Bilaga 2 Sjöar och vattendrag - Hagfors
Bilaga 2 Sjöar och vattendrag - Hagfors
Bilaga 2 Sjöar och vattendrag - Hagfors
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Tematiskt tillägg till ÖP 2002 <strong>Hagfors</strong> kommuns naturvårdsplan fastställd 2011-06-27 <strong>Bilaga</strong> 2 <strong>Sjöar</strong> <strong>och</strong> <strong>vattendrag</strong><br />
som har en ålderdomlig karaktär då byn är oskiftad. Skoga marknad vittnar om platsens strategiska<br />
betydelse.<br />
År 1503 gjordes den första förteckningen över skattehemman i Ekshärad – i Västanberg listas<br />
Södra Skoga, Norra Skoga, Hole, Hamra, Älvesby, Råda, Våle samt Norra <strong>och</strong> Södra Mossberg.<br />
Alla dessa små medeltida byar ligger i närheten av vatten <strong>och</strong> deