fyra hypotetiska situatio<strong>ner</strong>.<br />
Detta faktum indikerar att såväl kunskap som material först<br />
anlänt till samhällen med redan etablerade långväga kontaktnät,<br />
sannolikt upprätthållna av ortens/områdets elit, eller övre<br />
sociala skikt, på samma sätt som bronsets inflöde och vidare<br />
spridning troligen också kont<strong>roll</strong>erats under hela bronsåldern.<br />
Man kan förmoda att dessa äldsta järnföremål enbart kom<br />
samhällets övre skikt tillgodo medan kunskapen om tekniken<br />
primärt/uteslutande kom redan metallurgiskt välbevandrade<br />
perso<strong>ner</strong> till godo. Det är inte omöjligt att detta äldsta järn<br />
förblev något av en kuriositet att experimentera med. Då<br />
järnet vid denna tidiga introduktionsfas ännu inte hade någon<br />
uppenbar nisch att fylla och eftersom heller ingen större efterfrågan<br />
fanns lät sig den egentliga konsolideringsfasen dröja<br />
ytterligare något eller några århundraden.<br />
När den egentliga produktionen tar fart i och med något<br />
som närmast förefaller vara en andra introduktionsfas några<br />
århundraden in i förromersk järnålder är samhällssituationen<br />
en helt annan och järnets och järnframställarnas förutsättningar<br />
kraftigt förändrade. Den sydskandinaviska bronsåldersvärlden<br />
som vi kän<strong>ner</strong> den har helt gått i graven och<br />
ersatts av något som brukar beskrivas som ett småskaligt,<br />
anonymt och egalitärt samhälle med betydligt färre långväga<br />
handelskontakter. Precis som Grandin och Hjärth<strong>ner</strong>-Hol-<br />
dar beskriver i sin artikel om Röda Jorden i Västmanland<br />
fanns det till en följd av den strypta bronsinförseln nu ett<br />
större behov av metall än vad som kunde importeras, vilket<br />
öppnade upp möjligheterna för den inhemska järnhanteringen<br />
(Grandin och Hjärther-Holdar 2003:35). Vi kan i det<br />
arkeologiska materialet dock inte se något tydligt existerande<br />
övre samhällsskikt som tar kont<strong>roll</strong> över den nya metallens<br />
framställning och spridning.<br />
Vilka är det då som gör järn vid denna tid, vilken omfattning<br />
kan det vara frågan om och vilken vinning kan man<br />
tänkas haft av denna produktion? En vanlig fråga är om det<br />
har rört sig om sådana mängder att viss handel har kunnat<br />
ske eller om det enbart har rört sig om en produktion för<br />
eget bruk. Denna fråga kanske är felformulerad i grunden -<br />
kanske har just en småskalig produktion bidragit till att öka<br />
järnets exklusivitet? Jag vill mena att oavsett vem produktionen<br />
var ämnad för innebar en gårds järnproduktion, hur liten<br />
volymen än kan ha varit, ett visst ”övertag” gentemot de som<br />
inte behärskade konsten att framställa järn (fig. 5).<br />
Notera att samtliga hypotetiska situatio<strong>ner</strong> i denna mycket<br />
förenklade modell baseras på att kunskapen vilar hos endast<br />
en gård i en bygd. Samtliga varianter av modellen skulle<br />
lätt spolieras om ett material- eller kunskapsinflöde utifrån<br />
61
adderas till situationen. Kanske är det just i ett sådant skeende<br />
man kan finna åtminstone en förklarande parameter till den<br />
lokala järnframställningens upphörande eller omlokaliserande<br />
vid övergången äldre – yngre romersk järnålder?<br />
Hur ska man tolka den påföljande fasen, när storgårdar<br />
växer fram i hantverks-/verkstadsmiljöer, eller med andra ord<br />
i tidigare lågfrekventerade områden? Är det ett tecken på att<br />
stormän åter tar kont<strong>roll</strong> över järnhanteringen eller är det<br />
järnframställarna själva som markerar sin ökande socioekonomiska<br />
rang? Jag vill mena att det inte är omöjligt att det<br />
senare alternativet är fullt rimligt. Om kunskapen om järnframställning<br />
verkligen hölls inom en och samma familj och<br />
gick i arv från ge<strong>ner</strong>ation till ge<strong>ner</strong>ation så bör den allt mer<br />
ökande efterfrågan under den förromerska järnålderns sista<br />
århundraden och den äldsta romerska järnåldern i och med<br />
nya gravtraditio<strong>ner</strong>, en framväxande beväpnad och beriden<br />
krigarelit, effektivare jordbruksredskap etc ha kunnat innebära<br />
stora sociala och ekonomiska avancemangsmöjligheter<br />
för denna grupp. Andra samtida exempel såsom den jylländska<br />
landsbyn Hedegård där hantverkarna och stormännen<br />
begravdes sida vid sida (Madsen 1995, 1999:57ff), och den rika<br />
norska storgården Hovde i Trondheimsfjorden som antas helt<br />
ha baserat sin ekonomi kring järnframställning och kont<strong>roll</strong><br />
över områdets järnhantering (Grønnesby 1999) ger oss en<br />
indikation på järnets och järnhanterarnas allt mer betydande<br />
<strong>roll</strong> i Norden vid denna tid.<br />
Den utlokalisering till sämre marker som initialt sannolikt<br />
primärt skett för att komma närmre behövligt råmaterial och<br />
dryga ut ekonomin visade sig utgöra en ickeagrart baserad,<br />
vinnande ekonomisk nisch. Så länge kunskapen kunde bibehållas<br />
inom en begränsad grupp kunde marknaden kont<strong>roll</strong>eras<br />
och järnframställarens förutsättningar för såväl social<br />
som ekonomisk framgång ökade i takt med att efterfrågan<br />
på järn ökade.<br />
62<br />
Summering<br />
Den gamla skolboksuppfattningen att råvarans lättillgänglighet<br />
på ”hemmaplan” också skulle ha inneburit att alla under<br />
järnåldern, till skillnad från under bronsåldern, lätt fick tillgång<br />
till metall, känns gravt felaktig, åtminstone i det halländska<br />
materialet. Efter att ha gått igenom samtliga lokaler<br />
i länet med dateringar till perioden yngsta bronsålder – äldre<br />
romersk järnålder står det inte oväntat klart att merparten bosättningar<br />
helt saknar metallhanteringsrelaterade lämningar.<br />
Även om råvaran – malmen/rödjorden, bränslet och leran –<br />
fanns ”lättillgänglig” i den inhemska marken krävdes också<br />
kunskapen om och stor praktisk erfarenhet av alla moment<br />
i järnframställnings- och förädlingsprocessen. Dessa kunskaper<br />
har av allt att döma inte varit tillgängliga för alla, utan<br />
perioden igenom endast utövats av vissa grupper i samhället.<br />
Frågan är om ens järnet – de färdiga artefakterna – var tillgängligt<br />
för ”alla”. Tony Björk påpekar i sin licentiatuppsats<br />
att även de ”fattiga” gravarna under yngre förromersk järnålder<br />
med endast ett eller ett par järnföremål som gravgåvor,<br />
sannolikt utgör spår efter samhällets övre medelklass (Björk<br />
2005:31, 112). Bronsålderns gravhögar har tolkats på samma<br />
sätt och det lilla fåtal individer i högarna som under yngsta<br />
bronsålder fick med sig gravgåvor av järn utgör san<strong>ner</strong>ligen<br />
inget undantag. Under yngre förromersk järnålder börjar vi<br />
såväl i bebyggelsemönster som i gravar allt tydligare kunna<br />
ana framväxten av ett stratifierat samhälle, vars högre sociala<br />
samhällsklasser och krigarelit valde att manifestera sin position<br />
bland annat med föremål av järn.<br />
Slagg och andra spår av järnhantering är ingen ”vacker”<br />
fyndkategori och har kanske därför inte alltid behandlats<br />
med samma respekt av arkeologer och historiker som bronsålderns<br />
bronser och bronsgjutare eller den yngre järnålderns<br />
ädelmetallsmeder åtnjuter. Likväl var järnframställarna och<br />
järnsmederna minst lika skickliga hantverkare och järnet de<br />
skapade hade en minst lika viktig ekonomisk och symbolisk<br />
<strong>roll</strong> i samhället som bronserna tidigare utgjorde.
Referenser<br />
Björk, T. 2005. Skäran på bålet. Om den äldre järnålderns gravar i Skåne.<br />
University of Lund, Institute of Archaeology – Report Series No. 92.<br />
Lund.<br />
Buchwald, V. F. 1994. Slagganalys. Bilaga 5. I: Wranning, P. En förromersk<br />
järnframställningsplats vid Genevadsån. Raä 64, Daggarp 4:3, Tjärby socken,<br />
Halland. <strong>Arkeologi</strong>ska rapporter från Hallands länsmuseer 1995:1.<br />
Halmstad.<br />
Grandin, L. & Forenius, S. 2003. Järnframställning på en boplats i Fyllinge<br />
under förromersk järnålder. Snöstorps sn, Halland. Arkeometallurgisk<br />
undersökning. Framgrävt förflutet från Fyllinge. Resultat från undersökningarna<br />
2001-2002. <strong>Arkeologi</strong>ska rapporter från Landsantikvarien<br />
2003:3. Halmstad.<br />
Grandin, L. & Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar, E. 2003. Early Iron Production in the<br />
Red Earth Area, South Central Sweden. I: Nørbach, L. C. (red.). Prehistoric<br />
and Medieval Direct Iron Smelting in Scandinavia and Europe.<br />
Aspects of Technology and Science. Acta Jutlandica LXXVI:2, Humanities<br />
Series 75. Aarhus University Press. Aarhus.<br />
Grønnesby, G. 1999. Eldre jernalders hus og hall på Hovde i Trøndelag.<br />
Viking. Norsk <strong>Arkeologi</strong>sk årsbok. Bind LXII – 1999, s. 69-80. Oslo.<br />
Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar, E. 1993. <strong>Järnets</strong> och metallurgins introduktion i Sverige.<br />
Aun 16. Societas Archaeologica Upsaliensis. Uppsala.<br />
Höll, A., Andersen, E., Caspersen, O., Fabech, C., Ejstrud, B., Møller, P.G.<br />
& Ringtved, J. 2002. Kulturhistoriske værdier i det fremtidige landskap.<br />
I: Per Grau Møller et al (red.). Foranderlige Landskaber. Integration af<br />
natur og kultur i forvaltning och forskning. Syddansk Universitetsforlag.<br />
Odense.<br />
Lundborg, L. 1972. Undersökningar av bronsåldershögar och bronsåldersgravar<br />
i södra Halland. Höks, Tön<strong>ner</strong>sjö och Halmstad härader under åren<br />
1854-1970. Hallands Museum 2. Halmstad.<br />
Lyngstrøm, H. 2003. Farmers, Smelters and Smiths. Relations Between Production,<br />
Consumption and Distribution of Iron in Denmark, 500 BC-AD<br />
1500. I: Nørbach, L. C. (red.). Prehistoric and Medieval Direct Iron Smelting<br />
in Scandinavia and Europe. Aspects of Technology and Science. Acta Jutlandica<br />
LXXVI:2, Humanities Series 75. Aarhus University Press. Aarhus.<br />
Madsen, O. 1995. Produktion, bebyggelse og samfundsorganisation i sen<br />
førromerskt og ældre romersk jernalder. Et midtjyskt exsempel. Produksjon<br />
og samfunn. Beretning fra 2. Nordiske jernaldersymposium på Granavolden<br />
7-10 mai 1992. Varia 30. Universitetets Oldsaksamling. Oslo.<br />
Madsen, O. 1999. Hedegård – a rich village ande cemetary complex of the<br />
Early Iron Age on the Skjern river. An interim report. Journal of Danish<br />
Archaeology, Volyme 13, 1996-1997. Odense University Press. Odense.<br />
Magnusson, G. 2000. Järnhantering i Norden. I: Burenhult, G. (red.),<br />
<strong>Arkeologi</strong> i Norden. Stockholm.<br />
Mickelsen, P H. & Nørbach, L. C. 2003. Drengsted. Bebyggelse, jernproduktion<br />
og agerbrug i yngre romersk og ældre germansk jernalder.<br />
Moesgård Museum. Jysk Arkæologisk Selskabs skrifter 43. Aarhus.<br />
Munkenberg, B-A. 1996. Trulstorp – en medeltida gård i Laholms lfs. <strong>Arkeologi</strong>ska<br />
rapporter från Hallands länsmuseer 1996:8. RAÄ 201, Trulstorp<br />
1:89 och 1:92, Laholms lfs, Halland. Halmstad.<br />
Nihlén, J. 1939. Äldre järnframställning i Sydsverige. Jernkontorets Historiska<br />
Skriftserie Nr 9. Stockholm.<br />
Nørbach, L. C. 1999. Organising iron production and settlement in<br />
Northwestern Europe during the Iron Age. I: Fabech, C. & Ringtved,<br />
J. (red.). Settlement and Landscape. Proceedings of a conference in Århus,<br />
Denmark, May 4-7 1998. Jutland Archaeological Society. Moesgård.<br />
Olsson, S-O. (red.). 1995. Medeltida danskt järn. Framställning av och handel<br />
med järn i Skåneland och Småland under medeltiden. Forskning i<br />
Halmstad 1. Centrum för <strong>Sydsvensk</strong> Kulturmiljöforskning, Högskolan,<br />
Halmstad.<br />
Ohlsson, S-O (red). 1999. Från Absalon till Järnmölle och Galtabäck – länkar<br />
i halländsk medeltid. Forskning i Halmstad nr 2. Centrum för <strong>Sydsvensk</strong><br />
Kulturmiljöforskning, CSK, Högskolan i Halmstad. Halmstad.<br />
Serning, I. 1984. Tidigt järn i Mellansverige. Gotländskt Arkiv. Visby.<br />
Serning, I. 1987. Malm – metall – föremål. Arkeometallurgiska institutet,<br />
Stockholms universitet. Stockholm.<br />
Strömberg, B. 1991. Järnhantering på boplatser i Halland under äldre järnålder<br />
– en kronologisk och naturgeografisk analys. Nya bidrag till Hallands<br />
äldsta historia. Nr 4. Riksantikvarieämbetet, Byrån för arkeologiska<br />
undersökningar, UV Väst. Kungsbacka.<br />
Strömberg, B. 1995. Spår av järnhantering i Halland från äldre järnålder till<br />
sen medeltid. I: Olsson, S-O. (red.). Medeltida danskt järn. Framställning<br />
av och handel med järn i Skåneland och Småland under medeltiden.<br />
Forskning i Halmstad 1. Centrum för <strong>Sydsvensk</strong> Kulturmiljöforskning,<br />
Högskolan, Halmstad. Halmstad.<br />
Strömberg, B. 2004. <strong>Arkeologi</strong>ska undersökningar av jänframställningsplatser<br />
i Tvååkersområdet. Hikuin 31, 2004. Højbjerg.<br />
Thålin, L. 1967. Undersökning av fornlämning nr 88, Vessige sn, Halland.<br />
Hallands Museum, arkivrapport. Halmstad.<br />
UV Väst rapport 2000:41. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning. Norra Borgasgården<br />
och Östra Sannes. Halland, Träslövs sn, Träslöv 3.22, 4:7 OCH 5:32, RAÄ<br />
158. UV Väst, Arkivrapport. Kungsbacka.<br />
Vellev, J (red.). 2004. Jernmøllen i Halland. Arkæologiske undersøgelser<br />
1993-1995. Hikuin 31. Moesgård.<br />
63
Voss, O. 1991. Jernproduktion i Danmark i perioden 0-550 e. Kr. Samfundsorganisasjon<br />
og Regional Variation. Norden i Romersk Jrenalder og<br />
Folkevandringstid. Jysk Arkaeologisk Selskabs Skrifter XXVII. Aarhus.<br />
Voss, O. 2003. Paper från The Archaeology of Iron Smelting in Denmark.<br />
Archaeometallurgy in Europe. International Conference, September 2003,<br />
Milan Italy.<br />
Wranning, P. 2004. Halländsk järnhantering under äldre järnålder. I:<br />
Carlie, L., Ryberg, E., Streiffert, J., Wranning, P. (red). Hållplatser i<br />
det förgångna. Landskap i förändring. Volym 6. Riksantikvarieämbetet/<br />
Landsantikvarien. <strong>Arkeologi</strong>ska rapporter från Hallands Länsmuseer<br />
2004:1. Halmstad.<br />
Wranning, P. 2005. Järnframställarnas stora gård. I: Toreld, C. & Wranning,<br />
P (red.) Förromersk järnålder i fokus. Framgrävt förflutet i Fyllinge, volym 2.<br />
<strong>Arkeologi</strong>ska rapporter från Hallands Länsmuseer 2005:2. Halmstad.<br />
64
Järnet och den medeltida expansionen<br />
Under medeltidens första hälft utvecklades en omfattande bebyggelse<br />
i sydsvenska skogslandet. Runt omkring i skogsbygderna<br />
bröts mark och man uppförde nya gårdar. Vi vet ganska<br />
lite om vilka de människor var som låg bakom nyodlingarna<br />
eftersom dessa skogsbönder sällan är nämnda i de skrivna<br />
källorna. I stället finns deras namn kvar i de ortnamn som<br />
vi kan se på vägskyltarna; Siggamåla, Olofstorp, Sevedstorp,<br />
Germundemåla, Erengislehyltan, och så vidare. Vad som fick<br />
dessa människor att odla ny mark och vilken drivkraften var<br />
bakom denna kolonisationsvåg är i viss mån oklart. Kraften<br />
i kolonisationsvågen är dock slående. En faktor som ofta har<br />
framhållits är avskaffandet av träldomen och införandet av<br />
landboväsendet (Larsson 1975; Tollin 1999: 19, 203). Denna<br />
förändring ska ha frigjort resurser och skapat initiativ för<br />
nyodling och etablering av nya gårdar. Förmodligen är drivkrafterna<br />
bakom den tidigmedeltida kolonisationen komplicerade<br />
och förloppet behöver inte ha sett likadant ut överallt.<br />
En av bakgrunderna finns förmodligen i det medeltida<br />
samhällets ökade behov av råvaror och ett alltmer utvecklat<br />
handelsnätverk. Kungamakt, kyrka, världsligt frälse och även<br />
bondebefolkningen hade behov av att försäkra sig om tillgång<br />
till råvaror och produkter. I första hand verkar den medeltida<br />
kolonisationen ha varit en agrar expansion men förmodligen<br />
har efterfrågan på en rad olika råvaror, bland annat järn,<br />
möjliggjort ett mer diversifierat levnadssätt än tidigare. I<br />
skogsbygder som tidigare haft få eller inga jordbruksenheter<br />
anlades nya gårdar där försörjningen kunde grundas på en<br />
kombination av jordbruk och andra försörjningssätt. Denna<br />
artikel handlar om en sådan gård, gården Högahylte, som un-<br />
Järn, slagg och krukskärvor<br />
- en medeltida skogsgård i gränsbygden<br />
Johan Åstrand<br />
dersöktes inför utbyggnaden av den nya E4: an vid Markaryd<br />
(Åstrand 2006). Här röjde man för odling och bete någon<br />
gång under 1200-talet. Omfattande lämningar efter järnframställning<br />
visade att gården även haft en inte oväsentlig del av<br />
sin försörjning utifrån produktionen av järn. Frågan är om<br />
man hade valt att anlägga en gård på denna plats om det<br />
inte varit just för möjligheten till järnframställning. Fynden<br />
från gårdens bebyggelse visade på kontakter med omgivande<br />
handelsstäder och vittnade om att människorna på gården<br />
ingick i ett storskaligt kontaktnät.<br />
Det medeltida Markaryd<br />
Markaryds socken ligger i det sydvästra hörnet av Småland<br />
och gränsar mot Skåne i söder och Halland i väster. Socknen<br />
har ingått i Sun<strong>ner</strong>bo härad som var en del av det medeltida<br />
folklandet Finnveden. Ett land som utifrån koncentrationen av<br />
yngre järnålders gravfält hade Bolmen och Lagan som centrum.<br />
Utifrån ett traditionellt fornminnesperspektiv framstår Markarydstrakten<br />
som en perifer del av Finnveden, ett utmarksområde<br />
som huvudsakligen koloniserades under medeltiden.<br />
Ortnamnen i trakten är också typiska för enheter med medeltida<br />
ursprung. De senaste årens arkeologiska undersökningar<br />
har dock komplicerat denna bild genom att påvisa en tydlig<br />
närvaro i trakten även under järnålder (Skoglund 2007). Även<br />
om bebyggelsen i Markarydstrakten förefaller ha äldre rötter<br />
än vad man tidigare antagit så kan området ändå karaktäriseras<br />
som ett typiskt medeltida kolonisationsområde.<br />
Det medeltida källmaterialet från Markarydstrakten är<br />
mycket begränsat (Larsson 2007). Det äldsta omnämnandet<br />
är från 1342 då Markaryds kyrka nämns. Skriftliga uppgif-<br />
65
Figur 1: Den undersökta gården vid Högahylte låg i södra delen av Markaryds<br />
socken nära den gamla riksgränsen.<br />
ter omkring jordinnehav saknas nästan helt. Frånvaron av<br />
medeltida diplom i kombination med en mycket hög andel<br />
skattegårdar i 1500-talets skattelängder tyder på att frälset haft<br />
en svag ställning i trakten även under medeltid.<br />
Som skogsbygd och gränsland har Markarydstrakten varit<br />
ett perifert område men trakten har även legat i ett viktigt kommunikationsstråk<br />
mellan det centrala Sverige och det danska<br />
Skåne. Den gamla färdvägen längs Lagan har vid Markaryd delat<br />
sig med en väg som gått söderut mot Helsingborg och en som<br />
fortsatt västerut längs Lagan mot Hallandskusten. Gränsbygdens<br />
<strong>roll</strong> som en politisk mötesplats framgår tydligt av Erikskrönikans<br />
berättelser där trakten mellan Örkelljunga, Markaryd<br />
och Knäred framstår som en arena för kungamöten, bröllop<br />
och svekfulla överfall. Den undersökta gården låg visserligen<br />
något vid sidan av vägstråken men avståndet var ändå bara 600<br />
meter till den väg som på häradskartan från 1685 är markerad<br />
66<br />
som landsväg mot Helsingborg. Den by som ligger närmast<br />
söder om platsen, Köphult, var den sista byn före gränsen. Exakt<br />
var den medeltida riksgränsen har gått är något osäkert men<br />
gården bör inte ha legat mer än några kilometer från denna<br />
gräns. Gården finns inte omnämnd i några historiska källor. På<br />
den äldsta kartan över området, som är en storskifteskarta över<br />
Hylte, Bergs och Köphults utmark från 1815-16, låg undersökningsplatsen<br />
inom byarnas samfällda utmark. Kartan innehåller<br />
inte några indikatio<strong>ner</strong> på att en ödegård funnits på platsen. I<br />
akten kallas dock området för Högahylte vilket kan vara det<br />
bebyggelsenamn som betecknat den medeltida gården.<br />
Gården vid Högahylte<br />
Platsen för den medeltida gården låg i det som idag är ett<br />
slutet skogslandskap präglat av planterad granskog och våtmarker<br />
(fig.1). Gårdens odlingsmark har sträckt sig från en<br />
våtmark i söder, över en låg moränhöjd, och fram till nästa<br />
våtmark i norr. Undersökningen, som utfördes av Smålands<br />
museum år 2002 och omfattade ett 65 meter brett och 300<br />
meter långt område där den nya motorvägen skulle gå fram.<br />
Det snitt som vägområdet utgjorde berörde ett område med<br />
fossil åkermark samt två järnframställningsplatser. I den södra<br />
delen av undersökningsområdet hittades lämningar efter gårdens<br />
bebyggelse med en tjugo meter lång och fyra till fem<br />
meter bred huslämning (fig. 2). Inom denna kunde man urskilja<br />
olika indelningar och grunden påminde delvis om en<br />
högloftstuga såsom de är kända från senare historisk tid. Det<br />
gick dock inte att tydligt avgöra om byggnaden bestått av ett<br />
sammanhängande hus eller flera separata, men intilliggande,<br />
huskroppar. I husets mitt fanns en uppbyggd eldstad och golvet<br />
i huset var delvis stensatt. Söder om huset fanns en gårdsplan<br />
och en yta som använts som avstjälpningsplats. I och omkring<br />
huslämningen fanns kulturlager som innehöll ett omfattande<br />
fyndmaterial. Gårdstomten fortsatte utanför undersökningsområdet<br />
och undersöktes därför inte i sin helhet.<br />
Den odlingsmark som hörde till gården syntes först enbart<br />
som ett antal röjningsrösen med skiftande storlek och form.
Fig. 2. Lämningarna efter gårdsbebyggelsens under utgrävning.<br />
Foto: Smålands museum.<br />
Odlingsmarken undersöktes genom att sektio<strong>ner</strong> grävdes<br />
genom ett antal röjningsrösen och stensträngar men även<br />
genom att en större sammanhängande yta banades av inom<br />
områdets södra del. Inom den frilagda ytan kunde man urskilja<br />
låga stensträngar som bildade en bred parcellindelning i<br />
nordsydlig riktning. Parcellindelningen verkade inte ha varit<br />
anpassad till terrängförhållandena utan förefaller att ha lagts<br />
ut i långa linjer oavsett topografin. Även om avbaningen var<br />
begränsad till en yta i områdets södra del är det rimligt att<br />
anta att parcellindelningen har omfattat odlingsområdet i sin<br />
helhet. Dateringarna från odlingsmarken visade att man röjt<br />
skogen och lagt ut parcellindelningen under 1200-talet. Man<br />
hade sedan odlat och kastat upp nya röjningsrösen successivt.<br />
I våtmarken norr om undersökningsområdet togs en provkärna<br />
för pollenanalys och pollendiagrammet gav ett värdefullt<br />
komplement till de arkeologiska resultaten (Björkman<br />
2003). Provkärnan togs vid en punkt nära kanten av våtmarken<br />
och bör spegla den lokala vegetationen på platsen. Pollenanalysen<br />
visade att det under perioden närmast före etableringen<br />
av den fossila åkermarken fanns en blandlövskog med<br />
bok, ek, lind och hassel på platsen. Den mänskliga påverkan<br />
på vegetationen var mycket begränsad och inskränkte sig till<br />
Fig. 3. Undersökning av ett slaggvarp inom det större järnframställningsområdet.<br />
Foto: Smålands museum.<br />
spår av skogsbete. Under 1200-talet skedde dock en snabb<br />
förändring av miljön. Andelen örtpollen ökade markant och<br />
vegetationen blev öppnare vilket tyder på ett kraftigt betestryck<br />
och permanenta betesmarker. Pollenkorn av sädesslag<br />
och hampa eller humle förekom vilket visar på lokal odling.<br />
Även om pollenanalysen visar en genomgående förändring<br />
av vegetationen verkar röjningen dock inte ha inneburit att<br />
skogen försvann. Den utvecklades snarare från att ha varit en<br />
blandad lövskog till att bli en bokdomi<strong>ner</strong>ad skog.<br />
Järn i Markaryd och sydvästra Småland<br />
I Markarydstrakten och i den sydvästra delen av Småland<br />
finns många spår efter järnframställning. Järnhanteringen i<br />
Sun<strong>ner</strong>bo bör ha haft en ansenlig omfattning men har tidigare<br />
inte varit särskilt uppmärksammad. De sammanställningar<br />
som Lars-Olof Larsson och Leif Rubensson har gjort inom<br />
projektet ”Småländsk järnhantering under 1000 år” ger dock<br />
en historisk bakgrund och en god översikt över de kända<br />
blästplatserna (Larsson 2000, Rubensson 2000). Lars-Olof<br />
Larsson visar att medan de sena historiska källorna har ganska<br />
lite att säga om denna verksamhet så finns rika belägg i<br />
1500-talets källor för att bygden då var känd som ett viktigt<br />
67
järnproducerande område (2000:29). Järnframställningen i<br />
sydvästra Småland har varit en del av en större region som<br />
även omfattat skogsbygden i norra Skåne och södra Halland.<br />
Detta järnproducerande område har varit av stor betydelse<br />
för den danska järnförsörjningen och fungerat som en dansk<br />
bergslag (Larsson 2000:74, Ödman 2005:23).<br />
Vid Högahylte fann vi spår efter järnframställning inom<br />
tre olika ytor. Det större järnframställningsområdet innehöll<br />
två slaggvarp med en storlek mellan 6 och 8 meter i diameter<br />
och en höjd mellan 0,4 och 0,5 meter (fig. 3). De var belägna<br />
på en låg kulle och runt dessa fanns slagglager och spår efter<br />
arbetsytor. Dateringarna visade att slaggvarpen tillkom under<br />
1200-talet. Den mindre järnframställningsplatsen innehöll<br />
ingen egentlig slaggvarp utan utgjorde snarare ett 9 x 18<br />
meter stort lager med slagg och kol. Denna blästplats låg i<br />
den norra änden av odlingsmarken intill en våtmark. Järnframställningen<br />
bör här ha skett under en kortare tid och de<br />
daterade kolproven visade att den använts under 1300-talet.<br />
Lämningar efter järnhantering fanns även vid husområdet.<br />
Här påträffades slagger och spår av smide runt huslämningen<br />
men någon smedja eller blästplats kunde inte lokaliseras inom<br />
undersökningsområdet. Slagger och metallfynd tydde på att<br />
man här främst sysslat med en vidare bearbetning av järnet.<br />
Det större järnframställningsområdet låg mitt i den medeltida<br />
gårdens inägomark, på ett avstånd av sjuttiofem meter<br />
från gårdens bebyggelse. Lämningarna efter odling och järnframställning<br />
var även stratigrafiskt inbegripna i varandra. I de<br />
undre delarna av ett av slaggvarpen fanns ett överlagrat parti<br />
av en stensträng som ingick i bandparcellsystemet. Slaggvarpet<br />
hade i sin tur blivit övertäckt med ett röjningsröse som<br />
lagts upp efter det att blästplatsen tagits ur bruk.<br />
Spåren efter blästbruket<br />
Frågorna omkring järnhanteringen blev en central del i undersökningen<br />
av den medeltida gården och störst vikt lades<br />
vid undersökningen av den större järnframställningsplatsen.<br />
Analyser och tolkningar av lämningarna gjordes av UV-GAL.<br />
68<br />
Som vid all järnframställning har det gått åt mycket bränsle<br />
och avtryck i slaggerna visade att bränslet i ugnarna har varit<br />
träkol och inte ved (Forenius & Grandin 2005:25f). Några<br />
spår av medeltida kolning påträffades dock inte vid undersökningen<br />
och var man framställt det kol som använts vid<br />
järnframställningen är oklart. En vedartsanalys av kol från<br />
blästplatserna visade att det vanligaste trädslaget var bok men<br />
att man även ofta använt björk och i vissa fall al. Man kunde<br />
här se en tidsmässig förändring i valet av ved. Vid en jämförelse<br />
mellan vedart och 14 C-dateringar kan man även konstatera<br />
att de daterade kolproven av bok var knutna till perioden<br />
före 1300 och de daterade kolproven av björk var knutna till<br />
perioden efter 1300, ett förhållande som även gällde för daterat<br />
kol från den fossila åkermarken. Detta kan inte enbart<br />
förklaras utifrån skillnader i kolets egenålder eftersom det<br />
i det daterade materialet fanns såväl bokkol som björkkol<br />
med låg egenålder. Förändringen i valet av bränsle speglar<br />
förmodligen en förändring i den omgivande miljön där man<br />
efter ett inledande röjningsskede, då man främst avverkar<br />
bok, går över till att i första hand använda björk, som trivs i<br />
ett betat och röjt landskap. Pollendiagrammen visade dock,<br />
som tidigare nämnts, att bokskogen inte försvann i samband<br />
med röjningen utan att den snarare blev mer renodlad. Förmodligen<br />
har man medvetet bevarat bokskog i omgivningen,<br />
kanske för att ha tillgång till ollonbete för gårdens svin. Detta<br />
antyder att järnframställningens behov av bränsle ändå inte<br />
gett upphov till något överutnyttjande av skogen.<br />
Vid undersökningar av blästplatser brukar man normalt<br />
studera hur järnframställningsprocessen gått till genom<br />
utgrävning av själva ugnarna. Vid undersökningen vid Högahylte<br />
påträffades dock inte några intakta ugnar. Istället fick<br />
det material som fanns i slaggvarpen, det vill säga restprodukter<br />
som slagger och kasserade ugnsväggar, utgöra grunden<br />
för en rekonstruktion av hur processen kunde ha gått till.<br />
En grundläggande fråga angående ugnarnas konstruktion var<br />
hur slaggavskiljning gått till (Forenius & Grandin 2005:35).<br />
Vid analysen visade det sig att samtliga reduktionsslagger hade
stelnat inne i ugnen. Större delen av slaggmaterialet bestod av<br />
bottenskållor eller av fragment av sådana. Det förekom bottenslagger<br />
av olika form, både runda och mer fyrkantiga men<br />
alla hade stora likheter i sin sammansättning.<br />
De många fragment av kasserade ugnsväggar som fanns<br />
i slaggvarpen var en viktig ledtråd för att förstå hur ugnarna<br />
varit konstruerade (fig. 4). Fragmenten visade att ugnsschaktet<br />
varit helt uppbyggt av lera. Utifrån formen på ugnsväggsfragmenten<br />
och utifrån formen på de större bottenslaggerna<br />
kunde man i flera fall se att ugnens nedre del i plan varit mer<br />
eller mindre fyrkantig med rundade hörn. Utifrån bottenslaggerna<br />
kunde man även sluta sig till att ugnsbottnen bör ha<br />
haft en diameter av omkring 30 cm (Forenius & Grandin<br />
2005:8). Så gott som alla bevarade ugnsväggsfragment var<br />
från ugnens blästersida, det vill säga den sida där lufttillförseln<br />
genom blästerröret gick in i ugnsschaktet. Där blästerröret<br />
suttit fanns en trattformad förstärkning av ugnsväggen.<br />
I slaggvarpen påträffades även bitar av järn och slagg med<br />
avtryck av blästerrörets mynning. Det gick inte att avgöra om<br />
det funnits ett eller flera blästerrör till ugnarna (ibid:44). Hur<br />
den motsatta sidan av ugnen, ugnens renssida, har sett ut är<br />
oklart. Av de många bevarade ugnsväggsbitarna fanns inte<br />
någon som bedömdes ha suttit på denna sida (ibid:10). Eftersom<br />
analyserna visade att slaggen genomgående hade stelnat<br />
inne i ugnen bör det betyda att ugnen mellan varje blåsning<br />
blivit öppnad och tömd på den slagg som stelnat i botten.<br />
Antagligen har detta skett genom att man öppnat renssidan.<br />
Under samma år som undersökningen av gården vid<br />
Högahylte gjordes även en undersökning av en järnframställningsplats<br />
vid Bredabäck, RAÄ 125, i Skånes Fagerhult<br />
socken. Platsen låg i den skånska delen av E4-sträckningen,<br />
ungefär en och en halv mil söder om den medeltida gården,<br />
och undersöktes av Riksantikvarieämbetet UV-Syd (Forenius,<br />
Willim & Grandin 2006, Forenius 2006). Även vid Bredabäck<br />
hade man framställt järn under högmedeltid. Det fanns<br />
stora likheter mellan de båda platserna vilket gjorde att de<br />
båda undersökningarna har kunnat komplettera varandra. Vid<br />
Figur 4: Förslag till rekonstruktion av den ugnstyp som använts vid Högahylte<br />
och Bredabäck. Rekonstruktionsbild av Svante Forenius, GAL.<br />
Bredabäck fanns två bevarade ugnsbottnar som visade stora<br />
likheter med de antaganden som gjorts angående ugnarnas<br />
utformning vid Markaryd (Forenius & Grandin 2005:44).<br />
Med den typ av slaggtömning som man haft för ugnarna vid<br />
Markaryd och Bredabäck kan den fyrkantiga formen på ugnsbottnen<br />
ha varit en fördel eftersom ugnsschaktet, som var helt<br />
uppbyggt av lera, bör ha varit lättare att öppna och återförsluta<br />
då ugnen hade en fyrkantig form vid bottnen.<br />
Inom blästplatserna påträffades även spår efter den inledande<br />
bearbetning av järnet som utfördes direkt efter det att<br />
järnet lyfts upp ur ugnen. Fällslagg påträffades invid några<br />
olika fällstenar men förekom även spridd inom järnframställningsplatserna<br />
i sin helhet. Antagligen har fällstenarna flyttats<br />
runt och ställts intill den ugn som användes för tillfället. En<br />
69
Fig. 5: Genomsnitt av kolstålsstycke, förmodligen ”mittfinger” till ett klodejärn.<br />
Foto GAL.<br />
fällsten påträffades på detta sätt upplagd i den övre delen av<br />
ett av slaggvarpen. Andra spår efter primärsmidet var ett antal<br />
järnfragment som påträffades i slaggvarpen och inom de mellanliggande<br />
ytorna. Dessa järnstycken hade blivit bearbetade<br />
och delvis kompakterade under värmepåverkan och fragmenten<br />
bör ha varit spill från den första bearbetningen av järnet.<br />
Intill några av järnstyckena påträffades även en del av en tång<br />
vilket ytterligare understryker intrycket av ett primärsmide.<br />
Vid analys visade sig järnstyckena bestå av antingen mjukt<br />
järn eller hårt kolstål. Två av de analyserade fragmenten hade<br />
en form och storlek som tyder på att det skulle kunna röra sig<br />
om delar av klodejärn, en typ av enkelt lågbearbetat blästjärn.<br />
Begreppet klodejärn nämns i historiska källor och man har<br />
velat identifiera detta järn med sådant blästbruksjärn som<br />
består av rundade järnstycken som kluvits i fyra delar, eller<br />
”fingrar”, ned till drygt hälften av styckets tjocklek (Englund<br />
2002:279f). De två analyserade styckena kan vara ett sådant<br />
”ytterfinger” respektive ett ”mellanfinger” (fig. 5).<br />
Utifrån fyndmaterialet kan vi alltså sluta oss till att järnet<br />
lämnade själva blästplatsen i form av en enkelt bearbetad<br />
smälta, förmodligen som klodejärn. Fynden av slagg och<br />
70<br />
järnspill i och omkring gårdens byggnader visade dock att<br />
järnhanteringen fortsatt även utanför själva blästplatsen. Analysen<br />
visar att slaggerna från detta område inte var reduktionsslagger<br />
men inte heller uppvisade sådana drag som är typiska<br />
för slagger från föremålssmide (Forenius & Grandin 2005:30)<br />
Slutsatsen blev därför att slaggerna är spår efter ett mellanled<br />
i bearbetningsprocessen.<br />
Järn i gränsbygden<br />
Det järn som producerades på gården vid Högahylte utgjorde<br />
en liten del av den omfattande medeltida järnproduktionen<br />
inom det danska och sydsvenska området. De historiska källorna<br />
från medeltid och tidig modern tid näm<strong>ner</strong> en rad olika<br />
typer av järn. Det är dock sällan helt självklart hur man ska<br />
anknyta de former av järn som påträffats arkeologiskt med de<br />
historiskt kända benämningarna. Den första medeltida källan<br />
som näm<strong>ner</strong> olika typer av sydskandinaviskt järn är en handelsordning<br />
från Flensburg från början av 1300-talet (Larsson<br />
2000:20, Englund 2002:279). I denna förordning anges<br />
en avgift av sex penningar ”for hundrith climp jaern eldaer<br />
Blekungs jaern eldaer Kalmar jaern”. Formuleringen antyder<br />
att det rör sig om tre olika likvärdiga typer av järn eftersom<br />
de är belagda med samma avgift. Av dessa är klimpjärnet den<br />
enda sorten som inte har en bestämd ursprungsort. Englund<br />
antar att det rör sig om tre typer av icke-upparbetat blästjärn<br />
som huggits upp i bitar, klimpar. I danska räkenskaper från<br />
början av 1600-talet används benämningen klodejärn och<br />
hör då ihop med begreppet klimpjärn på ett sådant sätt att<br />
det går fyra klimpjärn på ett klodejärn (Englund 2002:280).<br />
Om klimpjärn ska ses som upphuggna delar av klodejärn kan<br />
benämningen stämma väl med de huggna järnstycken som<br />
ingår i ett fynd från Bölinge, Våxtorps socken, Halland. Denna<br />
typ av järn har även kallats ämnen av Itzholtetyp eftersom de<br />
påträffats i den järnrika sydvästra del av Halland som under<br />
medeltiden utgjorde Hishults (Itzholte) län (Nihlén 1939:88).<br />
Att man även i Sun<strong>ner</strong>bo använt begreppet klodejärn framgår<br />
av häradskartan från 1658 där man vid Skärvö, ”Schierfwe
quarn” i Torpa socken noterar att det är en ”iernsmidia som<br />
smelter kluddejiern”. Platsen finns omnämnd under 1500-tal<br />
och ett kolprov från slaggvarpen har daterats till 1300-tal (Larsson<br />
2000: 55).<br />
Ett flertal intressanta uppgifter om småländskt järn finns<br />
från det rika arkivmaterial som härrör från Kronobergs slott<br />
(Larsson 2000:37ff). I de källor som berör extra skatter utfärdade<br />
för iordningställandet av Kronoberg år 1548 används för<br />
första gången begreppet skärvejärn (skerffuejern). Sun<strong>ner</strong>bos<br />
bönder var detta år ålagda en hjälpskatt i skärvejärn motsvarande<br />
fjorton ton. I slottsräkenskaperna skiljs skärvejärnet<br />
från osmundjärn, stångjärn och olika slags stål. Omfattande<br />
hjälpskatter i form av skärvejärn nämns även senare under<br />
1500-talet. Både Larsson och Englund tolkar benämningen<br />
skärvejärn som ett lågbearbetat men smidbart blästbruksjärn<br />
(Englund 2002:280). Begreppet skärvejärn har i källorna en<br />
direkt koppling till Sun<strong>ner</strong>bo medan klodejärn och klimpjärn<br />
verkar vara ett begrepp med en bredare spridning.<br />
Det järn som påträffades vid Högahylte verkar vara ett<br />
sådant lågbearbetat järn som framställts och bearbetats vid<br />
blästplatsen. De tillvaratagna järnfragmenten förefaller, som<br />
tidigare nämnts, vara delar, ”fingrar”, av upphuggna klodejärn<br />
och förmodligen motsvarar gårdens järnproduktion<br />
de historiska källornas klodejärn och skärvejärn. Även vid<br />
undersökningen av järnframställningsplatsen vid Bredabäck<br />
påträffades liknande järnstycken motsvarande ”fingrar” från<br />
ett klodejärn. Hur de medeltida skogbönderna i Markaryd<br />
själva benämnde sitt järn kan vi idag inte veta.<br />
I jämförelse med många andra verksamheter lämnar järnframställning<br />
ovanligt bestående spår, vilket kan påverka vårt<br />
intryck av verksamhetens omfattning. Det förefaller dock<br />
tydligt att järnhanteringen varit av stor betydelse för gården.<br />
Eftersom järnframställningen vid Högahylte varit i gång<br />
under en begränsad tid och slaggmängderna i slaggvarpen är<br />
avsevärda, ungefär fjorton ton i nettovikt, verkar det rimligt<br />
att anta att man bör ha lagt ned en inte obetydlig del av<br />
gårdens årsarbete på järnframställningen. Arbetet vid blästug-<br />
narna var dessutom bara en del av arbetsprocessen där arbetet<br />
med att rosta malmen samt avverka och kola utgjorde de mest<br />
tidskrävande delarna. Utförandet av järnframställningsprocessen<br />
ger ett intryck av att smeden, eller smederna, på Högahylte<br />
haft en god hantverksskicklighet. Genom en variation<br />
av samma process har man tillverkat två skilda järnkvaliteter,<br />
mjukt järn och hårt kolstål. Den teknik man använt var fullt<br />
utvecklad när man kom till platsen och genomgick sedan inte<br />
några större förändringar. Detta tyder på att de som anlade<br />
gården och började framställa järn hade fullgoda kunskaper<br />
omkring järnhanteringens teknik och att denna sedan förts<br />
vidare. Likheter i järnframställningen gentemot blästplatsen<br />
vid Bredabäck, Skånes Fagerhult, antyder att det funnits en<br />
gemensam lokal tradition som de olika blästsmederna arbetat<br />
utifrån. Då Sun<strong>ner</strong>bo under 1500-talet framträder som ett<br />
område med en etablerad järnproduktion bör detta vara något<br />
som har sina rötter i de medeltida smedernas och skogsböndernas<br />
hantverksskicklighet.<br />
Smeder, skogsbönder och den medeltida expansionen<br />
Undersökningen vid Högahylte gav inblickar i hur försörjningen<br />
kunde se ut på en nyanlagd medeltida gård i skogslandet.<br />
I detta fall visade sig järnhanteringen vara av så pass stor<br />
omfattning att man kan anta att denna produktion varit en<br />
avgörande faktor bakom gårdens etablering. Man bör därför<br />
inte betrakta järnframställningen som en bisyssla utan som en<br />
grundförutsättning för gårdens försörjning. Gårdens speciella<br />
ekonomi avspeglades även i fyndmaterialet där fynden av äldre<br />
rödgods var särskilt intressant (fig. 6). I Smålands inland finns<br />
sedan tidigare bara ett fåtal funna skärvor av denna keramiktyp<br />
och då främst från borgar och stadsmiljöer (Stibeus 1986,<br />
Hansson 1997:70, 2001:238, Wen<strong>ner</strong>lund 2004). Med detta<br />
som bakgrund var det anmärkningsvärt att man vid undersökningen<br />
av gården vid Högahylte kunde tillvarata ett sjuttiotal<br />
skärvor av denna typ samtidigt som andra typer av keramik<br />
helt saknades. Förekomsten av dessa krukmarktillverkade kärl<br />
71
Figur 6: Botten till en gryta av äldre rödgods. Foto Smålands museum.<br />
visar att man haft kontakt med den urbana världen och att detta<br />
avspeglas i gårdens materiella kultur. En analys av keramiken<br />
visar att kärlen haft olika ursprung. En analyserad skärva hade<br />
en ovanlig magring och har förmodligen sitt ursprung i England.<br />
Keramikens väg till Markaryd har dock förmodligen gått<br />
över Helsingborg där de enda sydskandinaviska parallellfynden<br />
har gjorts (Åstrand 2006:125). Anknytningen till Helsingborg<br />
är intressant eftersom den anger en möjlig riktning för gårdens<br />
handelskontakter. Keramiken åskådliggör på detta sätt att gården<br />
genom sin järnproduktion varit integrerad i en storskalig<br />
medeltida handel.<br />
Det är inte helt okomplicerat att utifrån ett fyndmaterial<br />
försöka dra slutsatser omkring vilka de människor var<br />
som bodde på gården och vilken social tillhörighet och status<br />
de hade. Fynden visar att gården haft en förhållandevis rik<br />
materiell kultur med viss stadsprägel. I fyndmaterialet fanns<br />
inte något som indikerar att gården varit bebodd av en frälseman.<br />
Detta är förmodligen ett utslag av att gården genom<br />
sin ekonomi varit integrerad i ett annorlunda sammanhang<br />
än många andra gårdar. Frågan är dock om detta egentligen<br />
säger något om invånarnas sociala status. Det faktum att man<br />
på gården vid Högahylte har tillverkat järn för avsalu och att<br />
man köpt in glaserad stadskeramik kan tyda på att gårdens<br />
invånare själva, åtminstone i viss mån, har fått del av det<br />
72<br />
överskott man producerat. På ett sätt kan detta tala för att<br />
gården inte varit en landbogård eftersom man förenklat kan<br />
säga att den påkostade servisen från staden borde ha hamnat<br />
på jordägarens bord och inte på brukarens om denne varit<br />
landbo. Landboväsendet byggde dock på att brukaren bara<br />
betalade avtalad jordränta till jordägaren och i övrigt fritt förfogade<br />
över sina inkomster. Man får nöja sig med att konstatera<br />
att gården ger intryck av att ha ett materiellt välstånd med<br />
anknytning till stadskultur men att det är svårt att bedöma<br />
gårdens egentliga sociala status.<br />
I skeendet omkring den medeltida expansionen har flera<br />
olika aktörer, främst frälset, kyrkan, kungamakten och de<br />
självägande bönderna, haft intressen att bevaka. I Norra<br />
Skåne verkar kungamakten ha haft stort inflytande på kolonisationsprocessen<br />
(Ödman 2001:85f). Ödman menar att den<br />
danska kungamakten fört en medveten kolonisationspolitik i<br />
skogsbygden bland annat för att trygga den viktiga tillgången<br />
på järn. Det historiska källmaterialet från Småland tyder dock<br />
på att den svenska kungamakten inte har varit en aktiv part<br />
i kolonisationsprocessen i detta landskap. Det har funnits<br />
en låg andel kronogårdar i sydvästra Småland under 1500-tal<br />
och det finns källor som visar att kungamakten inte lyckats<br />
hävda sin rätt till en tredjedel av utmarken, den så kallade<br />
kungatredingen i denna del av landskapet (Hansson 2001:66f,<br />
69). Ett område som södra Sun<strong>ner</strong>bo bör ha uppfattats som<br />
perifert ur den svenska kronans synpunkt eftersom det låg<br />
långt bort från kungamaktens stödjepunkter. Det finns inte<br />
heller något som talar för att kyrkan varit aktiv i kolonisationsprocessen<br />
i Markarydstrakten. Under 1500-tal var Ulvsbäcks<br />
prästgård den enda kyrkojorden i Markaryds socken.<br />
Det omfattande småländska småfrälset kan tänkas som en<br />
möjlig aktör bakom såväl agrar expansion som järnhantering<br />
i södra Småland. Från Södermanland finns exempel på<br />
hur det medeltida bergsbruket organiserades i frälsets regi<br />
där landbor på nyanlagda gårdar utförde arbetet (Skyllberg<br />
2001:208). Då det gäller Markaryd förefaller det dock mindre<br />
troligt att det världsliga frälset haft en aktiv <strong>roll</strong> i nyodling
och järnhantering eftersom det, med något enstaka undantag,<br />
saknas belägg för frälseägande i trakten (Hansson 2007).<br />
I det äldsta kamerala materialet domi<strong>ner</strong>as bygden i stället<br />
helt av skattegårdar. Med utgångspunkt från detta förefaller<br />
det därför mest troligt att initiativet till etableringen av den<br />
undersökta gården kan ha kommit från traktens självägande<br />
bönder. Om gården anlades på det som var de omgivande<br />
byarnas allmänning bör nyodlarna ha stått i någon form av<br />
friare eller fastare förhållande till de ursprungliga markägarna.<br />
Om gården däremot anlagts på häradsallmänning har förmodligen<br />
nybyggarna snart fått status av självägande skattebönder.<br />
Då man reso<strong>ner</strong>ar omkring bönder och frälse i 12-<br />
och 1300-talets Markaryd är det dock viktigt att de sociala<br />
grupperingarna inte behöver ha haft samma innebörd som<br />
i 1500-talets kamerala material. Skillnaderna mellan frälse<br />
och självägande bönder behöver inte ha varit särskilt stora i<br />
södra Småland vid denna tid (Hansson 2001:245f). De självägande<br />
bönder som domi<strong>ner</strong>at Markarydstrakten förefaller ha<br />
varit en välbärgad grupp vilket framgår bland annat av den<br />
förhållandevis påkostade kyrkan i Markaryd. Ett intressant<br />
exempel på detta är förmodligen även kaniken Germund i<br />
Linköping som utbildade sig i Paris under 1300-talets första<br />
hälft (Virdestam 1934:326f). Hans föräldrar kom från Markaryd<br />
men omnämns inte som världsligt eller andligt frälse,<br />
vilket snarast tyder på att det hört till en grupp av bönder<br />
med starka ekonomiska resurser. Antagligen har inte mycket<br />
skiljt dessa välsituerade gränsbygdsbönder från det småländska<br />
lågfrälset mer än att man valde att inte markera sin status<br />
genom rusttjänst.<br />
Den undersökta gården låg bara någon mil från riksgränsen<br />
mellan det danska och svenska riket men gränsens betydelse<br />
under denna period bör inte överdrivas. För bondebefolkningen<br />
var gränsen förmodligen inte särskilt betydelsefull. Kanske har<br />
det dock uppstått en indirekt skillnad mellan den danska och<br />
svenska sidan av gränsen beroende på att den svenska kungamaktens<br />
kont<strong>roll</strong> förmodligen varit betydligt svagare än den<br />
danska. Det är möjligt att de bönder som bott på den svenska<br />
sidan av gränsen haft en friare ställning just genom frånvaron av<br />
en stark centralmakt. Det materiella välstånd som fanns på den<br />
undersökta gården vid Markaryd, och den starka ställning som<br />
de självägande bönderna i Markarydstrakten verkat ha haft,<br />
kan vara ett resultat av en sådan förhållandevis fri ställning.<br />
Kanske har man haft det gynnsamma läget av att ha ingått i en<br />
expansiv handelssfär samtidigt som man stått utanför central<br />
kont<strong>roll</strong> och styrning.<br />
Den medeltida expansionen har varit en komplicerad<br />
process. Hur förloppet har gått till och vilka som varit drivande<br />
parter har säkerligen varierat mellan olika områden.<br />
Markaryd förefaller vara en trakt där expansionen skett inom<br />
ramen för ett lokalsamhälle med självägande bönder. Undersökningen<br />
visar att vittförgrenade kontakter och ekonomiskt<br />
välstånd inte alltid behöver ha varit något som var förbehållet<br />
samhällets övre skikt. Detta kan vara ett viktigt komplement<br />
till det ibland ensidiga betonandet av yttre aktörer som<br />
ledande i den medeltida kolonisationen. Undersökningen av<br />
gården vid Högahylte bidrar därför med ett viktigt perspektiv i<br />
fråga om den medeltida expansionen och dess förutsättningar.<br />
Utan tvekan har järnet haft en avgörande <strong>roll</strong> för denna gård.<br />
I de trakter som under medeltiden träder fram som järnproducerande,<br />
som sydvästra Småland, norra Skåne och inlandet<br />
innanför Kalmar, har förmodligen funnits många gårdar som<br />
etablerats enligt samma mönster. I den sydsvenska skogsbygden<br />
har antagligen funnits en rad olika varianter av boskapsbaserat<br />
jordbruk i kombination med olika former av utmarksbruk och<br />
mångsyssleri. Gården vid Markaryd kan ses som ett exempel<br />
på hur en gård i skogsbygden etablerades och hur den hade sin<br />
försörjning utifrån de lokala förutsättningarna.<br />
73
Referenser<br />
Björkman, L. 2003. Pollenanalytisk undersökning av en torvmarkslagerföljd<br />
från den arkeologiska undersökningslokalen ”Område 2” nordost<br />
om Köphult inför ombyggnaden av E4:an, delen länsgränsen till Strömsnäsbruk,<br />
Markaryds kommun. LUNDQUA Uppdrag 48, Kvartärgeologiska<br />
avdelningen, Lunds universitet. Lund.<br />
Englund, L.-E. 2002. Blästbruk. Myrjärnshanteringens förändringar i ett<br />
långtidsperpsektiv. Jernkontorets Bergshistoriska Skriftserie nr 40. Stockholm.<br />
Forenius, S. & Grandin, L. 2005. En medeltida gård i skogen. Arkeometallurgiska<br />
analyser. RAÄ 75, Berg 1:3, Markaryds socken, Sm. Riksantikvarieämbetet<br />
Geoarkeologiskt laboratorium Rapport 10/05. Avdelningen för<br />
arkeologiska undersökningar UV-GAL. Uppsala.<br />
Forenius. S. 2006. Järnhantering i gränsland. META, nr 2 2006. Lund.<br />
Forenius, S., Willim, A. och Grandin, L. 2005. Järnframställning vid Bredabäck.<br />
E4-projektet i Skåne, område E4:31. RAÄ 125, Värsjö 3:10, Skånes<br />
Fagerhults sn, Skåne. Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport<br />
12-2005. Uppsala.<br />
Hansson, M. 1997 Om biskopens stad och medeltidens landsbygd. I: Gårdar,<br />
åkrar och biskopens stad – 3 000 år i Kronobergs län. Hansson, M.,<br />
Högrell, L. & Skoglund, P. Smålands museum. Växjö<br />
Hansson, M. i manus. Medeltida bebyggelse och kolonisation i sydvästra<br />
Småland – ett arkeologiskt perspektiv. I: Utmarker, gårdar och människor.<br />
Om järnålder och medeltid i sydvästra Småland. Smålands museum.<br />
Växjö.<br />
Hansson, M. 2001. Huvudgårdar och herravälden – en studie av småländsk<br />
medeltid. Lund studies in Medieval Archaeology 25. Lund.<br />
Hansson, M. 2007. Medeltida bebyggelse och kolonisation i sydvästra Småland<br />
– ett arkeologiskt perspektiv. I red. Hansson, M.: Utmarker, gårdar<br />
och människor. Om järnålder och medeltid i sydvästra Småland. Smålands<br />
museum. Växjö.<br />
Lagerås, P. 2007. The Ecology of Expansion and Abandonment. Medieval and<br />
Post-Medieval Land-use and Settlement Dynamics in a Landscape Perspective.<br />
Riksantikvarieämbetet. Stockholm.<br />
Larsson, L-O. 1975. Det medeltida Värend. Studier i det småländska gränslandets<br />
historia fram till 1500-talets mitt. Kronobergsboken 1974-75.<br />
Larsson, L.-O. 2000. Studier kring järnhantering i södra Småland fram<br />
till det industriella genombrottet. I: Larsson, L.-O. & Rubensson, L.<br />
Från blästbruk till bruksdöd. Småländsk järnhantering under 1000 år: II.<br />
Jernkontorets Bergshistoriska skriftserie nr. 35. Stockholm.<br />
74<br />
Larsson, L.-O.- i manus. Gårdar, mark och skog i sydvästra Sun<strong>ner</strong>bo. I<br />
red. Hansson, M.: Utmarker, gårdar och människor. Om järnålder och<br />
medeltid i sydvästra Småland. Smålands museum. Växjö.<br />
Nihlén, J. 1939, Äldre järntillverkning i Sydsverige. Studier rörande den primitiva<br />
järnhanteringen i Halland och Skåne. Jernkontorets Berghistoriska<br />
skriftserie Nr 9. Stockholm.<br />
Rubensson, L. 2000. Det småländska blästbruket och de arkeologiska<br />
spåren. I: Larsson, L.-O. & Rubensson, L. Från blästbruk till bruksdöd.<br />
Småländsk järnhantering under 1000 år: II. Jernkontorets Bergshistoriska<br />
skriftserie nr. 35. Stockholm.<br />
Skoglund, P. 2007. Järn, jordbruk och bebyggelse – sydvästra Småland från<br />
romersk järnålder till vikingatid . I: red Hansson, M.: Utmarker, gårdar<br />
och människor. Om järnålder och medeltid i sydvästra Småland. Växjö.<br />
Skyllberg, E.2001. Södermanlands medeltida bergsbruk – en feodal angelägenhet.<br />
Sörmländska handlingar nr 50. Nyköping.<br />
Stibéus, M. 1986. Piksborg – inte bara en fogdeborg. Ett medeltida gränsfäste i<br />
Finnveden. C-uppsats i medeltidsarkeologi. Lunds universitet. Lund.<br />
Tollin, C. 1999. Rågångar, gränshallar och ägoområden. Rekonstruktion av<br />
fastighetsstruktur och bebyggelseutveckling i mellersta Småland under äldre<br />
medeltid. Meddelande nr 101, Kulturgeografiska institutionen, Stockholms<br />
universitet. Stockholm.<br />
Wen<strong>ner</strong>lund, J. 2004. Särskild arkeologisk undersökning. Medeltida bytomt.<br />
Ryd. RAÄ 66, Nöbbele socken, Växjö kommun. Smålands museum rapport<br />
2004:2. Växjö.<br />
Virdestam, G. 1929, 1934. Växjö Stifts herdaminnen III och VIII. Växjö<br />
Åstrand, J. 2006. En medeltida gård vid Markaryd. Särskild arkeologisk undersökning<br />
av RAÄ 75, Markaryds socken. Småland. Smålands museum<br />
rapport 2006:45. Växjö.<br />
Ödman, A. red. 2000. Järn. Wittsjöskogkonferensen 1999. University of Lund,<br />
Institute of Archaeology, Report Series No 75. Norra Skånes medeltid:1.<br />
Lund.<br />
Ödman, A. 2001. Vittsjö – en socken i dansk järnbruksbygd. University of<br />
Lund, Institute of Archaeology, Report Series No 76. Norra Skånes medeltid:2.<br />
Lund.<br />
Ödman, A. 2005. Skeingeborg – borgen som Saxo glömde. Norra Skånes<br />
medeltid:4. Lund.
Inledning<br />
Omfattande lämningar av slagghögar och lager i det skogstäckta<br />
kuperade sjö- och våtmarksrika naturlandskapet där<br />
Halland, Skåne och Småland möts, vittnar om massiv produktion<br />
av järn i danska rikets östra delar. Med början av<br />
äldsta medeltid påbörjades en kolonisation av terräng som<br />
under brons- och järnåldern i huvudsak varit obebott. Under<br />
senmedeltid omgestaltades det perifera marginalområdet till<br />
ett järnproduktionslandskap av central ekonomisk betydelse.<br />
Ett nätverk av järnhanteringsplatser av traditionell karaktär<br />
och en mängd protoindustriella lokaler skapade en överskottsproduktion<br />
som medförde att det halländsk-skånska<br />
järnproduktionsområdet kom att bli södra Skandinaviens<br />
största.<br />
Området ”upptäcktes” i början av 1930-talet då folkskollärare<br />
Ernst Wind i Vråkärr, Örkelljunga, uppmärksammade<br />
fynd av järntackor vid Bölinge i Våxtorps socken. Platsen är<br />
belägen strax söder om Sjöaltesjön nära gränsen till Skåne<br />
och Örkelljunga socken. John Nihlén och Carl Sahlin besiktigade<br />
år 1932 åkern som kring sekelskiftet tre decennier tidigare<br />
utgjorts av en mosse. Vid plöjning hade sammanlagt<br />
63 ”tackor” av järn samlade i en hög påträffats, vilket uppmärksammats<br />
av Wind. Vid Nihléns fortsatta rekognoseringar i<br />
skogsbygderna upptäcktes flera slaggvarpar och ytterligare ett par<br />
fynd av ”järntackor” (Nihlén 1939:8, 83f).<br />
De arkeologiska lämningarna gav upphov till boken Äldre<br />
järntillverkning i Sydsverige av John Nihlén (1939). Sven Nöjds<br />
fortsatta arbeten under 1950-, 1960- och början av 1970-talet<br />
med karteringar, utgrävning av järnhanteringsplatsen vid<br />
Östra Ringarp i samarbete med professor Holger Arbman vid<br />
Järnhantering<br />
Utmarksbruk inom en agrar ekonomi eller ett<br />
protoindustriellt skede i ett centralområde?<br />
Bo Strömberg<br />
Lunds universitet, samt experiment med järnframställning,<br />
fördjupade kunskapsbilden (Wedberg 1981). Anders Ödmans<br />
undersökningar av borganläggningar och järnhanteringsplatser<br />
i norra Skåne under 1990-talet har givit nya värdefulla kunskaper.<br />
Detta gäller bland annat dateringar med hjälp av 14 C-analys<br />
av kolprover från olika lokaler (Ödman 2000, 2001).<br />
Frågan om produktionssammanhang<br />
Den odiskutabelt stora förtätning av slaggvarp och lager som<br />
uppgifter ur Riksantikvarieämbetets digitala register Fornminnesinformation<br />
(FMIS) påvisar, aktualiserar frågan om<br />
produktionssammanhang. Hur skall gränssnittet mellan<br />
hantverksrelaterad järnframställning och protoindustriell<br />
verksamhet definieras? Hur kan arkeologiskt källmaterial i<br />
form av slagg bidra till diskussionen?<br />
Begreppet protoindustri introducerades inom den ekonomisk-historiska<br />
forskningen i början av 1970-talet, och tillämpades<br />
vid analyser av hur stora delar av Europas landsbygd före<br />
1800-talet genomgick olika faser av industrialisering. En väsentlig<br />
del av processen var överflyttning av arbetskraft från traditionellt<br />
agrar verksamhet till annan specialiserad produktion<br />
av andra former (Mendels 1972; Clarkson 1985). Utvecklingen<br />
karakteriserades av fyra kännetecken (se Clarkson 1985:9, 15f):<br />
• Arbetskraften producerade ting och varor för marknader i<br />
regio<strong>ner</strong> bortom den egna hembygden.<br />
• Arbetskraften bestod av bygdens bönder som kombi<strong>ner</strong>ade<br />
en egen specialiserad överskottsproduktion med traditionell<br />
agrar försörjning. En tydlig arbetsfördelning i tid och rum<br />
kan skönjas.<br />
75
• En protoindustriell verksamhet på landsbygden utgjorde<br />
ett incitament för en förändring av lantbruket från självhushåll<br />
till en verksamhet på mer kommersiella villkor.<br />
• De samhällen eller mindre städer som växte fram i en region<br />
med protoindustriell verksamhet på landsbygden, var<br />
i huvudsak urbana centra för handel och kommersiella affärer.<br />
En arkeologisk tillämpning av begreppet protoindustri<br />
måste vara möjlig att relatera till ovan nämnda kriterier. Bearbetning<br />
av den materiella kulturen vid järnhanteringsplatser<br />
bör fokusera på följande aspekter:<br />
• Järnproduktionens kvantitet relateras till verksamhetens<br />
kronologiska ram. Mängden slaggvarp och slaggförekomster<br />
inom ett produktionsområde kopplas till förekommande dateringar.<br />
• Introduktion av tekniska innovatio<strong>ner</strong> som vattendrivna<br />
anläggningar för drift av bälgar eller hammare, alternativt<br />
ugnar av större dimensio<strong>ner</strong>. Detta avspeglar nyvunna kunskaper<br />
om metallurgiska processer och ny kompetens rörande<br />
tekniska tillämpningar.<br />
• Järnhanteringsplatsers rumsliga disposition, omfattning<br />
och komplexitet avspeglar arbetsorganisatio<strong>ner</strong>s storlek och<br />
specialisering.<br />
• En jämnhet i proportio<strong>ner</strong> rörande beståndsdelar av slaggers<br />
kemiska sammansättningar, visar på en teknisk kompetens<br />
att framställa järn av jämn kvalitet.<br />
• Existensen av makroekonomiska strukturer speglas i framväxandet<br />
av urbana centra och handel med varor. Standardiserade<br />
former av järnstycken och järnföremål som kan härledas<br />
till specifika produktionsområden, ger möjligheter att få<br />
en bild av huruvida varuutbyte förekommit.<br />
76<br />
Från obygd till bygd<br />
Kolonisationens rumsliga och kronologiska förlopp formades<br />
utifrån naturlandskapets topografiska relief, vattensystemens<br />
finförgrenade strukturer, äldre färdvägar och stigar. Stensån<br />
med ett flöde från öster mot väster längs nedre delarna av<br />
Hallandsås sluttningar, formar en framkomlig väg in mot det<br />
kuperade inlandet. I anslutning till vattendraget fanns rika<br />
tillgångar på myrmarker med malm och terrängavsnitt med<br />
rödjord. Även Smedjeån ett par kilometer norrut och dess vitt<br />
förgrenade vattensystem öppnade för vandringsstråk mot det<br />
småländska inlandet och omfattande våtmarksområden. En av<br />
vattendragets källor utgörs av Store sjö där tre landskapsgränser<br />
möts. Ett stort antal järnhanteringsplatser av hantverkskaraktär<br />
lokaliserade till råvarukällor vid myrar och sjöar i Knäreds,<br />
Hishults och Våxtorps socknar, påvisar nämnda vattendrags<br />
betydelse sett ur ett halländskt perspektiv.<br />
Motsvarande ansamlingar av produktionsplatser i södra<br />
Örkelljunga och Oderljunga socknar är en konsekvens av passager<br />
från nordvästra Skåne längs Pinnån respektive Rönne<br />
å och biflödet Bäljane å. Trakterna kring Värsjö och Vittsjö<br />
sammanbinds med äldre kulturbygder i nordöstra Skåne<br />
genom Helge å och Vieån. Från Finnveden i nordöst skedde en<br />
invandring längs Lagans biflöde Lillån och sjösystemen med<br />
Lokasjön, Hannabadsjö, Köphultasjön och Fedingesjön.<br />
Tillgängliga data gör det möjligt att teckna en bild av<br />
ett kolonisationsförlopps tempo under äldre medeltid. Även<br />
om förloppet inte var hastigt expansivt fanns det en kraftfull<br />
dynamik. Undersökningar av en gårdsmiljö och omkringliggande<br />
fornåkrar med röjningsrösen vid Mölletofta Rya<br />
på höglandets sydvästsluttning i nordvästra Skåne, visar att<br />
bosättningen härrör från romersk järnålder (Andersson 2004).<br />
Tretton kilometer uppströms Pinnåns flöde finns Hjälmsjön<br />
och Lärkesholmssjön. Analyser av pollenprover ur borrkärnor<br />
från närbelägna våtmarker vid det övergivna torpet Grisavad<br />
och från Östra Ringarp ger besked om säsongsbetonade eller<br />
kortvariga bosättningar under sen vikingatid, med betesdrift<br />
och begränsat lantbruk. Spår av odlade grödor och en vegeta-
Fig. 1. Illustration av kolonisationsstråk från olika vädersträck, samt kolonisationsförloppet sett från nordvästra Skåne (Lagerås 2007:53).<br />
77
tionsutveckling som antyder röjningar, indikerar gårdsetableringar<br />
i mitten av 1000-talet vid Grisavad och Östra Ringarp.<br />
Analysresultat av pollenprover hämtade ur våtmarker nära<br />
lokalerna Rosts Täppa vid Värsjö utmark och Tviste plats på<br />
Bjärabyggets utmark tio respektive femton kilometer uppströms<br />
Pinnåns dalgång, ger en bild av senare gårdsetableringar.<br />
Vid den förra lokalen anläggs en gård under andra halvan av<br />
1100-talet, och vid den andra platsen etableras en bosättning ett<br />
århundrade senare (Lagerås 2007:52f). Ytterligare fem kilometer<br />
mot nordöst fanns en gård vid Högahylte söder om Köphultasjö<br />
med fossil åkermark och lämningar efter järnhantering<br />
från 1200- och 1300-talet (Åstrand 2007a, 2008b). Pollenanalyserna<br />
ger en bild av ett kolonisationsförlopp som kan liknas vid<br />
en regional migrationsvåg uppför Pinnåns dalgång (fig. 1).<br />
Järnproduktionsområdets empiri<br />
Två hypoteser och en arbetsmodell<br />
En hypotes formulerad av John Nihlén framhöll att järnproduktionen<br />
utvecklades från enkla och väl beprövade metoder<br />
mot avancerade produktionstekniska sammanhang. Författaren<br />
antog att mindre slaggvarp belägna vid myrar härrörde<br />
från en tidig produktionsfas av begränsad omfattning med<br />
ugnar som drevs med hjälp av handdrivna blästrar. Den hantverksbaserade<br />
formen av järnhantering avlöstes senare av mer<br />
omfattande produktionsplatser vid bäckar, där vattnets flödande<br />
e<strong>ner</strong>gi brukades för att driva blästrar eller hammare.<br />
Det senare redskapet brukades vid primärsmide då järnluppar<br />
(ur blästugn framställda järnstycken) rensades från slagg.<br />
Nihlén menade att dessa innovatio<strong>ner</strong> möjliggjorde en ökad<br />
produktionsvolym, vilket avspeglade smeders ökade kunskaper<br />
om metallurgi och fördjupad hantverkskompetens under<br />
senare medeltid (Nihlén 1932:23, 1939:20).<br />
Jag vill framhålla en hypotes som tar fasta på en komplex<br />
utveckling, där olika former av järnhantering sett till arbetsorganisation<br />
och tekniska lösningar delvis förekom parallellt. De<br />
äldsta järnhanteringsplatserna anlades främst vid myrmarker,<br />
men de förekom även nära bäckar och invid sjöar där rödjord<br />
78<br />
och malm fanns att utvinna. Introduktion och nyttjande av<br />
vattendrivna anläggningar för järnframställning i växelverkan<br />
med kunskapsutveckling rörande metallurgi och framväxande<br />
av makroekonomiska strukturer, hade ett dynamiskt förlopp<br />
med början i 1400-talet. Järnhanteringsplatser lokaliserades<br />
under detta skede till sjöar med rika förekomster av limonitmalm<br />
och till vattendrag med fallhöjder i skiftande nivåer.<br />
Såväl råvarulokaliserade hantverksplatser med ursprung i äldre<br />
produktionsformer som råvaru- och e<strong>ner</strong>gilokaliserade platser<br />
för produktionssammanhang av protoindustriell karaktär,<br />
förekom parallellt till 1600-talets mellersta avsnitt.<br />
I syfte att få översiktlig kunskap om järnets produktionssammanhang<br />
och skiftande volymer, har jag sedan tidigare<br />
formulerat en modell. Denna har en härkomst från arkeologiska<br />
utgrävningar av boplatser med spår av järnhantering<br />
från äldre järnålder i de halländska kustbygderna. Under rubrikerna<br />
Gårds-, Råvaru- och E<strong>ner</strong>gilokaliserad järnhantering<br />
karakteriserades olika former av hantverksplatser, där smeders<br />
arbete med reduktion av järn i blästugn och efterföljande<br />
moment med primärsmide pågick. En utgångspunkt för<br />
modellen är kvantitativ och kvalitativ bedömning av slagg<br />
vid järnhanteringsplatser i kombination med olika lokalers<br />
terränglägen (Strömberg 1991:10f, 1995, 2004:108).<br />
Gårdslokaliserad järnhantering; Järnframställningen har<br />
varit knuten till gårdar (byar?), ofta belägna i äldre kulturbygder.<br />
Råvaror i form av malm, rödjord och ved för kolning<br />
har transporterats till bosättningen. Blästugnen var byggd på<br />
gårdsplanen eller i nära anslutning till denna på inägomark.<br />
Arbetsmoment som primär- och sekundärsmide förekom<br />
i anslutning till järnframställningen i gårdsmiljön. Det är<br />
tänkbart att verksamheten bedrevs i en mindre byggnad. De<br />
framställda kvantiteterna järn var relativt ringa. Produktionssammanhanget<br />
var av hantverkskaraktär.<br />
Råvarulokaliserad järnhantering; Järnframställningen har<br />
varit lokaliserad till områden med rödjord, samt malmrika<br />
myrmarker och sjöar. Skog till bränsle har funnits i omedelbar<br />
närhet. Blästugnar och slaggvarp återfinns i utmarksmiljöer
ortom gården och dess inägor. Arbetsmomentet primärsmide<br />
förekom i huvudsak vid järnframställningsplatserna.<br />
Kvantiteterna järn var relativt stora, alternativt mycket omfattande.<br />
Sekundärsmidet pågick vid bosättningarna. Produktionssammanhanget<br />
kunde vara av såväl hantverkskaraktär<br />
som av protoindustriell form.<br />
I kolonisationsbygder kan gårdar ha byggts i anslutning<br />
till råvarukällor, då järnhantering har utgjort en väsentlig del<br />
av den ekonomiska försörjningsbasen. I dessa fall har samtliga<br />
arbetsmoment med järnframställning, primär- och sekundärsmide<br />
kommit att bli såväl råvaru- som gårdslokaliserad.<br />
E<strong>ner</strong>gilokaliserad järnhantering; Järnframställningen har<br />
varit lokaliserad till bäckar och vattendrag där det flödande<br />
vattnets kraft nyttjats för att driva blästrar till ugnar eller<br />
hammare för primärsmide. Malmtillgångar och skog för<br />
kolning har sannolikt funnits i produktionsplatsens närhet.<br />
Produktionen har varit mycket omfattande. Sammanhanget<br />
utgjordes av överskottsproduktion i protoindustriell miljö.<br />
Primärsmidet har varit knutet till dessa lokaler där möjligen<br />
vattendrivna hammare har använts. Sekundärsmidet har skett<br />
vid gårdar/byar och möjligen städer/urbana centra.<br />
I kolonisationsbygder har även gårdar byggts i anslutning<br />
till e<strong>ner</strong>gikällor, då järnhantering har utgjort en väsentlig del<br />
av den ekonomiska försörjningsbasen inom ramen för protoindustriell<br />
verksamhet. I dessa fall har samtliga arbetsmoment<br />
med järnframställning, primär- och sekundärsmide kommit<br />
att bli såväl e<strong>ner</strong>gi- som gårdslokaliserad.<br />
Viktiga parametrar att diskutera i ovan formulerade<br />
modell är regional bebyggelsestruktur med gårdars lägen i<br />
natur- och kulturlandskapet, samt förhållandet mellan inägor<br />
och utmarker. Rumslig, kvantitativ och kvalitativ tillgång på<br />
malm eller rödjord i terrängen, samt tillgång på e<strong>ner</strong>gi i form<br />
av bäckars vattenkraft och trädvirke för kolning är av största<br />
betydelse. Den avgörande faktorn är emellertid samhällskontexten<br />
i form av smeders kunskap och kompetens, ägoförhållanden,<br />
allmän ”efterfrågan” på järn under olika tidsskeden<br />
och framväxande makroekonomiska strukturer.<br />
Slaggvarp och produktionssammanhang<br />
Den klassifikation av järnhanteringsplaster som jag framhåller<br />
i kommande textstycke utgår från ovan nämnda modell<br />
relaterad till terränglokalisering och kvantitativ bedömning<br />
av slaggvarp och lager. Därvid görs en tolkning huruvida<br />
lämningarna kan härröra från hantverksrelaterad eller protoindustriell<br />
form av produktion. Den viktiga frågan är hur<br />
åtskillnaden skall göras i tolkningen av nämnda produktionssammanhang.<br />
Konturer av nämnda sammanhang kan skapas med hjälp<br />
av en enkel bearbetning av uppgifter rörande slagglämningar<br />
i GIS-program. Gränssnittet mellan slaggvarps storlekar har<br />
jag valt för att skapa en översiktlig indelning av lämningarna<br />
i tre grupper; varp mindre än 7 meter, 7–15 meter stora och<br />
varp större än 15 meter. Höjderna har inte beaktats lika konsekvent,<br />
då de reella nivåerna är dolda av mikrotopografiska<br />
förhållanden eller har minskat i omfattning genom borttransport<br />
av massor.<br />
Hantverksbaserad produktion antas primärt ha varit<br />
gårds- och/eller råvarulokaliserad. Verksamheten representeras<br />
av mindre omfångsrika slaggvarp och begränsade slaggförekomster,<br />
belägna invid våtmarker och i skogsmark. Till<br />
nämnda form av produktionssammanhang räknar jag även<br />
slaggvarp mindre än sju meter vid bäckar och sjöar. Slaggförekomster<br />
som påträffats i hag-, tomt- och åkermarker indikerar<br />
sannolikt hantverksplatser av småskalig karaktär. De kan<br />
emellertid även dölja omfattande produktionsplatser. Detta<br />
exemplifierades i samband med en arkeologisk utgrävning av<br />
en stor järnproduktionsanläggning vid Östra Spång öster om<br />
Örkelljunga samhälle (Forenius m.fl. 2005).<br />
De slagglämningar som antas representera överskottsproduktion<br />
genom specialiserad arbetsorganisation vid protoindustriella<br />
miljöer återfinns främst vid sjöar och vattendrag.<br />
Varpen är 7 till 15 meter stora och i flera fall betydligt mer<br />
omfattande. Produktionsplatserna har varit råvarulokaliserade<br />
till rika sjömalmförekomster eller e<strong>ner</strong>gilokaliserade.<br />
Genom tekniska innovatio<strong>ner</strong> kunde det flödande vattnets<br />
79
80<br />
Fig. 2. Utbredning av hantverksrelaterade järnhanteringsplatser samt lokaler med produktion av protoindustriell karaktär, inom<br />
det halländsk-skånska järnproduktionsområdet.
kraft nyttjas. En aspekt att ta hänsyn till är att äldre lokaler<br />
vid sjöar och bäckar som präglats av hantverksbaserad produktion,<br />
kan under senmedeltid ha återbrukats med större<br />
intensitet. Järnhanteringsplatser är inga statiska miljöer utan<br />
högst föränderliga (fig. 2).<br />
En idealisk utgångspunkt för att presentera en bild av<br />
järnhanteringens kronologiska ramar inom det halländskskånska<br />
produktionsområdet, är att ha tillgång till en lång<br />
serie av 14 C-dateringar. Önskvärt vore provtagningskontexter<br />
för kol från järnhanteringsplatser som representerar olika produktionssammanhang.<br />
Slaggvarpens kvantitativa omfattning,<br />
terränglägen och regionala utbredning är väsentliga kriterier<br />
vid urval av lämpliga provtagningsplatser.<br />
Verkligheten är dock av annan. Ett flertal kolprover har<br />
samlats in under mycket skiftande omständigheter. De första<br />
proven härrör från utgrävningen av järnhanteringsplatsen vid<br />
Östra Ringarp på 1950-talet under ledning av Sven Nöjd.<br />
Dateringar gjorda på 1960-talet gav resultaten 740±65 BP (St-<br />
1697) respektive 650±65 BP (St-1696). De kalibrerade intervallen<br />
om ett sigma föll inom 1140–1280 e.Kr. och 1230–1370<br />
e.Kr., vilket gav en första inblick i järnproduktionsområdets<br />
medeltida härkomst (Wedberg 1981:19).<br />
Inom ramen för projektet Norra Skånes Medeltid samlade<br />
Anders Ödman under 1980- och 1990-talen in ett flertal kolprover<br />
från järnhanteringsplatser i norra Skåne, men med<br />
tyngdpunkt i Vittsjö socken. Lokalerna är av skiftande karaktär<br />
och belägna vid sjökanter, vattendrag och nära myrmarker.<br />
Slaggvarpen är såväl av små som mycket stora volymer. Analysresultaten<br />
gav en förhållandevis god översikt av järnhanteringens<br />
kronologiska ramar (Ödman 2001).<br />
Utifrån tillgängliga dateringar framtonar en bild som<br />
till viss del stöder de antaganden som tidigare formulerats<br />
av John Nihlén (1939:20). De kalibrerade intervallen för de<br />
äldsta dateringarna faller inom 1200- och 1300-talen, och kan<br />
ge<strong>ner</strong>ellt knytas till slaggvarp belägna i anslutning till skogs-<br />
och våtmarker. Ett intressant faktum är dock att dateringar<br />
från nämnda typ av järnhanteringsplatser, även innefattar<br />
perioden från början av 1400- till slutet av 1600-talet. Järnhanteringsplatser<br />
med massiva slaggvarpar belägna vid sjöar<br />
och vattendrag kan utifrån befintliga 14 C-dateringar knytas<br />
till ett tidsskede med utsträckning från början av 1400-talet<br />
till mitten av 1600-talet.<br />
Nihléns hypotes var att en enklare form av järnhantering<br />
knuten till malmförekomster i våtmarker avlöstes av en mer<br />
avancerad och omfattande produktion vid sjöar och vattendrag.<br />
Det finns emellertid ingen definitiv kronologisk skiljelinje<br />
mellan antingen järnframställning av hantverkskaraktär<br />
vid småskaliga lokaler, eller specialiserad överskottsproduktion<br />
i protoindustriella miljöer. Skiljelinjen har istället en<br />
utsträckning genom tiden och mellan formerna av produktionssammanhang,<br />
från senmedeltid till slutet av 1600-talet.<br />
Det sparsamma dateringsunderlaget tecknar konturer till en<br />
bild av ett komplext sammansatt förlopp rörande järnhanteringen,<br />
där olika aktörer med skiftande arbetsorganisatio<strong>ner</strong><br />
och tekniska lösningar verkade parallellt (fig. 3).<br />
Slutord<br />
Var järnhanteringen inom det halländsk-skånska järnproduktionsområdet<br />
ett utmarksbruk inom en agrar ekonomi<br />
eller ett protoindustriellt skede i ett centralområde? Följande<br />
argumentation utgör byggstenar i ett pågående arbete som<br />
jag bedriver om ämnet.<br />
I diskussio<strong>ner</strong> om begreppet utmark under 1990-talets<br />
senare del har tre grundläggande förhållningssätt framhållits.<br />
Utmarken bör betraktas som en del av ett agrart system<br />
där verksamheter i inägor och utmark interagerar. En annan<br />
aspekt är att människor vid bosättningar i marginalområden,<br />
eller ”kolonisationsområden”, utvecklar särskilda ekonomiska<br />
system och kulturella identiteter. I ett större geografiskt perspektiv<br />
har bosättningar belägna i utmark i form av perifera<br />
områden ett ömsesidigt beroendeförhållande till centralområden,<br />
exempelvis genom varuproduktion för en marknad<br />
domi<strong>ner</strong>ad av centralområdenas efterfrågan (Andersson 1998;<br />
Svensson 1998:10).<br />
81
ar spår efter en väldefinierad arbetsorganisation som skapade<br />
en överskottsproduktion, avsedd för områden bortom hembygden.<br />
Komplexa anläggningar och tekniska innovatio<strong>ner</strong><br />
krävde stora investeringar, samt smeders specialiserade kunskaper<br />
och kompetens.<br />
Här finns även frågan om gårdars resurser och förmåga att<br />
bygga upp anläggningarna och att ge<strong>ner</strong>era arbetskraft. En<br />
annan aspekt berör en i sammanhanget viktig fråga om rättigheter<br />
till malmförekomster, träd och vattenkraft, samt ägande<br />
av markavsnitt där de nya större anläggningarna byggdes.<br />
Tekniska innovatio<strong>ner</strong> är en väsentlig del för byggande av<br />
protoindustriella miljöer. Med detta syftar jag bland annat på<br />
vattenkraftsanläggningar med dammar och vattenhjulskonstruktio<strong>ner</strong><br />
för kraftöverföring vid drift av blästrar till ugnar<br />
eller hammare för primärsmide. Byggandet av stora mulltimmerblästugnar<br />
är en annan form av innovativ konstruktion.<br />
Förmågan att kont<strong>roll</strong>era värmen vid järnframställningsprocessen<br />
och att få en ökad produktionsvolym var nyckeln till<br />
skapandet av protoindustriella lokaler.<br />
En annan utveckling av betydelse var framväxandet av<br />
makroekonomiska strukturer över större geografiska områden.<br />
Dessa nätverk formade och band samman produktionsområden<br />
på landsbygden, hantverk och utskeppningshamnar i<br />
tätorter, samt handelsförbindelser över hav, längs floder och<br />
färdvägar. Expansionen i skogsbygden var en starkt bidragande<br />
förutsättning för det senmedeltida urbaniseringsförloppet.<br />
Helsingborg med en äldre borganläggning har visserligen<br />
anor från 1000-talet. Men det halländsk-skånska järnproduktionsområdet<br />
var en förutsättning för etableringen av Båstad<br />
och Luntertun som tätorter under 1400-talet (Anglert &<br />
Lagerås i tryck).<br />
83
Litteratur<br />
Andersson, H. 1998. Utmark. I: Andersson, H., Ersgård, L. & Svensson,<br />
E. Outland Use in Preindustrial Europe. Lund Studies in Medieval Archaeology<br />
20. Lund. s. 5–8. Institute of Archaeology, Lund University.<br />
Lund.<br />
Andersson, Th. 2004. Odlings- och boplatslämningar från järnålder.<br />
Område 3, Mölletofta–Rya. E4-projektet i norra Skåne. Skåne, Östra<br />
Ljungby socken, Klippan Bjärsgård 3:30, RAÄ 112. Dnr 421-4095-96.<br />
Slutundersökning. Riksantikvarieämbetet, UV Syd, Dokumentation av<br />
fältarbetsfasen 2004:21. Riksantikvarieämbetet UV Syd, Lund.<br />
Anglert, M & Lagerås, P. I tryck. Den stora berättelsen – ett landskap präglat<br />
av förändring. I: Anglert, M. (red.). Landskap bortom traditionen – historisk<br />
arkeologi i nordvästra Skåne. Riksantikvarieämbetet, Stockholm.<br />
Clarkson, L.A. 1985. Proto-Industrialization: The First Phase of Industrialization?<br />
Studies in Economic and Social History. Basingstoke, Macmillan.<br />
Forenius, S., Willim, A. & Grandin, L. 2005. Blästbruk under 1500–1600tal<br />
I Östra Spång. E4-projektet I Skåne, område V24:1. RAÄ 6:1, Östra<br />
Spång 6:1, Örkelljunga sn, Skåne. Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport<br />
nummer 16-2005. Riksantikvarieämbetet, Avdelningen för arkeologiska<br />
undersökningar UV GAL. Uppsala.<br />
Lagerås, P. 2007. The Ecology of Expansion and Abandonment. Medieval and<br />
Post-Medieval Land-use and Settlement Dynamics in a Landscape Perspektive.<br />
Riksantikvarieämbetet, Stockholm.<br />
Mendels, F. 1972. ”Proto-industrialization: The first Phase of the Industralization<br />
Process”. Journal of Economic History vol XXXII, 1972. Economic<br />
History Association, Atlanta.<br />
Nihlén, J. 1932. Studier rörande svensk järntillverkning med särskild hänsyn<br />
till Småland. Jernkontorets bergshistoriska skriftserie N:r 2. Stockholm.<br />
Nihlén, J. 1939. Äldre järntillverkning i Sydsverige. Studier rörande den<br />
primitiva järnhanteringen i Halland och Skåne. Jernkontorets Bergshistoriska<br />
Skriftserie N:r 9. Stockholm.<br />
Strömberg, B. 1991. Järnhantering på boplatser i Halland under äldre järnålder.<br />
En kronologisk och naturgeografisk analys. Nya bidrag till Hallands<br />
äldsta historia Nr 4. Riksantikvarieämbetet. Kungsbacka.<br />
Strömberg, B. 1995. Spår av järnhantering i Halland från äldre järnålder till<br />
sen medeltid. I: Olsson, S.-O. (red.). Medeltida danskt järn. Framställning<br />
av och handel med järn i Skåneland och Småland under medeltiden.<br />
Högskolan i Halmstad. Centrum för sydsvensk kulturmiljöforskning<br />
(CSK), Halmstad.<br />
84<br />
Strömberg, B. 2004. <strong>Arkeologi</strong>ska undersökningar av järnhanteringsplatser<br />
i Tvååkersområdet. I: Vellev, J. (red.). Jernmøllen i Halland. <strong>Arkeologi</strong>ske<br />
undersøgelser 1993–1995. Hikuin 31. Forlaget Hikuin, Moesgård. Højbjerg.<br />
Svensson, E. 1998. Människor i utmark. Lund Studies in Medieval Archaeology<br />
21. Lund.<br />
Wedberg, V. 1981. Sven Nöjds studier i tidig nordskånsk järnhantering med<br />
inledande beskrivning över det skånsk-halländsks järnområdet. Trebetygsuppsats<br />
framlagd vid Institutionen för arkeologi, särskilt nordeuropeisk,<br />
Stockholms Universitet. Vårterminen 1981. Stockholm.<br />
Åstrand, J. 2007a. En medeltida skogsgård vid Markaryd. Särskild arkeologisk<br />
undersökning av RAÄ 75, Markaryds socken, Småland. Smålands<br />
museum rapport 2006:45. Växjö.<br />
Åstrand, J. 2007b. Utmarksbruk och arkeologi i sydvästra Småland. I:<br />
Hansson, M. (red.). Utmarker, gårdar och människor. Om järnålder och<br />
medeltid i sydvästra Småland. Smålands museum. Växjö.<br />
Ödman, A. 2000. Kolonisation och järnskatt i norra Skåne med Vittsjö<br />
socken som exempel. I: Ödman, A. (red.). Järn – Wittsjöskogkonferensen<br />
1999. Norra Skånes Medeltid 2. University of Lund. Institute of Archaeology.<br />
Report Series No. 75. Lund.<br />
Ödman, A. 2001. Vittsjö. En socken i dansk järnbruksbygd. Norra Skånes<br />
Medeltid 2. University of Lund. Institute of Archaeology. Report Series<br />
No. 76. Lund.
Järnframställningen och tekniska förutsättningar<br />
Järn och stål har under lång tid haft en betydande <strong>roll</strong> i<br />
Sveriges historia och för landets ekonomiska utveckling.<br />
Järnframställning och smide är ofta också framträdande vid<br />
arkeologiska undersökningar i skilda miljöer. Fortlöpande<br />
får vi därför möjlighet att förstå mer om den tidiga järnhanteringen.<br />
Järnframställningen kan betraktas ur många olika<br />
perspektiv; strukturella, sociala, ekonomiska, för att nämna<br />
några. Viktiga komponenter i processen är naturligtvis de<br />
tekniska aspekterna och vad dessa representerar.<br />
Utan tekniska kunskaper och kännedom om råvaror<br />
som malm, bränsle och konstruktionsmaterial är, och var,<br />
det inte möjligt att tillverka järn även om ekonomiska och<br />
strukturella förutsättningar finns. Materialens fysikaliska och<br />
kemiska egenskaper formar ramar om vad som krävs för att<br />
få järnframställningsprocessen att fungera så att temperaturen<br />
blir tillräckligt hög och syretillgången på rätt nivå för att<br />
malmens järnhydroxider och oxider ska omvandlas till metall<br />
som samlas i en användbar koncentration. Ramarna är dock<br />
inte exakta utan beskriver snarare variatio<strong>ner</strong> inom ett större<br />
intervall som tillåter justeringar i en eller annan riktning.<br />
Så länge slutresultatet blir ett smidbart järn har man lyckats<br />
med processen.<br />
Hur flexibla dessa gränser egentligen är får vi ständigt<br />
nya kunskaper om genom att undersöka anläggningar och<br />
material från de tidiga järnframställningsplatserna. Även om<br />
grundprinciperna är desamma framträder lokala variatio<strong>ner</strong>.<br />
Frågan är hur platsbundna dessa skillnader är; är de lokala<br />
eller regionala, och finns det förändringar över tid? Flera<br />
studier om blästugnars utseende och funktion har presen-<br />
Tekniska skillnader och likheter i tid och rum<br />
Nya resultat från järnframställningen i Sydsverige från järnålder till medeltid.<br />
Några exempel med jämförelser mellan nyligen undersökta platser i Halland, Skåne och Småland.<br />
Lena Grandin<br />
terats under de senaste årtiondena där regionala och tidsmässiga<br />
grupperingar har gjorts om huvuddragen och dessa<br />
utgör basen för våra tolkningar idag och den terminologi som<br />
används (t.ex. Serning 1979:68f; Englund 2002). Men detta är<br />
inga rigida indelningar utan bilden om järnframställningens<br />
teknik kompletteras ständigt.<br />
Nya undersökningar<br />
De senaste åren har flera platser i Sydsverige undersökts och<br />
resultaten har fyllt i några av luckorna i vårt kunskapspussel<br />
om den sydsvenska järnframställningen och smidet med<br />
några nedslag under järnålder och medeltid. Undersökningarna<br />
är genomförda av flera olika institutio<strong>ner</strong>. I samtliga<br />
har Geoarkeologiskt Laboratorium (GAL) varit engagerade<br />
och genomfört analyser och i några av dem också deltagit i<br />
fältarbetet. Denna möjlighet för oss på laboratoriet att få vara<br />
delaktiga i flera olika undersökningar har bidragit till att vi<br />
fått en bättre överblick samtidigt som vi fördjupat kunskapen<br />
på respektive plats. Resultaten från var och en av lokalerna<br />
har avrapporterats i flera olika sammanhang, dels i rapporter<br />
från GAL med speciellt fokus på järnframställningen, dels i<br />
publikatio<strong>ner</strong> från de undersökande institutio<strong>ner</strong>na där platsen<br />
diskuteras även ur ett större perspektiv.<br />
Det är dessa rapporter och publikatio<strong>ner</strong> som har bidragit<br />
med informationen i nedanstående text. Här följer en kortfattad<br />
sammanställning och reflektion av undersökningar,<br />
analyser och vilka tolkningar som kan göras, och inte minst,<br />
vilka nya frågor de ge<strong>ner</strong>erat och som delvis har kompletterat<br />
efterföljande undersökningar av liknande lokaler. Efter hand<br />
kunde vi notera flera likheter mellan några av platserna och i<br />
85
Fig. 1. Karta över södra Sverige med de undersökta platserna markerade.<br />
Kartframställning Anders Biwall.<br />
specifika fall kunde nyvunna kunskaper från en lokal nästan<br />
omedelbart tillämpas på den plats som stod näst på tur att<br />
undersökas vilket i förlängningen resulterade i att vi kommit<br />
ytterligare steg framåt.<br />
Platserna som behandlas ligger i Skåne, Halland och<br />
Småland (fig. 1). De är daterade till järnålder och medeltid.<br />
Järnframställning i blästugn<br />
När man undersöker och analyserar teknik använd inom<br />
järnframställning i blästugn finns det många aspekter att<br />
diskutera och frågor att fundera kring, alltifrån detaljnivå till<br />
mer övergripande utvärderingar. Som exempel kan vi reso<strong>ner</strong>a<br />
kring: vilken malm och vilket bränsle användes, hur<br />
såg ugnen ut, vilka material var den gjord av, hur fungerade<br />
processen i ugnen, hur separerades järnet från slaggen, hur<br />
fungerade lufttillförseln, hur såg järnet som bildades ut, vad<br />
tillverkades av järnet, vem var det som stod för tillverkningen,<br />
vem använde järnet och vilken typ av samhälle levde man i?<br />
Några av dessa infallsvinklar kommer att behandlas mer<br />
86<br />
utförligt för en del av platserna, men andra berörs endast<br />
summariskt. Förutom en kort presentation av varje plats<br />
kommer en del arkeometallurgiska resultat att behandlas,<br />
resultat som uppnåtts genom att kombi<strong>ner</strong>a kunskaper i fält<br />
på utgrävningen med analysresultat från laboratoriets integrerade<br />
verksamhet. För detaljerade metodbeskrivningar och<br />
resultat hänvisas dock till respektive rapport. Anläggningar i<br />
fält såväl som slagger och ugnsväggsrester har stor betydelse<br />
för våra tolkningar. Resultaten har växt fram under flera år<br />
med bidrag från GALs tidigare och nuvarande medarbetare<br />
och i samarbete med respektive grävande institution.<br />
Järnålder<br />
Fyllinge<br />
Den äldsta av de undersökta platserna ligger i Halland, i Snöstorps<br />
socken. Platsen Fyllinge, strax söder om Halmstad,<br />
undersöktes av Hallands länsmuseer (Wranning 2005). Arkeologerna<br />
fann bebyggelse och järnframställning från förromersk<br />
järnålder. En gård, bland annat med ett stort långhus,<br />
visade sig ha järnframställning som en del av sin försörjning.<br />
Fyra ugnsrester, varav tre säkra blästugnsrester, fanns utanför<br />
en hägnad gårdsplan. Slagg fanns i ugnarna och i deras närhet<br />
men större slaggansamlingar saknades.<br />
Med hjälp av ugnsrester, bevarat schaktmaterial och<br />
slagger var det möjligt att tolka ugnarna som blästugnar av<br />
typen schaktugn med underliggande slagguppsamlingsutrymme<br />
(Grandin & Forenius 2002; Grandin 2005). Ugnarna var<br />
byggda för att användas flera gånger. Lite olika konstruktionsmaterial<br />
kunde urskiljas. I en ugn var till exempel den<br />
underliggande slagguppsamlingsgropen kantad av stenhällar,<br />
en annan hade en lerklädd grop. Överbyggnaden var dock i<br />
båda typerna konstruerad av lera runt ett flätverk. Leran var<br />
i något fall en siltig sandig lera, i ett annat en finare lera som<br />
magrats med sand (Stilborg & Lindahl 2005). Slaggen rann<br />
under processen i små rännilar (fig. 4) <strong>ner</strong> i det underliggande<br />
uppsamlingsutrymmet och mindre, såväl som en del större,<br />
slaggansamlingar bildades men fyllde inte ut gropen helt och
hållet. Separationen från järnet har sannolikt förbättrats med<br />
hjälp av en risbädd i schaktet, en risbädd som släppte igenom<br />
slaggen men fick järnet att stanna kvar på högre nivå. Processen<br />
förefaller ha fortgått på detta, förväntade, sätt de flesta<br />
gångerna men vid något tillfälle brast delar av ugnsväggen och<br />
slagg trängde ut och formades runt schaktets ytterväggar. Det<br />
finns spår av lagning av lerväggen i en av de andra ugnarna så<br />
eventuellt har det hänt fler gånger eller så har man reparerat<br />
ugnen i förebyggande syfte för att det inte skulle inträffa.<br />
Slaggen som trängt ut genom väggen påmin<strong>ner</strong> i utseende om<br />
tappslagg men det är ändå inte en medveten teknisk lösning<br />
för att skilja järnet från slaggen, utan ett olycksfall i arbetet.<br />
Det fanns inga malmrester kring ugnarna men väl slagger vars<br />
kemiska sammansättning berättar att samma typ av malmråvara<br />
har använts i ugnarna.<br />
Järnframställningen var det enda ledet i processen som<br />
kunde observeras. Inget smide kunde beläggas och inte heller<br />
fanns det något metalliskt material att undersöka. Hur produkten<br />
såg ut, med avseende på form och kvalitet, eller vad<br />
som sedan hände med den vet vi därför inte.<br />
Skräbeå<br />
Vid Skräbeå, Bromölla, Ivetofta socken i Skåne har flera blästugnsrester<br />
från äldre romersk järnålder undersökts. En undersökning<br />
är genomförd av UV Syd (Bergenstråhle 2000)<br />
och en annan av Regionmuseet Kristianstad (Björk 2006).<br />
Analyser har gjorts av arkeometallurgiskt material från båda<br />
undersökningarna (Englund & Larsson 1997; Grandin &<br />
Willim 2005).<br />
Totalt fanns nio blästugnsrester i form av grunda, tämligen<br />
flacka gropar (fig. 2). En del av dem var speciellt svåra att<br />
karaktärisera på grund av bevaringsförhållanden men de bäst<br />
bevarade kunde säkerställas som schaktugnar med underliggande<br />
slaggrop. Slaggerna som fanns var av samma typ i form<br />
av strängflutna, stearinformade, bottenslagger (fig. 4). Mestadels<br />
utgjordes de av tunna strängar som formade mindre<br />
stycken. Enstaka knytnävsstora slagger fanns också men inga<br />
Fig. 2. Exempel på rest av ugn från en undersökning i Skräbeå, Bromölla.<br />
(Från Englund & Larsson 1997, fig. 18 och 20)<br />
87
Fig. 3. Rekonstruktionsförslag på hur blästugnarna i Skräbeå, Bromölla kan<br />
ha sett ut. Rekonstruktion Lars-Erik Englund, teckning Kerstin Åberg. (Från<br />
Englund & Larsson, fig. 42)<br />
större slaggblock. Inte heller på denna plats fanns några större<br />
slaggansamlingar/eller slaggvarp. Analyser av slaggerna visar<br />
att de har bildats i ugnen genom successiv påbyggnad. Med<br />
hjälp av ugnsväggsrester var det också möjligt att göra en<br />
tolkning om schaktväggens uppbyggnad av vidjearmerad lera.<br />
Vid den första omgångens analyser gjordes också ett förslag<br />
till rekonstruktion (fig. 3) om hur blästugnen kan ha sett ut<br />
i drift (Englund & Larsson 1997).<br />
88<br />
Det finns dock ytterligare detaljer i funktionen att fundera<br />
kring, till exempel eventuella hjälpmedel för slaggseparation,<br />
som inte har dokumenterats, och hur luftförsörjningen gick<br />
till. Vad gäller frågan om bränsle tyder det mesta på att kol<br />
har använts. Möjliga malmer har också eftersökts. Vid båda<br />
utgrävningarna togs malm tillvara. Vid den första undersökningen<br />
insamlades olika malmtyper från närmiljön i regionen.<br />
En myrmalm och en sjömalm analyserades och sammansättningarna<br />
jämfördes med malmer och slagger från undersökningarna.<br />
Resultatet visade att det var sjömalmen, från Ivösjön,<br />
som var mest trolig kandidat som malmtyp. Den exakta malmförekomsten<br />
är dock inte dokumenterad. Slaggerna visar visserligen<br />
en variation i sammansättning sinsemellan men är<br />
lika ur ett större perspektiv. Bland annat kunde vi notera att<br />
slaggerna från de två ugnarna från den senaste undersökningen<br />
avvek något i kemisk sammansättning från varandra.<br />
Däremot fanns motsvarande sammansättningar bland slagger<br />
från den tidigare undersökningen. Det sistnämnda leder oss<br />
in på frågan om när, mer exakt, framställningen ägde rum.<br />
Dateringsresultat från den första undersökningen presenterar<br />
ett tidsspann på ungefär 400 år (från 200 f.Kr. till 200 e.Kr.).<br />
Den andra undersökningen visar ett mer begränsat intervall<br />
(70 – 130 e.Kr.). Huvudtekniken, med val av ugnstyp och konstruktionsdetaljer,<br />
förefaller ha varit likartad, likaså sättet att<br />
separera slaggen från järnet på. De olikheter vi ser återspeglar<br />
främst mindre skillnader i malmens sammansättning vilket<br />
innebär att man inte hämtat malm från exakt samma malmbildning<br />
eller att malmen varierat något i sammansättning från<br />
en uppsättning till följande.<br />
Järnframställningen på denna plats har kopplats till gårdar<br />
(Björk 2006) och ytterligare några närliggande lokaler med liknande<br />
företeelser har också undersökts, och delvis analyserats<br />
(Larsson & Englund 1999), och ger en liknande bild. I något<br />
fall förekommer också tecken på smide men det är ännu inte<br />
utvecklat i vilken form eller omfattning detta har skett.<br />
Som komplement är det intressant att notera att andra<br />
undersökningar i Ivetofta socken också har presenterat mate-
Fig. 4. Exempel på stearinslagger från Fyllinge (överst till vänster), Skräbeå (överst till höger) och Binga (nederst till vänster) samt mer lättrunnen slagg från Lilla<br />
Tvären (nederst till höger). Slaggen från Fyllinge visas också i tvärsnitt med hjälp av ett polerat tunnslip som tydligt illustrerar gränser mellan flera slaggflöden.<br />
En sådan gräns visas mer detaljerat i mikroskopbilden från Binga. Mikroskopbilden från Lilla Tvären demonstrerar förekomsten av magnetit i de övre lagren,<br />
vilket är karaktäristiskt för god syretillgång. Se texten för referenser till respektive lokal.<br />
89
ial från järnframställning. UV Syd genomförde undersökningar<br />
av boplatsanknuten järnframställning daterad till<br />
folkvandringstid – vendeltid inom projekten Väg 116 och<br />
Långmossavägen. Slagger från dessa lokaler har också analyserats<br />
av GAL (Larsson & Englund 1999). Analysresultaten<br />
visade att reduktionsslaggerna från yngre järnålder i dessa båda<br />
undersökningar är av samma typ som de äldre vid Skräbeå.<br />
Likheter noterades såväl morfologiskt som kemiskt och även<br />
dessa slagger kunde relateras till den lokala sjömalmen.<br />
Lilla Tvären<br />
Vi håller oss kvar i Skåne men flyttar oss till Ystad och Hedeskoga<br />
socken. Där undersökte UV Syd en gård från äldre järnålder,<br />
främst romersk järnålder. Gården, som låg i terrängens<br />
låglänta delar, uppvisade flera bebyggelsefaser. Ett hantverksområde<br />
fanns drygt 100 meter från gården på ett krönläge.<br />
Järnframställning utgjorde en av verksamhetsgrenarna och<br />
kunde kopplas främst till gårdens äldsta fas (Becker 2003;<br />
Becker & Anglert 2006:136f). Järnframställningen i hantverksområdet<br />
framträdde med hjälp av rester av en blästugn<br />
och spridda slagger (Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar, Grandin & Kresten<br />
2004). Något smide har dock inte observerats.<br />
Blästugnen var mycket raserad men de rester som fanns<br />
kvar har tolkats som om ugnen var byggd för att användas fler<br />
gånger. Den var byggd i en lerkulle där botten, med naturlig<br />
lera, formade slagguppsamlingsutrymmet. En överbyggnad<br />
var konstruerad av lera blandat med sten, och fodrad med<br />
lera. En yta som använts för bälgar kunde också observeras,<br />
vilket ger lite indikatio<strong>ner</strong> om luftförsörjningen. Några enstaka<br />
kolavtryck i slaggerna antyder den använda bränsletypen.<br />
Metallavfall förekom endast sparsamt likaså metall i slaggerna.<br />
En stor del av slaggerna var tämligen lättflutna (fig. 4)<br />
i sin karaktär där större slaggflöden har stelnat som en enhet,<br />
men inte format några större slaggblock. Även slagger av stearinliknande<br />
typ, med tunnare strängar fanns. Slaggerna har<br />
kylts av fort och därmed stelnat hastigt. Detaljerade analyser<br />
(fig. 4) antyder att det har skett i en syrerik miljö, vilket inte<br />
90<br />
företrädesvis är förenligt med ett underliggande slagguppsamlingsutrymme,<br />
utan snarare utanför ugnens väggar. I ugnens<br />
konstruktion finns det dock inga tecken på slaggtappning<br />
och en tolkning var därför att slagguppsamling har skett i ett<br />
underliggande slagguppsamlingsutrymme med delvis öppna<br />
sidor.<br />
Slaggens form och uppbyggnad är inte karaktäristiskt för<br />
slagger från denna tidpunkt. Även en del detaljer i ugnskonstruktionen<br />
avviker även om grundprincipen är densamma.<br />
Är det en annan tradition med influenser från andra regio<strong>ner</strong><br />
vi ser? Vilken betydelse har platsens hamnläge? Är det handel<br />
med produkter såväl som teknisk kunskap?<br />
Binga<br />
Vi förflyttar oss framåt i tid, till vendeltid, och norrut till<br />
Binga, Hossmo socken, Småland. Där fanns rester av sex blästugnar<br />
som undersöktes av Kalmar läns museum (Gustafsson<br />
m.fl. 2000). På platsen fanns också lämningar efter en<br />
smedja med ässja. Framställningen är boplatsanknuten men<br />
de hus som observerats är inte bostadshus utan har tolkats<br />
som ekonomibyggnader. Fem av de sex ugnarna är schaktugnar<br />
med underliggande slagguppsamlingsutrymme. Slaggerna<br />
är strängflutna stearinslagger (fig. 4) som har stelnat mellan<br />
träkol och har separerats från järnet med hjälp av kvistar eller<br />
pinnar i åtminstone tre av dem. Slagger från fyra av ugnarna<br />
har analyserats (Larsson m.fl. 1999) och uppvisar stora likheter<br />
som tyder på en tämligen enhetlig och reproducerbar<br />
process med användning av samma malm. Den sjätte ugnen<br />
har tolkats vara av en annan typ där slaggen har tappats ut ur<br />
ugnen. Den slaggen har dock inte analyserats.<br />
Det mesta av slaggen påträffades i anslutning till ugnarna<br />
medan större koncentratio<strong>ner</strong> av slagg eller tydliga varp saknades.<br />
Däremot fanns en del metall, dels i materialet från<br />
järnframställningsområdet där ett mjukt järn dokumenterades<br />
och från ett ämnesjärnsklipp från smedjan som var fosforhaltigt,<br />
lite hårdare järn.
I sammanfattning…<br />
Om vi i korthet sammanfattar några punkter från dessa fyra<br />
platser, med spridning i tid inom järnåldern, ser vi att det<br />
finns både skillnader och likheter.<br />
Oavsett datering så är det schaktugnar med underliggande<br />
slagguppsamlingsutrymme som är det gemensamma draget<br />
för blästugnarna på dessa lokaler. Detta är inget revolutio<strong>ner</strong>ande<br />
i sig utan kompletterar den kunskap som finns sedan<br />
tidigare om användandet av denna ugnstyp i dessa regio<strong>ner</strong>.<br />
Återigen ser vi också skillnaden gentemot de danska eller<br />
tyska ugnarna med underliggande slagguppsamlingsutrymme<br />
där större slaggblock har växt till. De ugnar och platser vi<br />
har noterat här har inte format några större slaggklumpar. I<br />
de flesta fall har slagguppsamlingsutrymmet knappast varit<br />
speciellt välfyllt. I andra ugnar ser vi att det funnits träkol i<br />
bottendelen som slaggen har stelnat mellan, träkol som tagit<br />
plats och bidragit till att utrymmet inte fyllts ut. Processdetaljer<br />
som tidigare är kända bland annat från Danmark,<br />
men inte i samma utsträckning från Sverige, är användandet<br />
av någon form av slaggavskiljare. I både Fyllinge i Halland,<br />
och Binga i Småland, dvs. den äldsta och den yngsta av våra<br />
jämförelselokaler finns dock sådant dokumenterat. Slaggavskiljare<br />
i form av en risbädd, kvistar och pinnar eller gräs har<br />
placerats i schaktet för att förhindra den bildade järnsmältan<br />
att följa med slaggen när den rin<strong>ner</strong> genom bädden. En del<br />
av slaggerna med sådana avtryck är påträffade på lägre nivå än<br />
där järnsmältan förväntas bildas vilket leder till fler möjliga<br />
tolkningar som att underlätta slaggrensning efter avslutad<br />
körning så att ugnen skulle kunna användas igen. Effekten<br />
är att slaggen blir porös och lättare kan brytas upp i mindre<br />
bitar och tas ur ugnen än om stora kompakta slaggblock har<br />
bildats. Vid tillräcklig mängd ris och kvistar tillåts inte heller<br />
att någon större slaggklump bildas.<br />
Huvudtypen av blästugn har visat sig vara den samma<br />
på platserna, även om det finns skillnader som framgår i<br />
beskrivningarna ovan, och det gäller till exempel byggnadsmaterialet<br />
som varierar mellan lokalerna. Lera ingår på ett<br />
eller annat sätt, bland annat som domi<strong>ner</strong>ande material, med<br />
eller utan en vidjestomme. Några ugnar har ett steninslag,<br />
antingen som fundament eller sten inblandat i leran. Lera<br />
återfinns, naturligtvis, också som fodringsmaterial. Oavsett<br />
vilket konstruktionsmaterialet har varit så har samma sorts,<br />
eller likartade, slagger bildats, vilket i sig tyder på likartade<br />
processförhållanden. Lokalt förefaller smeden ha valt det mest<br />
lämpliga materialet för sina ugnar, och i Fyllinge har det inte<br />
funnits en självklar lösning utan flera möjliga, användbara<br />
alternativ.<br />
En intressant iakttagelse som kan göras är att det inte<br />
på någon av platserna fanns något slaggvarp. Det mesta<br />
av slaggen fanns innanför ugnens begränsningar eller som<br />
spridda slagger i ugnsområdena. Efter att ha undersökt många<br />
platser där man inledningsvis endast har noterat sporadiska<br />
slagger och inte förväntat sig någon mer omfattande järnhantering<br />
eller produktion är det viktigt att arbeta efter de förutsättningarna<br />
att det ändå kan förväntas flera ugnar eller en<br />
del arkeometallurgiskt material i området. En viktig fråga att<br />
fundera vidare kring, och som också tidigare har diskuterats,<br />
är naturligtvis varför det inte finns några större slaggansamlingar.<br />
Har de aldrig har funnits, eller har de en gång byggts<br />
upp men senare minskats efter hand?<br />
Avsaknaden av slaggvarp kan också ge oss en skev bild<br />
av produktionens omfattning. Slaggvarp har i många sammanhang<br />
använts som ett mått på hur stor tillverkningen har<br />
varit, dvs. man har ge<strong>ner</strong>aliserat och dragit slutsatsen att ju<br />
mer slagg desto större och mer långvarig verksamhet. Samtliga<br />
nu presenterade lokaler visar att det inte är ge<strong>ner</strong>ellt rimligt<br />
att göra sådana antaganden. Inte i något av fallen kan vi på<br />
andra grunder karaktärisera järnframställningen som speciellt<br />
kortvarig eller av mindre omfattning. I såväl Fyllinge som vid<br />
Skräbeå är det snarare en lång period med järnframställning<br />
som träder fram, även om den senaste undersökningen vid<br />
Skräbeå representerar en kortvarig period. Trots att det finns<br />
en del variatio<strong>ner</strong> i materialval för ugnskonstruktionen så är<br />
det ändå en kontinuitet i processteknologi som framträder.<br />
91
Istället för slaggvarpens kvantitetsmått får vi därmed istället<br />
en kunskap om kvalitet som är nog så viktig.<br />
Undantaget till en mer långvarig verksamhet är möjligen<br />
ugnen vid Lilla Tvären som har varit i bruk under en kortare<br />
period, även om den har återanvänts, och där det också framkommer<br />
att den raserats under gårdens brukningsfas och<br />
andra aktiviteter har tagit vid på ugnens plats.<br />
Samtliga fyra platser är boplatsanknutna. Det skiljer<br />
dem delvis från en del samtida platser längre norrut i landet<br />
som ofta är råvaruanknutna till malm- och kolförekomster<br />
i utmarkslägen. På några av platserna är kopplingen tydlig,<br />
som vid Lilla Tvären där järnframställningen är en del av<br />
ett större hantverksområde intill en gård, och i Fyllinge där<br />
järnframställningen återfinns alldeles intill gårdens hägnad.<br />
Inte enbart den rumsliga kopplingen är av betydelse utan<br />
också produktionen som en del av gårdens verksamhet, vilket<br />
behandlas mer utförligt för respektive lokal (se referenser<br />
ovan). Med tanke på järnets betydelse för gårdens ekonomi<br />
är det intressant att också belysa moment som inte finns eller<br />
är speciellt utmärkande, i det här fallet smide. Järnframställningen<br />
är tydlig på alla platser men smidet saknas helt eller<br />
finns endast i begränsad omfattning. Det innebär dels att<br />
vi har svårare att uttala oss om järnets kvalitet och vad det<br />
var användbart till men det leder också till spekulatio<strong>ner</strong> om<br />
smidet ägde rum på platsen, om det var inom samma område<br />
som ugnarna påträffades eller om det skedde på någon annan<br />
delyta inom gården. Eller var det smältan/luppen som var den<br />
slutliga produkten från gårdarna?<br />
Medeltid<br />
På ömse sidor av gränsen mellan Småland och Skåne, längs<br />
E4:ans nya dragning undersöktes under 2002 två järnframställningsplatser.<br />
På smålandssidan, i Markaryds socken, genomfördes<br />
undersökningen av Smålands Museum (Åstrand<br />
2007). GAL deltog under en period i fältarbetet och genomförde<br />
omfattande arkeometallurgiska analyser (Forenius &<br />
Grandin 2005). På södra sidan om gränsen, i Bredabäck,<br />
92<br />
Skånes Fagerhults socken, gjordes undersökningen (Larsson<br />
2004) av UV Syd och GAL. GAL gjorde också det efterföljande<br />
analysarbetet (Forenius, Willim & Grandin 2005). Undersökningen<br />
i Markaryd genomfördes i början av sommaren,<br />
och den i Skånes Fagerhult under senhösten och början<br />
av vintern. Analysarbetet av materialet från Markaryd hade<br />
också påbörjats när grävningen i Skånes Fagerhult satte igång.<br />
Detta visade sig så småningom vara mycket betydelsefullt för<br />
att förstå de båda platserna bättre. Innan vi går in på hur vi<br />
kunde tillämpa kunskaper från den ena lokalen på den andra<br />
och vice versa är det på sin plats med lite bakgrundsinformation<br />
om dem.<br />
Markaryd<br />
Markarydslokalen är en medeltida skogsgård. Gården har sin<br />
början i 1200-talet. Den övergavs före början av 1400-talet.<br />
Järnframställning har varit en stor del av gårdens verksamhet,<br />
åtminstone fram till ca 1300, sedan mindre omfattande, och<br />
har skett integrerat med odling, både i tid och i rum. Vid<br />
gårdsläget fanns en mindre mängd slagger från smide men<br />
den domi<strong>ner</strong>ande verksamheten var järnframställningen strax<br />
norr om gården. Verksamheten framträdde tydligast med hjälp<br />
av de slaggvarp som fanns i två områden. Ett större område<br />
med två tydliga varp var mest utmärkande, och överlagrade<br />
och överlagrades av odlingslämningar. I varpen fanns slagger,<br />
såväl ”hela” som mycket fragmenterade, ugnsväggsfragment<br />
och metallavfall. Däremot påträffades inga ugnar, men en<br />
fällsten och järnrika klumpar bidrog till att en tydlig bild av<br />
järnframställningen kunde växa fram efter hand.<br />
Bredabäck, Skånes Fagerhult<br />
Järnframställningsplatsen i Bredabäck, Skånes Fagerhult fanns<br />
i en utmarksbygd intill en våtmark och ett vattendrag. Järnhanteringen<br />
kan ses som del i en större struktur av en strukturerad,<br />
småskalig, väl fungerande produktion. Aktiviteterna<br />
tog sin början under andra hälften av 1000-talet eller början<br />
av 1100-talet och fortsatte fram till och med 1300-talet, men
inte nödvändigtvis med kontinuitet under hela perioden. Vid<br />
undersökningen kunde flera delområden med järnframställning<br />
urskiljas med hjälp av två tydliga ugnsrester med stenkonstruktion,<br />
och slaggvarp/slagglager. Även ugnsväggsfragment<br />
fanns i lagren, men i ytterst begränsad mängd. I ett slagglager<br />
framträdde också en fällsten och ämnesjärn.<br />
Gränslokalerna i jämförelse<br />
Ugnsutseende<br />
I Markaryd påträffades inga rester efter ugnar. Här fanns endast<br />
materialet att tillgå för att försöka bygga upp en bild<br />
av hur ugnarna sett ut och fungerat. De större slaggerna visade<br />
sig vara mycket användbara, dvs. de som formade bottenslagger.<br />
Det fanns visserligen enstaka slagger som liknade<br />
tappslagger men närmare analyser visade att de inte var det<br />
och helhetsbilden talade för att slaggen samlats i botten av<br />
ugnen eller i ett underliggande slagguppsamlingsutrymme.<br />
Därför kunde vi göra den första grovindelningen till blästugn<br />
med underliggande slagguppsamlingsutrymme. Det fanns en<br />
hel del stora ugnsväggsfragment av bränd och smält/sintrad<br />
lera som tydligt visade konstruktionsmaterialet. Med hjälp av<br />
dessa bitar kunde vi också dra slutsatsen att väggarna hade<br />
gått sönder, reparerats och ugnen använts upprepade gånger.<br />
Väggmaterial kan visserligen lätt deformeras av ugnsvärmen<br />
men flera bitar uppvisade en kurvatur som antydde kantiga,<br />
snarare än rundade former. Bland bottenslaggerna fanns såväl<br />
runda, närmast cirkulära, som fyrkantiga exemplar med<br />
något rundade hörn (fig. 5 a). Vi observerade därmed former<br />
som visade en traditionell, i plan cirkelformad, blästugn, men<br />
där fanns också klara indikatio<strong>ner</strong> på en fyrkantig konstruktion,<br />
vilket framträdde som något udda (se även Forenius<br />
2006:47f).<br />
Dessa observatio<strong>ner</strong> var under bearbetning när undersökningen<br />
i Bredabäck satte igång. Efter att ha tagit oss genom<br />
slagglagren framträdde efter hand rester av två ugnar. I båda<br />
dessa fanns stenar som formade en fyrkantig ugnsbotten (fig.<br />
5 a). ”Cirkeln var alltså sluten” eller snarare så var det inte alls<br />
Fig. 5 a. Överst: Bottenslagg med fyrkantig form med rundade hörn. Bottensida<br />
med gråbränd lera i en kant. (Från Forenius & Grandin 2005, fig. 20.)<br />
Nederst: Ugnsrest i Bredabäck med stensatta kanter och en kvarliggande bottenslagg.<br />
(Från Forenius, Willim & Grandin 2005, fig. 8.)<br />
93
Fig. 5 b. Rekonstruktionsförslag på ugnstypen i Bredabäck, och i viss mån<br />
även Markaryd. Rekonstruktion och bildbearbetning Svante Forenius. (Från<br />
Forenius, Willim & Grandin 2005, fig. 52)<br />
någon cirkel. För Markaryds del antog vi att det borde ha<br />
funnits fyrkantiga ugnsformer och i Bredabäck dök de upp.<br />
Formen var alltså likartad och slaggerna hade bildats i deras<br />
nedre del på båda platserna, däremot skilde sig konstruktionsmaterialet<br />
åt eftersom det i Markaryd främst utgjordes av lera<br />
men i Bredabäck var kantställda stenar ett väsentligt inslag.<br />
Betydelsen av en i plan fyrkantig ugnsform kan diskuteras.<br />
Vilka fördelar respektive nackdelar finns det jämfört med den<br />
cirkelformade, och var ugnen fyrkantig i hela sin höjd eller<br />
endast i slagguppsamlingsutrymmet? Dessa frågor har diskuterats<br />
i detalj (Forenius 2006:47f) och lett fram till ett schematiskt<br />
rekonstruktionsförslag med en fyrkantig nederdel som<br />
successivt övergår till en cirkelform på högre nivå (se fig. 5 b).<br />
94<br />
Fig. 6. Del av ugnsvägg med blästeringång (överst) och avtryck av blästerrör i<br />
järnrik slagg (nederst). (Från Forenius & Grandin 2005, fig. 10–11)
Fig. 7. Schematisk bild över<br />
hur ett blästerrör kan ha varit<br />
anslutet till ugnen. (Från Forenius<br />
& Grandin 2005, fig. 12)<br />
Den fyrkantiga nedre delen bedöms ha underlättat en slaggutrensning<br />
genom en öppning i en vägg, utan att överbyggnadens<br />
stabilitet har påverkats.<br />
Luftförsörjning<br />
Lufttillförsel till blästugnarna är en förutsättning för att reduktionsprocessen<br />
ska fungera. I de flesta fall antas det ha<br />
skett genom en eller flera blästeröppningar och med hjälp<br />
av bälgar. Denna del i processen lämnar dock mycket sällan<br />
några tydliga spår. Undersökningarna i Markaryd och<br />
Bredabäck är dock trevliga undantag. I Markaryd fanns en<br />
del ugnsväggsbitar med tydliga former som var delar av en<br />
närmast trattformad blästeringång i ugnsväggen. Dessutom<br />
fanns slagg- och järnrika klumpar med tydliga avtryck efter<br />
något rörformat föremål. Slagg och järn har i dessa fall koncentrerats<br />
på ovansidan av blästerröret som varit instucket i<br />
väggen (fig. 6 och 7). Från Vattrup i Mittjylland har liknande<br />
avtryck rapporterats och diskuterats av Voss (1995). Samma<br />
typ av avtryck fanns också i materialet från Bredabäck. Där<br />
fanns det dessutom indikatio<strong>ner</strong> på att det funnits två blästeringångar,<br />
och som varit placerade i de ”bakre” hörnen av<br />
ugnen. Om det funnits en eller två blästeringångar i ugnarna<br />
i Markaryd har dock inte kunnat fastställas.<br />
Fig. 8. Fällstenar. Överst från Markaryd (Från Forenius & Grandin 2005, fig. 49)<br />
och nederst från Bredabäck (Från Forenius, Willim & Grandin 2005, fig. 9).<br />
Fällsten, smide och järnprodukt<br />
I såväl Markaryd som Bredabäck fanns en fortsättning i järntillverkningen,<br />
efter framställningen i blästugnen. På båda<br />
platser fanns fällstenar (fig. 8) där den bildade smältan har<br />
bearbetats. Det som hade bearbetats var till viss del också kvar<br />
på platserna. I Markaryd fanns en del större något rundade<br />
eller oregelbundet tillplattade järnklumpar. I Bredabäck på-<br />
95
Fig. 9. Överst: Rundad, oregelbundet tillplattad järnklump från Markaryd. Mikrofoton visar ett svampigt järn omgivet av slagg/rost (grått).<br />
Kolhalten är högre i den övre bilden. (Från Forenius & Grandin 2005, fig. 40–41) Underst: plattare, skosuleformad järnklump från Bredabäck.<br />
Stycket är provtaget på flera platser. De utlagda metallsnitten visar att såväl hålrum som slagg finns i begränsad mängd (mörka fläckar). Mikrobilderna<br />
är från snittet längst till höger. Den övre är ett mjukt järn, den undre ett kolrikare. (Från Forenius, Willim & Grandin 2005, fig. 40–42).<br />
96
träffades två skosuleformade järnklumpar (fig. 9). Utseendet<br />
på dessa två långsmala klumpar överensstämmer med delar av<br />
den typ av järn som är känd under sitt danska namn ”klode”.<br />
Kloden är en typ av halvfabrikat som gjorts från en smälta<br />
som delvis slagits ihop och kluvits men inte helt igenom utan<br />
de olika delarna sitter ihop längs en sida (se t.ex. Englund<br />
2002:276ff; Buchwald 2005:102). I Danmark och södra Sverige<br />
är de vanligen kluvna i fyra delar. De två från Bredabäck<br />
är sannolikt två mellanfingrar av en klode. Fynden från Markaryd<br />
är inte lika tydliga men det ena kan vara en ytterkant<br />
och en annan är del av en mittbit. De är alla något porösa<br />
och slaggförande, i likhet med tidigare analyserade klodejärn<br />
(se t.ex. Buchwald 1995, 2005:166ff). Järnet varierar något i<br />
sammansättning och kvalitet (fig. 9). Det platta fyndet från<br />
Markaryd är ojämnt med bitvis hög kolhalt medan det rundare<br />
varierar från kolhaltigt till kolfritt järn. Samma variation<br />
kunde noteras i det analyserade järnet från Bredabäck.<br />
Vad representerar dessa järn? De har bearbetats från framställningsprocessen,<br />
och trots att de är något porösa och slaggförande,<br />
får vi betrakta dem som en ”färdig” produkt. Färdiga<br />
i den meningen att de utgör delar av en känd handelsvara<br />
(Englund 2002:276ff, Buchwald 2005:245). Denna vara har<br />
sannolikt varit ett viktigt inslag i Markarydsgårdens verksamhet.<br />
I Bredabäck bör vi kanske snarare se järntillverkningen<br />
och handeln som del i en mångfacetterad utmarksnäring. Båda<br />
platserna har handlat med en välkänd vara i ett gränsland med<br />
väl fungerande kommunikationsleder. Om kommunikationen<br />
också omfattat tekniska kunskaper är frestande att filosofera<br />
kring. För vår del, 700 år efter tillverkningen, var det dock i<br />
allra högsta grad viktigt med överföring och tillämpning av<br />
kunskap mellan de båda platserna för att få bättre förståelse<br />
för såväl detaljer som det storskaliga.<br />
Referenser<br />
Becker, N. 2003. En gård på Lilla Tvären. Boplatslämningar och järnhantering<br />
från den äldre järnåldern. Skåne, Hedeskoga socken, Lilla Tvären<br />
4:1. Riksantikvarieämbetet, UV Syd Dokumentation av fältarbetsfasen<br />
2003:1. Lund.<br />
Becker, N & Anglert, M. 2006. Före Ystad. I Larsson, S. (red) Centraliteter.<br />
Människor, strategier och landskap, 113–166. Riksantikvarieämbetet.<br />
Stockholm.<br />
Bergenstråhle, I. 2000. Skärvsten och järnugnar i Bromölla. Skåne, Ivetofta<br />
socken, Tians väg. UV Syd Rapport 2000:56. Lund.<br />
Björk, T. 2006. Järnugnar vid Skräbeå. <strong>Arkeologi</strong>sk undersökning 2004. RAÄ<br />
nr 199. Bromölla 12:19 m fl, Ivetofta socken, Bromölla kommun, Skåne län.<br />
Med bidrag av Helene Wilhelmsson. Rapport 2006:48. Regionmuseet<br />
Kristianstad. Landsantikvarien i Skåne. Kristianstad.<br />
Buchwald, V.F. 1995. Om proveniensbestemmelse, med særligt henblick<br />
på de hallandske kloder. I Olsson, S-O. (red.) Medeltida danskt järn.<br />
Framställning av och handel med järn i Skåneland och Småland under<br />
medeltiden. Forskning i Halmstad I, 108–126. Halmstad.<br />
Buchwald, V.F. 2005. Iron and steel in ancient times. Historisk-filosofiske Skrifter<br />
29. Det kongelige Danske Videnskabernes Selskab. Köpenhamn.<br />
Englund, L-E. 2002. Blästbruk. Myrjärnshanteringens förändringar i ett långtidsperspektiv.<br />
Jernkontorets Bergshistoriska Skriftserie nr 40. Stockholm.<br />
Englund, L-E. & Larsson, L. 1997. Järnframställning i Bromölla. Skåne.<br />
Ivetofta socken. Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport 20-1997.<br />
Uppsala.<br />
Forenius, S. 2006. Järnhantering i gränsland. META medeltidsarkeologisk<br />
tidskrift nr 2 2006, 43–55. Lund.<br />
Forenius, S. & Grandin, L. 2005. Medeltida järnframställning på en gård i<br />
skogen. RAÄ 75, Markaryds sn, Småland. Geoarkeologiskt Laboratorium,<br />
Analysrapport 10-2005. Uppsala.<br />
Forenius, S., Willim, A. & Grandin, L. 2005. Järnframställning vid Bredabäck.<br />
E4-projektet i Skåne, område E4:31. RAÄ 125, Värsjö 3:10, Skånes<br />
Fagerhults sn, Skåne. Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport 12-<br />
2005. Uppsala.<br />
Grandin, L. 2005. Järnframställningen i Fyllinge – sett ur ett halländskt perspektiv<br />
och med fokus på slaggundersökningar. I Toreld, C. & Wranning,<br />
P. (red.) Framgrävt förflutet från Fyllinge, volym II – Förromersk järnålder<br />
i fokus. <strong>Arkeologi</strong>ska rapporter från Hallands länsmuseer 2005:2, 32–49.<br />
Stiftelsen Hallands länsmuseer, Landsantikvarien 2005. Halmstad.<br />
Grandin, L. & Forenius, S. 2002. Järnframställning på en boplats i Fyllinge under<br />
förromersk järnålder. Arkeometallurgisk undersökning. Snöstorps sn, Halland.<br />
Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport 16-2002. Uppsala.<br />
97
Grandin, L. & Willim, A. 2005. Järnframställning i Bromölla. Arkeometallurgiska<br />
analyser av slagg och malm. Bromölla 12:19, Ivetofta sn, Skåne.<br />
Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport 6-2005. Uppsala.<br />
Gustafsson, M., Hallgren, A-L., Having, E., Olsson, R., Stark, K. & Sundström,<br />
J. 2000. Binga och Hossmo. Hantverk och gravar från yngre järnålder.<br />
Fornlämning 134 och 161, Hossmo socken, Småland. E22-projektet<br />
Rapport 2000:8. Kalmar Läns museum. Kalmar.<br />
Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar, E., Grandin, L. & Kresten, P. 2004. Järnframställning<br />
i Ystadsområdet under äldre järnålder. LUHM 31329, Lilla Tvären 4:1,<br />
Hedeskoga sn, Ystad kommun, Skåne. Geoarkeologiskt Laboratorium,<br />
Analysrapport 8-2004. Uppsala.<br />
Larsson, L. & Englund, L-E. 1999. Järnframställning och smide i Ivetofta<br />
sn – en arkeometallurgisk analys, Väg 116, Långmossavägen, V2083/Åby 23:1,<br />
Ivetofta sn, Skåne. Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport 7-1999.<br />
Uppsala.<br />
Larsson, L., Englund, L-E., Hjärth<strong>ner</strong>-Holdar, E. & Stilborg, O. 1999.<br />
Arkeometallurgisk analys av slagger och järn från järnhantverket i Binga.<br />
Hossmo sn, Småland. Geoarkeologiskt Laboratorium, Analysrapport<br />
3-1999. Uppsala.<br />
Larsson, R. 2004. En nordvästskånsk järnhanteringsplats och vattenkraftsanläggning.<br />
Område E4:31, Örkelljunga-länsgränsen. E4-projektet i norra<br />
Skåne, Skåne, Skånes Fagerhults socken, Värsjö 3:10, RAÄ 125. Riksantikvarieämbetet,<br />
UV Syd Dokumentation av fältarbetsfasen 2004:10. Lund.<br />
Serning, I. 1979. Prehistoric Iron Production. I Clarke, H. (red.) Iron and<br />
Man in Prehistoric Sweden. Stocholm.<br />
Stilborg, O. & Lindahl, A. 2005. Fyllinges ugnar. Olika sätt – olika hantverkare<br />
eller experiment? I Toreld, C. & Wranning, P. (red.) Framgrävt<br />
förflutet från Fyllinge, volym II – Förromersk järnålder i fokus. <strong>Arkeologi</strong>ska<br />
rapporter från Hallands länsmuseer 2005:2, 50–57. Stiftelsen Hallands<br />
länsmuseer, Landsantikvarien 2005. Halmstad.<br />
Voss, O. 1995. Arkæologiske spor efter middelalderens jernudvinding i<br />
det nuværende Danmark. I Olsson, S-O. (red.) Medeltida danskt järn.<br />
Framställning av och handel med järn i Skåneland och Småland under<br />
medeltiden. Forskning i Halmstad I. Halmstad.<br />
Wranning, P. 2005. Järnframställarnas stora gård. I Toreld, C. & Wranning,<br />
P. (red.) Framgrävt förflutet från Fyllinge, volym II – Förromersk järnålder i<br />
fokus. <strong>Arkeologi</strong>ska rapporter från Hallands länsmuseer 2005:2, 96–172.<br />
Stiftelsen Hallands länsmuseer, Landsantikvarien 2005. Halmstad.<br />
Åstrand, J. 2007. En medeltida skogsgård vid Markaryd. Särskild arkeologisk<br />
undersökning av RAÄ 75, Markaryds socken, Småland. Smålands museum<br />
rapport 2006:45. Växjö.<br />
98
Inledning<br />
Följande är en kortfattad genomgång av ortnamn som på<br />
något sätt anknyter till äldre tiders järnhantering. Undersökningsområdet<br />
är Skåne.<br />
Förhoppningen är att ortnamnsmaterialet kan ge nya<br />
infallsvinklar åt den landskapshistoriskt inriktade forskning<br />
om äldre järnhantering som annars framförallt har sina företrädare<br />
inom ämnena historia och arkeologi.<br />
I artikeln söks svar på i vilken grad den protoindustriella<br />
och tidigindustriella järnhanteringen kommer till uttryck i<br />
det skånska ortnamnsmaterialet. Vilka namn kan man finna<br />
som anknyter till järnhantering? Vilka språkliga eller andra<br />
problem är behäftade med detta namnmaterial?<br />
Källmaterialet består av Dialekt- och ortnamnsarkivet i<br />
Lunds samlingar av skånska ortnamn. I syn<strong>ner</strong>het uppehåller<br />
jag mig vid de så kallade ickebebyggelsenamnen; de namn<br />
som inte betecknar bebyggelser – alltså istället namn på åkrar,<br />
ängar, vattendrag, höjder, stenblock m.m. Även namn på<br />
bebyggelser beaktas, men här är genomgången mindre täckande.<br />
De använda ortnamnsbeläggen är, närmare bestämt,<br />
hämtade dels från ett digitalt register över Skånes bebyggelsenamn,<br />
där alla uppgifter från kartotekskorten på DAL finns<br />
på bild och för övrigt också är sökbara via Institutet för språk<br />
och folkminnens hemsida. Dessutom, och huvudsakligen,<br />
har jag använt ett register över enbart Skånes ickebebyggelsenamn.<br />
Detta register bygger också på DALs kartotek,<br />
men innehåller bara ortnamn i uppslagsform med angivelse<br />
av socken och härad. Här är också kartotekets olika belägg<br />
(med skiftande språkform) på samma namn bortsorterade;<br />
endast stickord finns, vilket innebär att en ”träff” som regel<br />
<strong>Järnets</strong> ortnamn i Skåne<br />
Ola Svensson<br />
motsvarar endast ett namn. Däremot kan en lokal många<br />
gånger manifesteras av ett flertal sekundära namn av typen<br />
Järnbäcksåkerlöten (primärt namn – Järnbäcken).<br />
Namnen redovisas nedan uppdelade i kategorier – anläggningar,<br />
yrkesmän, lämningar och förutsättningar. Givetvis<br />
kan det vara svårt eller omöjligt i det enskilda fallet att veta<br />
om ett namn hänför sig till en anläggning eller till lämningarna<br />
av en sådan, varför kategoritillhörigheten inte får ses som<br />
ovedersäglig eller bindande.<br />
Hänvisningar till bestämda ortnamnsbelägg gäller, om<br />
inget annat framgår, det äldsta kända belägget.<br />
Tidigare insatser<br />
Området kan inte sägas vara utforskat i särskilt hög grad, i<br />
varje fall inte vad beträffar landets södra delar, och här kommer<br />
inte heller att ges någon komplett bild av det som faktiskt<br />
har gjorts. Men något ska i alla fall nämnas för den som till<br />
äventyrs vill läsa mer: Harry Ståhl har i sin omfattande utgivning<br />
av ortnamnsböcker ofta behandlat namn relaterade<br />
till järnframställning och järnproduktion; man kan nämna<br />
”Ortnamnen i Kopparbergslagen” (1960) samt de mer sammanfattande<br />
”Ortnamn i Dalarna” (1982) och ”Ortnamn i<br />
Västmanland” (1985). I samma serie som de sistnämnda finns<br />
Erland Rosells ”Ortnamn i Värmland”. Rosell är dessutom<br />
författare till ”Värmländsk medeltid i ortnamnsperspektiv”<br />
(1981). Uppgifterna i dessa böcker bygger i huvudsak på de<br />
mer omfattande delarna om Värmland i serien ”Sveriges ortnamn”.<br />
Karin Calissendorf har skrivit ett antal texter explicit<br />
om språkmaterial i anslutning till järnhantering, publicerade<br />
genom Jernkontoret, till exempel ”Myrjärnsbränning i Jämt-<br />
99
lands län belyst av ortnamn” (1977) och ”Äldre uppgifter om<br />
svenskt järn” (1985). Katharina Leibring har skrivit en artikel<br />
om bruksnamn i Värmland (2006), Staffan Nyström en om<br />
namn på schakt och gångar i gruvor (2002). En artikel med<br />
skånsk relevans är Göran Hallbergs från 2006 om namn kring<br />
Alunbruket i Andrarum.<br />
Järnhanteringsord<br />
Inom järnhanteringen har förstås alltid en mängd mer eller<br />
mindre allmänna och specialiserade ord förekommit för att<br />
beteckna till exempel metoder, redskap och funktio<strong>ner</strong>. Sådana<br />
ord har tidigt visats intresse. Sven Rinman utkom 1788-<br />
1789 med det välkända, syn<strong>ner</strong>ligen gedigna, tvåbandsverket<br />
”Bergwerks Lexicon”. I förordet antyds att förteckningar över<br />
järnhanteringstermer kan vara en äldre genre; åtminstone en<br />
äldre förlaga, upptecknad av en bergmästare Bellander i Sala<br />
och inlämnad till Jernkontoret, har använts av Rinman. Rinmans<br />
syfte är att underlätta vidmakthållandet av en hög bergsteknisk<br />
kompetens varvid kunskaper i det speciella ”bergsmannaspråket”<br />
insiktsfullt tillskrivs en central betydelse.<br />
Vid Institutet för språk och folkminnens arkiv i Uppsala<br />
förvaras ett kartotek över svenska bergverkstermer excerperade<br />
från både tryckt och handskrivet material, från medeltiden<br />
och framåt, som upprättades 1927-30 av Erik Holmquist.<br />
Samlingen har också utökats av andra och innehåller cirka<br />
5000 blad. Ett urval ord ur denna samling har publicerats1985<br />
av Karin Calissendorff (1985, se ovan).<br />
För var och en som bläddrar i Rinmans böcker eller Holmquists<br />
register torde det stå klart att de lexikala möjligheterna<br />
för bildning av ortnamn med ord som har anknytning till<br />
järnhantering är enorma. Därmed kan man dock inte sluta<br />
sig till att alla delar av denna ordskatt verkligen har använts<br />
vid namngivning av orter. I själva verket har antagligen en<br />
mycket liten del av järnhanteringens speciella ordförråd resulterat<br />
i ortnamn. Det bör dock betonas att möjligheterna att<br />
se ord med järnhanteringsanknytning i ortnamn inte alltid<br />
har beaktats. Ortnamnsforskningen måste i sina resonemang<br />
100<br />
hålla sig till det mest sannolika utifrån vad som anses vara<br />
känt sedan tidigare. Något annat kan inte begäras, men en<br />
negativ konsekvens blir att vanliga namn domi<strong>ner</strong>ar över<br />
ovanliga i tolkningarna – i högre grad än vad som hade varit<br />
fallet om man verkligen var helt säker på hur alla namn skulle<br />
tolkas. Landskapet fylls på detta sätt av normalitet och det<br />
udda försvin<strong>ner</strong>. Detta är värt att hålla i huvudet för en järnhanteringsintresserad<br />
landskapshistoriker.<br />
Sven Rinmans böcker och Holmquists register kan vara<br />
en onomastisk inspirationskälla, i syn<strong>ner</strong>het om man rör sig<br />
i geografiska områden där järnhantering under någon period<br />
har varit ett tydligt inslag. Att ”bergsmansspråket” ska användas<br />
med försiktighet och med språkhistoriska överväganden<br />
vid ortnamnstolkning är självklart.<br />
Anläggningar<br />
Hytta<br />
85 belägg på namn innehållande hytta finns i DALs register<br />
över ickebebyggelsenamn, dessutom ytterligare några tiotal på<br />
hutta, hydda etc. Dessa namn har en tydlig tyngdpunkt i Norra<br />
Åsbo och Västra Göinge härader. Ordet hytta är komplicerat i<br />
skånska ortnamnssammanhang eftersom det är svårt att hålla<br />
isär från skånskt hudda/hydda ’skjul, mindre (sämre) byggnad’<br />
med specialbetydelser som ’redskapsskjul’, ’backstuga’, ’överbyggnad<br />
på sättugn’, ’häkte’ m.m. Lokala namn innehållande<br />
hudda/hydda kan ha skrivspråknormerats till hytta, exempelvis<br />
av utifrån kommande lantmätare – ett liknande öde har drabbat<br />
mängder av skånska ickebebyggelsenamn. Vidare finns indikatio<strong>ner</strong><br />
på att lånordet hytta ’järnproduktionsanläggning’<br />
har varit svårbegripligt lokalt. Den från medeltiden belagda<br />
Järnhyttan i Stidsvig, Ö. Ljungby socken, N. Åsbo härad har<br />
efterhand kommit att istället kallas Järnhyltan, vilket också<br />
kommer till uttryck i namnen Järnhylte skog i Örkelljunga och<br />
Östra Ljungby socknar, N. Åsbo härad (LR Hbg, 1623 resp.<br />
1625) samt Järnhylte mark, Östra Ljungby sn, N. Åsbo härad<br />
(LR Hbg, 1623) (Svensson 2000:107f).
Nämnas bör också ett verb hytta/hydda ’ställa i ordning,<br />
förbättra, rengöra’ m.m. som inte kan uteslutas i skånska ortnamnssammanhang.<br />
Den mycket tydliga tyngdpunkten för namnen på hytta till<br />
N. Åsbo och V. Göinge härader kan problematiseras. Å ena<br />
sidan överensstämmer namnens utbredning väl med det mest<br />
intensiva järnproduktionsområdet under senmedeltiden och<br />
fram till mitten av 1600-talet. Å andra sidan kan man tänka<br />
sig att även andra betydelser av hytta/hydda/hudda än ’järnproduktionsanläggning’<br />
är av särskilt hög relevans i just detta<br />
område – väl i så fall framförallt ’backstuga’ samt eventuellt<br />
’torvlada’ (jfr en mängd hytt-namn som innehåller kärr, mosse<br />
etc). Kanske är de sistnämnda betydelserna de viktigaste faktorerna<br />
för att förklara hytt-namnens nordliga tyngdpunkt.<br />
Hammare<br />
Sökning på hammar ger 261 träffar i DALs register över<br />
skånska ickebebyggelsenamn. Det torde i princip uteslutande<br />
röra sig om namn innehållande dialektordet hammar<br />
i betydelserna ’sand/grushöjd’, eller ’sand/grusudde’. Betydelsen<br />
’hammarsmedja’ finns dock i Hammarmölle damm (T<br />
3DSV), Brönnestads socken, Västra Göinge härad, möjligen<br />
också i Hammarrännorna (Hammaren renorne Lmh Akt 29,<br />
1809) Röinge, Stoby socken, Västra Göinge härad samt Hammarbäck<br />
(Lmh 21, 1794), Osby och Loshults socknar, Västra<br />
Göinge. 1 Men förutom i fallet Hammarmölle damm måste<br />
alltså starka utomspråkliga skäl kunna påvisas för att andra<br />
förklaringar än det sedvanliga ’grusbacke’ o dyl. ska kunna<br />
ansättas. Bland bebyggelsenamnen finns ett Hammarsmedjan<br />
i Kviinge socken, wV Göinge härad (1712, Jb) samt Hammarmöllan<br />
i Brönnestads socken, V. Göinge härad (Hammermöllen,<br />
Brönnestads dopbok 1649, korresp. DAL 20/4<br />
1966), Hörja socken, V. Göinge härad (Hamer Møllen, 1611,<br />
LR Hörja län 1608-38) och i Helsingborgs landsförsamling<br />
(Hammermøllen, 1622, KB 363).<br />
1 Det sistnämnda tolkas dock annorlunda, som ’stenig backe’, av Kousgaard<br />
Sørensen i Danske sø- og ånavne (1978, del 3, s. 27).<br />
Mölla<br />
Av de ca 4200 belägg på namn med mölla som finns i DALs<br />
naturnamnsregister kan endast det redan nämnda Hammarmölle<br />
damm i Brönnestad, V. Göinge härad på rent språkliga<br />
grunder anses ha att göra med järnhantering. Det finns emellertid<br />
anledning att påminna om att ordet mölla/mölna har<br />
kunnat beteckna vattenhjulsdriven verksamhet i allmänhet,<br />
d.v.s. såväl malning av mjöl som till exempel sågning av timmer<br />
och drivande av bälgar till järnugnar. Åtminstone vad<br />
gäller Skåne är det sannolikt att termen mölla/mölna varit<br />
knuten till och inkommit med hjulkvarnen (Wadström 1952<br />
I:109). Tidiga belägg runtom i Nordeuropa på anläggningar<br />
för järntillverkning som har betecknats med ord och namn<br />
motsvarande svenskans mölla, till exempel i Domesday book<br />
(Björkenstam 1990:38), antyder att ’vattenhjulsdrivet verk<br />
för järnframställning’ kan ha varit en aktuell specialbetydelse<br />
redan då termen mölla/mölna lånades in, närmast från engelskan<br />
och lågtyskan.<br />
Ett sorts motsatsförhållande fanns under medeltiden<br />
mellan vattenhjulsanläggningarna och skvaltkvarnarna, vilket<br />
också avspeglas i termerna för dem. Vattenhjulen – möllorna<br />
– förknippades främst med samhällets elit – kungen, biskoparna,<br />
klostren, adeln. Att ordet mölla endast i Skåne har fått<br />
ett folkligt genomslag och blivit det gängse ordet för ’kvarn’<br />
kan kanske förklaras av att vattenhjulsdrivna anläggningar<br />
här infördes i så stort antal och att bönderna i så hög grad var<br />
hänvisade till att använda dem att mölla kom att domi<strong>ner</strong>a<br />
både som företeelse och term över det äldre inhemska kvarn<br />
(Wadström, 1952 I:110f).<br />
Ett för Skånskt vidkommande näraliggande exempel på<br />
att ordet mölla i betydelsen ’vattenhjulsdriven produktionsanläggning’<br />
har förknippats med järntillverkning är det halländska<br />
ortnamnet Järnmölle (Jernmølne, efter 1216, avskr. ca<br />
1440, DD I:5 nr 99; Hørby & Olsen 2004:23ff). Antagligen<br />
finns fler ortnamn där ordet mölla har avsett en vattenhjulsanläggning<br />
som har drivit bälgar, hammare o.s.v. vid järntillverkning.<br />
Mölletofta (Östra Ljungby socken, N. Åsbo härad)<br />
101
kan vara ett exempel på detta. Alldeles invid Mölletofta, vid<br />
Stidsvig, och in på Mölletoftas marker, finns lämningarna av<br />
ett järnbruk, historiskt välbelagt igenom hela 1500-talet och<br />
kol 14-daterat tillbaka till 1300-talets början. I närområdet<br />
finns också nedslag av förhistorisk järntillverkning, bland<br />
annat en järnkniv av förmodad lokal produktion från slutet<br />
av bronsåldern (Svensson 2000:105ff).<br />
Bruk<br />
I Skåne finns en mängd bebyggelsenamn på bruk. Äldst belagt<br />
är Teglbruket år 1632, Båstads socken, Bjäre häradd. (Bjäreb.<br />
1967:46). Fram till år 1900 finns namn där bruk är sammansatt<br />
med, i kronologisk ordning efter äldsta belägg: tegel, glas,<br />
kalk, alun, krut, porslin, kalci<strong>ner</strong>ing, papper, pottaska, socker,<br />
såpa, aska och cement. Något känt bebyggelsenamn på järnbruk<br />
är inte belagt hos DAL, men kan spåras via naturnamnen:<br />
I Lergravstorpet, Röke socken, V. Göinge härad, finns<br />
sålunda ett Järnbruksbacken samt Lilla Järnbruksbacken (Lmh.<br />
Akt 5, 1817) och i samma källa ett Järnbrukskärret. Sistnämnda<br />
namn finns också i Örkeneds socken, Ö. Göinge härad (Lmh.<br />
Akt 34, 1817).<br />
Verk<br />
Verk i betydelsen ’det som är uppfört el. uppsatt; byggnad,<br />
bygge; ställning; anstalt, anordning’ (se Söderwall, rubr. virke)<br />
kan med olika specialiserade betydelser förekomma i ortnamn.<br />
Betydelsen ’industriell produktionsanläggning’ förekommer<br />
i en mängd skånska ortnamn, inte minst sådana som kan<br />
förknippas med Alunbruket i Andrarum ca 1637-1912 (Ejder<br />
1958; Hallberg 2006:27ff). Några äldre skånska ortnamn där<br />
verk kan förmodas syfta på en järnproduktionsanläggning<br />
har jag dock inte funnit. Den fornsvenska/forndanska motsvarigheten<br />
till verk, virke, antas inom dansk ortnamnsforskning<br />
ofta ha betydelsen befästningsanläggning (se SOL – art.<br />
virke), i analogi med väl framför allt det kända Danavirke. I<br />
det här sammanhanget kan det dock förtjänas att påminna<br />
om att virke skulle kunna beteckna även andra typer av an-<br />
102<br />
läggningar. Ett exempel på detta är det alldeles i närheten av<br />
ovannämnda Järnmölle belägna Järnvirke (Syndre jernwirke,<br />
efter 1216, avskr ca 1440, DD I:5 s. 146) där namnet av allt<br />
att döma syftar på någon form av järnproduktionsanläggning<br />
(Ståhl 1980, SOH II:288).<br />
Bläst, bläs-<br />
Blästerfallet (OHÅ 1975:113) i Osby socken, Östra Göinge härad<br />
samt bebyggelsenamnet Järnbläst, Örkelljunga socken, N.<br />
Åsbo härad (Jernnblest 1584, HL) syns vara de enda i nuläget<br />
kända skånska ortnamn som med större säkerhet kan sägas<br />
innehålla bläster ’smältugn för järntillverkning’. Ett sjuttiotal<br />
namn som innehåller roten i blåsa finns i DALs register över<br />
ickebebyggelsenamn. Det handlar företrädesvis om öppna<br />
platser; mossar, kullar, fält och backar. Rimligen bör dessa<br />
namn tolkas som betecknande blåsiga platser. Så har också<br />
Skånes fyra ortnamn Bläsinge (samtliga är bebyggelsenamn)<br />
– i Norra Åsbo, Ö. Ljungby (Blesinge 1584 HL), Luggude<br />
(Blesinge 1584 HL), Bjäre (Bläsinge 1858 Lmh Akt 11) samt<br />
Norra Åsbo, Färingtofta (Bläsinge 1967, muntl.) – tolkats<br />
(Lundbladh under tryckning; Ejder & Ringdahl & Hallberg<br />
2003; Pamp 1964; DALs ortnamnsregister – Benson 1967; jfr<br />
också Vikstrand 2007:37).<br />
Området kring Bläsinge i Ö. Ljungby socken framstår<br />
på flera sätt som särskilt intressant vad gäller den tidiga järnproduktionen.<br />
Här ligger den rika mycket tidigt ianspråktagna<br />
slättbygden direkt intill de skogsområden där de största<br />
naturliga järnförekomsterna finns och i vilka den från historisk<br />
tid kända järnhanteringen har varit som mest intensiv.<br />
Det är också i detta område, endast några kilometer från<br />
Bläsinge, som landets äldsta kända förmodat lokalt producerade<br />
järnföremål har upphittats, en liten (ovan under mölla<br />
nämnd) järndolk från bronsåldern som blev funnen i en<br />
gravhög i Gråmanstorp. Området runt Bläsinge och grannbyn<br />
Gråmanstorp kan dessutom ses som en centralbygd inom<br />
Norra Åsbo härad; både norr och söder om Bläsinge finns till<br />
exempel indikatio<strong>ner</strong> på rättslig centralitet i form av namn
på ting (Lundbladh, under produktion). Att centraliteten på<br />
något sätt sträcker sig längre tillbaks än medeltiden måste,<br />
med tanke på det naturgeografiska läget och en allmänt rik<br />
fornlämningssituation, ses som en möjlighet.<br />
Mot bakgrund av ovanstående kan frågan väckas ifall ortnamnet<br />
Bläsinge i Östra Ljungby socken kan ha en annan<br />
betydelse än ’blåsig plats’. En avvikande tolkning av Bläsinge<br />
vore att i namnet istället se ett ’Bläsingarnas’ d.v.s. ’området<br />
tillhörande Bläsingarna’. *Bläsingar skulle då vara ’blåsare’<br />
med innebörden ’de som hanterar blästerugnar’, ’de som<br />
tillverkar järn’. Själva blåsandet – arbetet med införseln av<br />
syre – är den mest krävande delen av järnproduktionen och<br />
mycket karaktäristisk för densamma, vilket också manifesteras<br />
i namnet på produktionsanläggningen – bläster. Att blåsandet<br />
skulle kunna ge namn åt dem som förknippas med hanteringen<br />
verkar inte långsökt. Personbetecknande -ing-avledningar<br />
bildade till verb förekommer, om än sparsamt, i de nordiska<br />
fornspråken (Olson 1916:34ff). Något ord bläsing är dock inte<br />
belagt. Att ett sådant ord i plural skulle resultera i ett ortnamn<br />
Bläsinge strider dessutom med den gängse uppfattningen att<br />
de allra flesta (”äkta”) -inge-namnen är inbyggarbeteckningar<br />
bildade till formatio<strong>ner</strong> i terrängen – bäckar, höjder, uddar<br />
etc. – eller namn på sådana (se SOL:150f).<br />
Ytterligare en möjlighet är att hålla sig till den vanliga<br />
uppfattningen att Bläsinge är ett ”oäkta” -inge-namn, dvs. ett<br />
ursprungligt Bläsing som har försetts med ett -e i analogi med<br />
namn på -inge, men att istället för ’blåsig plats’ se en betydelse<br />
’blåsplats’, ’plats där man blåser’, syftande på hantering<br />
av blästerugnar. Men även här saknas kända paralleller och<br />
som tolkning av Bläsinge i Östra Ljungby socken måste ’den<br />
blåsiga platsen’ föredras. 2<br />
2 De svenska namnen på -inge har sedan Carl Ivar Ståhles ”Studier över de<br />
svenska ortnamnen på -inge” 1946 ofta tolkats som inbyggarnamn, d.v.s.<br />
ortnamn innehållande namnet på någon stam eller folkgrupp. Det har<br />
antagits att den aktuella folkgruppens namn sedan genom att förses med<br />
en ändelse som uttrycker tillhörighet och som efter hand slipats <strong>ner</strong> till -e<br />
i -inge har kommit att beteckna området som bebos av eller på annat sätt<br />
Ugn<br />
Cirka 230 ickebebyggelsenamn som innehåller ugn finns belagda<br />
hos DAL. Här finns tegelugnar, askugnar (för pottasketillverkning),<br />
bakugnar, limugnar (för kalkbränning), en tougn<br />
och flera brötugnar (för torkning av to ’lin’), sillugnar (för<br />
torkning/rökning av sill), en syareugn (för salpetersjudning),<br />
en välugn (kanske en mila för bränning av pottaska) samt en<br />
mängd pottugnar (pottugn betyder normalt ’kakelugn’, men<br />
skulle kanske också kunna ha att göra med pottaskebränning<br />
eller en pottmakares ’krukmakares’ verksamhet. I många namn<br />
som innehåller ugn är ugnstypen inte närmare preciserad. Några<br />
ugnar som utifrån språkliga kriterier kan sättas i samband<br />
med järntillverkning har jag inte funnit. Att ordet ugn har<br />
använts om ’smältugn’, ’smidesugn’ o.s.v. i fornsvenskan är helt<br />
klart (se Söderwall, art. ughn) och det kan inte uteslutas att<br />
ugn i någon betydelse som har med järnhantering att göra förekommer<br />
i de skånska ortnamnen. Men här måste alltså starka<br />
utomspråkliga skäl för sådan tolkning kunna komma ifråga.<br />
Yrkesmän<br />
Smed (och smedja)<br />
Ungefär 1600 belägg på namn som innehåller smed eller smedja<br />
finns hos DAL. Att säga hur stor del av dessa som har att göra<br />
med framställning av järn är dessvärre omöjligt. Olika typer av<br />
smeder och smedjor har funnits i stort sett överallt i det gamla<br />
bondesamhället. Det är tydligt att en mycket högre andel namn<br />
innehållande smed finns i de områden i Skåne, främst Norra<br />
Åsbo och Göinge, där järn har tillverkats. Men då samma områden<br />
förmodligen också har haft en högre andel smeder som<br />
har bearbetat färdigproducerat järn och stål (jfr t.ex. de väl-<br />
förknippas med den aktuella folkgruppen. Detta från svensk utgångspunkt<br />
traditionella sätt att se på inge-namnen har de senaste åren diskuterats livligt<br />
utifrån den hårda kritik som har framförts av Bent Jørgensen (Jørgensen<br />
2004:95ff; Andersson 2006:5ff). Jørgensen menar bland annat att om -ingenamnen<br />
vore inbyggarnamn från äldre järnåldern skulle man förväntat sig<br />
fler namn som innehåller adjektiv – företrädesvis självförhärligande sådana<br />
– och färre som är bildade till redan befintliga ortnamn.<br />
103
kända Göingebössorna), liksom för övrigt hantverkare som har<br />
ägnat sig åt mässingsgjutning, kopparflickning m.m., än andra<br />
delar av landskapet, är det svårt att utifrån detta säga något om<br />
smed-namnens relation till järnframställningen.<br />
Möjligen kan sammansättningen järnsmed vara av intresse.<br />
Idag används järnsmed mest som ett slags förtydligande i<br />
motsats till silversmed, guldsmed etc. Kanske kan man tänka<br />
sig att det tidigare har kunnat användas om dem som producerar<br />
själva metallen, i motsats till de smeder som producerar<br />
föremål. Namn på järnsmed finns enbart i Norra Åsbo härad,<br />
m.a.o. i det område där slagghögarna ligger tätast (Ödman<br />
1999:9). Kanske kan ett samband finnas mellan slaggförekomster<br />
och namn på järnsmed så till vida att järnsmed-namnen<br />
manifesterar säg<strong>ner</strong> och traditio<strong>ner</strong> som har förklarat slaggvarpen.<br />
Ett fantasieggande järnsmed-namn är Tika järnsmedja<br />
(Stjärneholm 1:3, Skånes Fagerhults socken, Norra Åsbo<br />
härad, ES 3D 9a). Tika är fömodligen genitiv av mansnamnet<br />
Tyge/Tyke. Detta har förekommit sparsamt under äldre historisk<br />
tid i norra Skåne (se HL). En känd bärare av namnet<br />
är astronomen m.m. Tyko Brahe som innehade gods i Skåne<br />
under 1500-talet (Norlind 1970:240ff; HL s. 156ff).<br />
Andra namn på järnsmed finns i Rya socken, (Jernsmedie<br />
kerret, Wadmans karta över Rya 1728, Lmh. Akt 11), i<br />
Tåssjö sn (Rävakärr Lmh. Akt 33 1846), och i Örkelljunga<br />
socken (Jernsmedesåkern Lmh. Akt 95, 1835). I Örahuset,<br />
Oderljunga socken finns inte mindre än 11 namn på järnsmed<br />
(varav 6 st. ”primära”) (Lmh. Akt 31, 1846), säkerligen syftande<br />
på samma smed eller smedja.<br />
Mästare<br />
Namn innehållande mästare finns det 94 av på DAL. Bland<br />
glasmästare, ryttmästare, skolmästare, borgmästare, jägmästare,<br />
trädgårdsmästare, badmästare och brunnsmästare finns<br />
också elva stycken opreciserade mästare, samtliga i Skånes<br />
nordliga delar, nämligen Mästers täppa i Olastorp, Osby socken,<br />
Ö. Göinge härad (muntl. 1930), Mästerskärret, Mästers<br />
backe samt Mästers hälla i Möllarp och Tullstorp, Vankiva<br />
104<br />
socken, V. Göinge härad (Lmh. Akt 27 och 41, 1831 och 1853),<br />
Mästers sten i Vinslövs utmark, Vinslövs socken, V. Göinge<br />
härad (Lmh. Akt 8, 1754), Mästers damm i Snäckestad, Vånga<br />
socken, Villands härad (Lmh. Akt 52, 1822), Mästers åker i<br />
Slättaröds torp, Västra Karups socken, Bjäre härad (Lmh.<br />
Akt 12, 1820), Mästers fiske samt Mästers knuta i Åhus socken<br />
Villands härad (muntl. 1933 och 1965) och slutligen Mästers<br />
ränna, Mästers södra mad samt Mästers äng i Stidsvig, Östra<br />
Ljungby socken, N. Åsbo härad (Lmh. Akt 21, 1824-26).<br />
Namnen från Östra Ljungby socken förekommer alla i<br />
direkt anslutning till Stidsvig/Kopparmöllan. Kopparmöllan<br />
har tidigare benämnts Järnhyttan och bland annat varit<br />
ett järnbruk under den danska kronan, av ansenlig betydelse<br />
under 1500-talets tidigare del. Namnen på mäster kan med<br />
största sannolikhet sättas i samband med de smeder med mästartitel<br />
som har innehaft hyttan i äldre tid. Ett antal sådana<br />
mästare finns omnämnda i handlingar från 1500-talet (Svensson<br />
2000:105ff ).<br />
Namnen på mäster från Åhus kan förstås handla om vilken<br />
sorts mästare som helst; Åhus var en stad fram till 1617. Vad<br />
gäller beläggen från Vankiva bör de sannolikt ses i sammanhang<br />
med bebyggelsenamnet Mästerstorp i Tullstorp, Vankiva<br />
socken, V. Göinge härad (Lmh. Akt 41, 1853). Förledens syftning<br />
är oklar. I Skånes ortnamn (Ringdahl under tryckning)<br />
föreslås ’lärare’, dock utan kända faktiska omständigheter som<br />
pekar ut någon särskild betydelse. En annan, förr vanlig, betydelse<br />
av mästare är ’bödel’, ’rackare’.<br />
Kolare<br />
En mängd namn, både bebyggelsenamn och naturnamn, som<br />
innehåller yrkesbeteckningen kolare finns i Skåne. Förmodligen<br />
har några av dem att göra med produktion av träkol i<br />
anslutning till järntillverkning. Särskilt sannolikt är detta vad<br />
gäller bebyggelsenamnet Kolarehusen (Kullerhussenne, 1591 JB<br />
Hels. län) som betecknar en liten by alldeles inpå knuten till<br />
tidigare nämnda Järnhyttan i Helsingborgs län, Ö. Ljungby<br />
socken, Norra Åsbo härad.
Lämningar<br />
Sinder<br />
Ordet, som finns i likartade former i alla de germanska språken,<br />
är av omtvistat ursprung. I äldre språkbruk är det ett<br />
gängse ord för ’slagg’ (se SAOB, sinder). I Skåne förekommer<br />
de från ett dialektologiskt perspektiv förväntade formerna sin<strong>ner</strong><br />
och singer. Sex lokaler med namn på sinder finns i DALs<br />
register: Sin<strong>ner</strong>backen/Singerbacken i Porkenahult, Skånes Fagerhults<br />
socken, N. Åsbo härad (ES 4D Oa), Sin<strong>ner</strong>backen i<br />
Traneboda, Örkeneds socken, Ö. Göinge härad (Lmh. Akt<br />
90, 1848), Sin<strong>ner</strong>bron mellan Hismossa och Strandböke, Hörja<br />
socken, V. Göinge härad (Lmh. Akt 2, 1762), Sin<strong>ner</strong>högen i Ö.<br />
Kulhult, Osby socken, Ö. Göinge härad (Lmh. Akt 39, 1801),<br />
Singerhögsbacken i Stora Bjelkabygget, Örkelljunga socken, N.<br />
Åsbo härad (Lmh. Akt 134, 1857), Singerhöj i Amnabygget,<br />
Oderljunga socken, N. Åbo härad (muntl. 1938).<br />
Slagg<br />
Ordet slagg verkar inte förekomma i skånska ortnamn.<br />
Förutsättningar<br />
Malm<br />
Stora mängder namn innehållande malm finns i Skåne, med<br />
en klar övervikt på landskapets norra delar. Vid en ytlig<br />
granskning ser tyngdpunkten ut att korrespondera väl med<br />
de områden där förekomsten av järn är som rikast i naturen,<br />
d.v.s. huvudsakligen N. Åsbo och de båda Göingehäraderna.<br />
Man måste dock komma ihåg att malm inte nödvändigtvis<br />
har med järn att göra. Ordet är en avledning till roten i verbet<br />
mala och malm kan stå för diverse malda substanser. En<br />
vanlig betydelse i ortnamnssammanhang är ’grusig/sandig<br />
mark’, som exempelvis i namnet Malmö. I Gärds härad i<br />
Östra Skåne, där ordet förekommer i en hel del naturnamn,<br />
och där sandflykten har kommit att karaktärisera landskapet,<br />
kan man till exempel ana en betydelse ’sanddyn’.<br />
De flesta av de namn som innehåller malm i betydelsen<br />
’järnhaltig mark/järnhaltigt vatten’ säger nog i och för<br />
sig inte så mycket om järnhanteringen, mer än möjligen<br />
mycket indirekt. Men det finns också några namn på malm<br />
som mer tydligt kan förbindas med järnutvinning. Dessa är<br />
framför allt: Malmgravshålan i Hamsarp, Osby socken, Ö.<br />
Göinge härad (Lmh. Akt 47, 1811) samt Malmtäktsängarna<br />
i Svanshals, i samma socken och härad (Lmh. Akt 7, 1697).<br />
Förutom dessa är det naturligtvis inte helt avlägset att tänka<br />
sig att namn som innehåller malm tillsammans med kärr,<br />
sjö eller mosse betecknar lokaler där myrmalm har kunnat<br />
utvinnas. Namn på malmkärr finns i Vittsjö och Vankiva i<br />
V. Göinge, Osby i Ö. Göinge samt Skånes Fagerhult, Tåssjö<br />
och Örkelljunga i Norra Åsbo. Malmsjö förekommer i Vittsjö<br />
och Verums socknar i Västra Göinge. Ett namn på myrmalm<br />
finns i Oderljunga socken i N. Åsbo.<br />
Röd<br />
Färgbeteckningen röd kan förekomma i ortnamn som beskriver<br />
mark eller vatten med hög järnhalt. I Skåne finns knappt<br />
tusen naturnamn som börjar på röd belagda hos DAL. En<br />
hel del av dem är namn på bäckar, mossar och dylikt, och<br />
kan säkert sättas samman med naturliga järnförekomster. En<br />
besvärlighet är dock att färgordet sammanfaller med det i<br />
Skåne mycket vanliga ortnamnselementet röd ’röjning’. Röd<br />
’röjning utgör oftast efterled i sammansatta i ortnamn, men<br />
kan förekomma även som förled, vilket gör namn som Rödåker<br />
svårtolkade. Att namn som börjar på röd har en potential<br />
att kunna säga något om förekomsten av och kännedomen<br />
om järnförekomster i naturen är emellertid klart.<br />
Järn<br />
Cirka 150 namn innehållande järn finns i DALs ickebebyggelsenamnsregister<br />
– järnväg/bana frånräknade. De vanligaste<br />
sammansättningarna är järnåker och järnäng samt järnhatt.<br />
Dessa förekommer i stor mängd, väl spridda runt om i landskapet.<br />
Den till synes godtyckliga spridningen talar för att<br />
vi i dessa namn inte ska se spår av järnproduktion. Kanske<br />
ska istället namnen med sammansättningarna järnäng och<br />
105
järnåker ses i ljuset av det ibland de skånska naturnamnen<br />
relativt vanliga namnet Pannejärnet. Pannejärnet ’stekpannan’<br />
ser ut att beteckna företrädesvis åkrar – sannolikt är det en<br />
platt och/eller rund form som åsyftas. Möjligen ska också järn<br />
i de många namnen på järnåker/järnäng förstås i den vanliga<br />
betydelsen ’stekpanna’. Vad gäller järnhatt-namnen brukar de<br />
tolkas som syftande på formlikhet med järnhatt ’hjälm’.<br />
I övrigt kan samma resonemang som ovan har brukats<br />
angående namnen på malm användas även om järn-namnen:<br />
De vittnar mestadels inte direkt om järnhantering, men kan<br />
ge en bild av var man har varit medveten om att järn fanns.<br />
I ett fåtal fall vittnar de mer direkt om järnfänge, såsom i<br />
Järngravskärret i Flyeboda, Örkeneds sn, Ö. Göinge hd (Lmh.<br />
Akt 87, 1846) och i Järnlösamossen, Össjö sn, N. Åsbo hd<br />
(SR 1812-20). Detta namn är äldst belagt som namnet på ett<br />
gränsmärke i Norra Åsbo härad i Palteboken 1514 (s.74).<br />
Behov av namn<br />
Man kan fråga sig vilka behov av ortnamn som har funnits i<br />
anslutning till järnproduktionen. Anläggningarna i sin helhet<br />
bör ha haft namn, i alla fall om vi talar om permanenta aktiviteter<br />
av någorlunda betydande omfattning. Dessa namn kan i<br />
många fall ha varit tidigare existerande bebyggelsenamn med<br />
tillägg på mölla, hytta, verk i ett tidigt skede och senare till<br />
exempel bruk och fors. Anläggningarna kan också ha fått helt<br />
nya namn. Dessa kan ha varit spontant bildade från början<br />
appellativa bildningar som möllan och hyttan, men också<br />
av någon vid något tillfälle givna namn som Fredriksfors etc.<br />
Katharina Leibring har i sin artikel om namn på bruk i Värmland<br />
gått igenom en mängd namn på bruksorter och kunnat<br />
konstatera hur dessa har varierat i tid och rum (2006:75ff).<br />
Förutom i fråga om själva anläggningarna i sin helhet kan<br />
man förmoda att namn har behövts till en mängd mindre<br />
delar av eller lokaler med anknytning till produktionen.<br />
Sådana namn har helt enkelt sin grund i den kommunikation<br />
som har behövts för att få arbetet med järnhanteringen att<br />
fungera enkelt och utan missförstånd. Vid större anläggningar<br />
106<br />
kan ett sådant kommunikationsbehov ha resulterat i en centralt<br />
styrd namngivning eller etablering av namn. För Skånes<br />
del kan en sådan ”officiell” namnflora ha funnits kring de<br />
största, mest industriella miljöerna, till exempel Alunbruket<br />
i Andrarum, Pappersbruket i Klippan samt eventuellt kring<br />
kol- och lerbrytningen i landskapets västra delar.<br />
Vad gäller järnhanteringen däremot har de skånska produktionsplatserna<br />
förmodligen inte varit av en sådan storlek,<br />
rent fysiskt eller i fråga om antalet människor som arbetade<br />
här, att en sådan styrd namngivning kan förväntas. Snarare<br />
har det handlat om tämligen spontana namnbildningar som<br />
av praktiska skäl har permanentats ibland just de människor<br />
som har behövt dem, d.v.s. de som arbetat med järnet. När de<br />
sociala sammanhangen har upplösts eller ändrat karaktär, till<br />
exempel genom att personal har kommit och gått, kan också<br />
namnen ha förändrats, bytts ut eller försvunnit. Sällan eller<br />
aldrig har dessa namn nedtecknats i skrift under medeltiden<br />
(och givetvis inte heller innan dess), vilket också har bidragit<br />
till att de har varit betydligt mer instabila än andra kategorier<br />
av namn.<br />
De delar av en järnhanteringsverksamhet som, ifall det<br />
har funnits mer än en av sitt slag vid samma produktionsort,<br />
har behövt namn är till exempel vattenrännor, dämmen, vattenhjul,<br />
ugnar, hammare, råvarutag, byggnader såsom förråd<br />
eller bostäder samt vägar och stigar.<br />
Namnen i anslutning till järnproduktionen kan ha givits<br />
och använts vid järnhanteringen och således vara direkta vittnesbörd<br />
om densamma, men man kan också tala om namn<br />
som indirekt speglar järnhanteringen – det kan röra sig om<br />
namn på olika typer av lämningar, till exempel slagghögar<br />
eller namn på lokaler där järnmalm, till exempel i form av<br />
myrmalm, har kunnat tas tillvara. De olika behov som har<br />
ge<strong>ner</strong>erat namn i anslutning till järnproduktionen motsvarar,<br />
tror jag, relativt väl den indelning enligt vilken namnen<br />
redovisas ovan: anläggningar, yrkesmän, lämningar och naturförutsättningar.<br />
I den här artikeln har inget större arbete lagts på att relate-
a alla redovisade namn till bestämda historiskt belagda järnproduktionslokaler<br />
eller till bestämda fornlämningar, det får<br />
vara en senare uppgift. En intressant fråga blir då varför det<br />
finns många ”järnnamn” av olika slag kring vissa anläggningar<br />
medan andra är helt osynliga från ett ortnamnsperspektiv.<br />
Kan detta relateras till anläggningarnas storlek, ålder, livslängd,<br />
teknologi, bevarandegrad, typ av ägande, eller någon<br />
annan faktor? Eller förekommer namnmaterialets vittnesbörd<br />
helt slumpvis?<br />
Avslutning<br />
Inledningsvis antyddes att ortnamnsforskarens ofrånkomliga<br />
lott är att hålla sig till det normala, det som man tror är känt.<br />
Så måste det vara; samma princip efterlevs förstås på ett eller<br />
annat sätt inom all verksamhet där man vill sträva efter<br />
vetenskaplighet. Vad som kan göras är att försöka utvidga<br />
normen. Detta måste ske genom relativt heltäckande studier<br />
av relativt stora ortnamnsmaterial. Då går det att, under lyckliga<br />
omständigheter, visa på fler aspekter av tillvaron, speglade<br />
genom ortnamnen, än topografi, jordmån, växtlighet och annan,<br />
för ett visst geografiskt område etablerad, normalitet. 3<br />
Förhoppningsvis kan den här artikeln visa något om hur<br />
järnhanteringen kan och, vilket ju är lika viktigt, inte kan<br />
förväntas förekomma i åtminstone skånska och kanske även<br />
andra sydskandinaviska ortnamn och på så sätt i någon mån<br />
vidga fältet för erfarenhetsmässigt grundad förmodan.<br />
3 Se Löfdahl 2004:81-103 om sådan etablerad normalitet vid utgivningen<br />
av ”Ortnamnen i Göteborgs och Bohus län”.<br />
107
Referenser<br />
Arkiv<br />
Dialekt- och ortnamnsarkivet i Lund, Institutet för språk och folkminnen<br />
Samlingar av skånska ortnamn: www.sofi.se (förkortas DAL)<br />
Kopior på mikrofilm av lärnsräkenskaper (LR) och jordeböcker (Jb) förvarade<br />
i Rigsarkivet, Köpenhamn och Riksarkivet, Stockholm<br />
Korrespondens<br />
Institutet för språk och folkminnen. Uppsala.<br />
Samling av bergverkstermer<br />
Lantmäteriet<br />
Lantmäteriakter: www.lanmateriet.se (förkortas Lmh Akt nr)<br />
Topografiska kartan (T)<br />
Ekonomiska kartan (ES)<br />
108<br />
Källor och litteratur<br />
Andersson, T. 2006. De germanska -ingi-namnen. Namn och bygd. Tidskrift<br />
för nordisk ortnamnsforskning. Nr 94. 2006. Uppsala.<br />
Björkenstam, N. 1990. Västeuropeisk järnframställning under medeltiden.<br />
Stockholm archaeological reports nr 25. Jernkontorets bergshistoriska<br />
skriftserie nr 26. Stockholm.<br />
Calissendorff, K. 1977. Myrjärnsbränning i Jämtlands län belyst av ortnamn.<br />
Jernkontorets bergshistoriska utskott. Höstmötet i Östersund 1977 Serie<br />
H nr 17. Jernkontoret. Stockholm.<br />
Calissendorff, K. 1985. Äldre uppgifter om svenskt järn. Jernkontorets bergshistoriska<br />
utskott. Serie H nr 37. Andra upplagan. Jernkontoret. Stockholm.<br />
Diplomatarium Danicum (förkortas DD). Udg. af Det danske sprog- og<br />
litteraturselskab. 1938-. København.<br />
Ejder, B. 1958. Skånes ortnamn. Serie A. Bebyggelsenamn. Del 1. Albo härad.<br />
Skrifter utgivna av sydsvenska ortnamnssällskapet och Landsmålsarkivet<br />
i Lund. Lund.<br />
Ejder, B., Hallberg, G. & Ringdahl, C. 2003. Skånes ortnamn. Luggude<br />
härad med Höganäs stad. Helsingborgs stad. Serie A. Bebyggelsenamn. Del<br />
12. Språk- och folkminnesinstitutet, Dialekt- och ortnamnsarkivet i<br />
Lund. Lund.<br />
Hallberg, G. 2006. Från Limonen till själva Verket. Språkliga spår av äldre<br />
skånsk industrihistoria. <strong>Sydsvensk</strong>a ortnamnssällskapets årsskrift 2006<br />
(förkortas SOÅ). Lund. s. 27-42<br />
Helsingborgs län. Räkenskaper 1582/1583. Jordebok 1583/1584. Extraskattemantalslängd<br />
1584. (förkortas HL). Utg. av Ola Svensson. Skånsk senmedeltid<br />
och renässans. 18. Skriftserie utgiven av Vetenskapssocieteten i Lund.<br />
2001. Lund.<br />
Hørby, K. & Olsen, R. A. 2004. Landsbyen Tvååker og Sorø Klosters ejendom<br />
dér. Jernmøllen i Halland. Arkæologiske undersøgelser 1993-1995.<br />
Red. Vellev, Jens. Hikuin 31. Forlaget Hikuin. Moesgård. s. 23-36<br />
Jørgensen, B. 2004. Old -inge-derived names in Denmark. Place-names,<br />
tribal designations or both? Suffixbildungen in alten Ortsnamen. Akten<br />
eines internationalen Symposiums in Uppsala 14-16 Mai 2004. Hrsg.<br />
von Thorsten Andersson & Eva Nyman. 2004. Acta Academiæ regiae<br />
Gustvi Adolphi 88. Uppsala.<br />
Kancelliets brevebøger vedrørende Danmarks indre Forhold 1551-1658. København<br />
1885-1929 (förkortas KB). København.<br />
Kousgård Sørensen, J. 1968-1996. Danske sø og ånavne 1-8. i Navnestudier<br />
udgivet af Institut for Navneforskning. København.
Leibring, C. 2006. Lennartsfors, Rottneholm och Likanå. Namn på värmländska<br />
bruk. Namn och runor. Uppsalastudier i onomastik och runologi<br />
till Lennart Elmevik på 70-årsdagen 2 februari 2006. Namn och samhälle<br />
17. Uppsala.<br />
Lundbladh, C. E. Under tryckning. Skånes ortnamn. Norra Åsbo härad. Serie<br />
A. Bebyggelsenamn. Institutet för språk och folkminnen. Dialekt- och<br />
ortnamnsarkivet i Lund.<br />
Löfdahl, M. 2004. Serien Ortnamnen i Göteborgs och Bohus län som organisation,<br />
forskarskola och modell. Namn och bygd. Tidskrift för nordisk<br />
ortnamnsforskning. Årg. 92. 2004. Uppsala.<br />
Norlind, W. 1970. Tycho Brahe. En levnadsteckning med nya bidrag belysande<br />
hans liv och verk. Skånsk senmedeltid och renässans. Skriftserie utgiven<br />
av Vetenskapssocieteten i Lund. 8. Lund.<br />
Nyström, S. 2002. Ortnamn och andra ortnamn – en djupgående undersökning.<br />
Eivindarmál. Heiðursrit til Eivind Weyhe á seksti ára degi hansara<br />
25 april 2002. Ritstjórn: Arnfinnur Johansen & al. Tórshavn. (Annales<br />
societatis scientiarum Færoensis. Supplementum 32.). Tórshavn.<br />
Olson, E. 1916. De appellativa substantivens bildning i fornsvenskan. Bidrag<br />
till den fornsvenska ordbildningsläran. Lund.<br />
Osby hembygdsförening. Årsbok. (förkortas OHÅ) Osby 1960-<br />
Pamp, B. 1964. Skånes ortnamn. Bjäre härad och Ängelholms stad. Serie A.<br />
Bebyggelsenamn. Del 3. Utgivna av <strong>Sydsvensk</strong>a ortnamnssällskapet och<br />
Landsmålsarkivet i Lund. Lund.<br />
Ringdahl, C., under tryckning. Skånes ortnamn. Västra Göinge härad med<br />
Hässleholms stad. Serie A. Bebyggelsenamn. Institutet för språk och folkminnen.<br />
Dialekt- och ortnamnsarkivet i Lund. Lund.<br />
Rinman, S. 1788-1789. Bergwerks lexicon. 1-2. Stockholm.<br />
Rosell, E. 1981. Värmländsk medeltid i ortnamnsperspektiv. Nationen och<br />
hembygden. 12. Värmlands nation. Uppsala. Karlstad.<br />
Rosell, E. 1984. Ortnamn i Värmland. Stockholm.<br />
Skånska rekognoseringskartan 1812-1820. 1986. (Förkortas SR) Efter original<br />
på Krigsarkivet, Stockholm. Lantmäteriet. Gävle.<br />
Ståhl, H. 1948-1950. Sveriges ortnamn : Ortnamnen i Hallands län. På offentligt<br />
uppdrag utg. av Kungl. Ortnamnskommissionen genom Jöran<br />
Sahlgren. Uppsala.<br />
Ståhl, H.1960. Ortnamnen i Kopparbergslagen. Kungl. Vitterhets-, historie-<br />
och antikvitetsakademiens handlingar. Filologisk-filosofiska serien,<br />
0083-677X ; 7 . Stockholm.<br />
Ståhl, H. 1982. Ortnamn i Dalarna. Stockholm.<br />
Ståhl, H. 1985. Ortnamn i Västmanland. Stockholm.<br />
Ståhle, C. I. 1946. Studier över de svenska ortnamnen på -inge : på grundval av<br />
undersökningar i Stockholms län. Studier till en svensk ortnamnsatlas. Del<br />
3. Skrifter utg. av Kungl. Gustav Adolfs akademien för folklivsforskning.<br />
Del 16. Uppsala.<br />
Svenskt ortnamnslexikon (förkortas SOL). 2003. Utarbetat inom Språk- och<br />
folkminnesinstitutet och Institutionen för nordiska språk vid Uppsala<br />
universitet. Red. Mats Wahlberg. Språk- och folkminnesinstitutet. Uppsala.<br />
Svensson, O. 2000. Kronans järnhytta i Skåne. I Ödman, A. (red.) Järn.<br />
Wittsjöskogkonferensen 1999. University of Lund Institute of Archaeology.<br />
Report series no. 75. Lund.<br />
Sveriges ortnamn. 1906-. Institutet för språk och folkminnen. Namnavdelningen<br />
i Uppsala, (på uppdrag av kungliga ortnamnskommitén/kommisionen).<br />
Uppsala.<br />
Söderwall, K. F. Ordbok öfver svenska medeltidsspråket. Lund 1884-1918.<br />
Supplement. Lund 1925-1973. Samlingar utg. av Svenska Fornskrift-<br />
Sällskapet. Lund.<br />
Vikstrand, P. 2007. Bebyggelsenamnen i Mörbylånga kommun. Sveriges ortnamn.<br />
Ortnamnen i Kalmar län. 7. Uppsala.<br />
Wadström, R. 1952. Svenska kvarntermer. 1. Skrifter utgivna genom Landsmåls-<br />
och folkminnesarkivet i Uppsala. Ser. A:8. Uppsala.<br />
Ödman, A. 1999. Kolonisation och järnskatt i norra Skåne med Vittsjö<br />
socken som exempel. I Ödman, A. (red.) Järn. Wittsjöskogkonferensen<br />
1999. University of Lund Institute of Archaeology. Report series no. 75.<br />
Lund.<br />
109
Uppfattningen av södra Sverige som en region där de agrara<br />
näringarna, historiskt sett, varit framträdande har påtalats i<br />
många arbeten. Denna bild kan vara representativ för de stora<br />
slättbygderna, främst i kusttrakterna. På andra håll kunde<br />
ekonomin karaktäriseras av en småskalig blandning av olika<br />
näringar. Spannmålsproduktion och boskapsskötsel utgjorde<br />
en del, men ofta i kombination med olika binäringar och<br />
industriell verksamhet. I vissa fall kom den industriella verksamheten<br />
att helt domi<strong>ner</strong>a. Järnhanteringen kom att bli en<br />
stor och viktig ekonomisk nisch under järnålder och tidig historisk<br />
tid. Järnhanteringen i södra Sverige är tämligen okänd,<br />
i syn<strong>ner</strong>het i jämförelse med Jylland och mellersta Sverige.<br />
Under de senaste åren har en rad arkeologiska undersökningar<br />
och tekniska analyser genomförts med anknytning<br />
till järnhanteringen i södra Sverige. Många av resultaten från<br />
dessa undersökningar har publicerats i olika rapporter och<br />
artiklar. Samtidigt har det saknats en diskussion kring och<br />
sammanfattning av dessa resultat.<br />
Som ett led i kunskapsuppbyggnaden kring denna viktiga<br />
ekonomiska nisch arrangerade Regionmuseet Kristianstad<br />
en konferens under rubriken ”<strong>Järnets</strong> <strong>roll</strong>. Skånelands och<br />
södra Smålands järnframställning under förhistorisk och<br />
historisk tid” den 3 maj 2007. Denna publikation omfattar<br />
åtta bidrag från konferensen. De kan ses som enskilda bidrag<br />
som avhandlar specifika problem och/eller regionala uttryck.<br />
Boken kan också ses som en sammanfattning och nulägesrapport<br />
kring vår kunskap om den sydsvenska järnhanteringen.<br />
Slutord<br />
Bertil Helgesson<br />
Det är inte tänkt att här recensera alla bidragen utan<br />
snarare lyfta fram vilka frågeställningar och problem som är<br />
relevanta inför kommande forskningsinsatser kring den sydsvenska<br />
järnhanteringen.<br />
Grundläggande angående järnhanteringen är förstås de<br />
rent tekniska aspekterna och här finns en rad frågeställningar<br />
att fördjupa sig i. Det handlar exempelvis om tillgång och<br />
utvinning av råmaterial. Använde man rödjord eller myr/<br />
sjömalm? Hur såg innovationsförloppet ut? I vilka miljöer<br />
påträffas den tidiga järnframställningen? Hur urvecklades<br />
teknologin? Finns det påtagliga steg i denna utveckling? Kan<br />
man se regionala skillnader? Metodiskt handlar det om att<br />
undersöka miljöer inom olika delar av Sydsverige, liksom att<br />
göra ingående analyser av framgrävt material.<br />
En annan aspekt på järnhanteringen är ekonomisk och<br />
politisk. Vad betydde järnhanteringen för olika delar av Sydsverige<br />
och vilka var de ekonomiska vinningarna? Var järnhanteringen<br />
bara ett onödigt ont som hade som mål att förse<br />
bönderna med järn eller fanns det en klar strategi bakom<br />
järnhanteringen med en ekonomisk vinning som mål? Fanns<br />
det en prestige i att tillverka järn? Vem ägde skogen, förekomsterna<br />
av råmaterial och rätten att tillverka och förädla järn?<br />
Eftersom järnhanteringen klart var knuten till vissa regio<strong>ner</strong><br />
kan man undra om detta enbart hade med tillgången på<br />
råvaror att göra eller om det fanns en styrning, kanske från<br />
centralt håll, att vissa områden skulle tillverka järn. Det har<br />
exempelvis föreslagits att järnhanteringen under tidig med-<br />
111
eltid sköttes av frigivna slavar som koloniserade vissa skogstrakter.<br />
Fanns det redan tidigt en klar strategi för hur denna<br />
järnhantering skulle gå till?<br />
Ett tredje problem blev tydligt under konferensen och<br />
detta var förhållandet mellan den förhistoriska järnhanteringen,<br />
som främst kan dateras till äldre järnålder, och den<br />
medeltida järnhanteringen. Det är tydligt att den tidiga<br />
järnhanteringen främst påträffas i anslutning till slättbygderna,<br />
medan det medeltida järnet främst producerades inom<br />
områden som idag är skogsklädda morä<strong>ner</strong>. Perioden däremellan,<br />
yngre järnålder, är problematisk då det från stora<br />
delar av området nästan helt saknas järnframställningsplatser<br />
från denna tid. Det borde vara ett framtida forskingsfält att<br />
försöka dokumentera järnhanteringen under denna mellanperiod,<br />
och att försöka påvisa om, och i vilken omfattning,<br />
järn har importerats till södra Sverige från andra områden.<br />
I handelsordningen för staden Flensburg i början av 1300talet<br />
dyker beteckningarna calmarejärn och blekingejärn upp.<br />
Detta är en ofta citerad passus som klart visar att järn kunde<br />
fraktas över långa sträckor. Detta leder osökt in på frågan om<br />
järnets <strong>roll</strong> som handelsvara och därmed också dess ekonomiska<br />
betydelse under historisk tid. Kan man spåra längs vilka<br />
handelsvägar detta järn forslades och vilken eller vilka typer av<br />
organisering som låg bakom detta? Varifrån kom det järn som<br />
användes i järnålderns Uppåkra, eller de i medeltida städerna<br />
112<br />
Laholm och Växjö? Kan man kartlägga vart järn exporterades,<br />
eventuellt påvisa om delar av södra Sverige importerade järn<br />
under vissa tider?<br />
Järnhanteringen i södra Sverige kan inte ses som en isolerad<br />
företeelse. Även om den kunde vara domi<strong>ner</strong>ande inom<br />
vissa områden var det kanske vanligare att den var en nisch<br />
av flera som ett led i självhushållning och behov av metall,<br />
och en produkt att kunna handla med. Därmed kan man se<br />
järnhanteringen som en integrerad del av samhället och för<br />
att analysera den fullt ut är det nödvändigt att också analysera<br />
andra typer av källmaterial än de som direkt berör järnhanteringen.<br />
Detta sätt att se järnhanteringen kräver analyser av<br />
flera eller många typer av källmaterial. Ofta kan det vara svårt<br />
att överblicka de typer av källmaterial som man normalt inte<br />
arbetar med, men att skapa nätverk, anordna seminarier och<br />
hålla konferenser med en bred vetenskaplig förankring är en<br />
fruktbar väg att gå.<br />
Denna publikation kan ses på två sätt. För det första är<br />
den en sammanfattning och nulägesrapport över vår kunskap<br />
om den sydsvenska järnhanteringen under järnålder och tidig<br />
historisk tid. För det andra skall den ses som en plattform<br />
och idebank för fortsatta undersökningar och fördjupningar<br />
inom ämnet. Vi är bara i början att förstå hela den historiska<br />
väv som järnhanteringen utgör en väsentlig del av. Framtiden<br />
har helt klart mycket i sitt sköte.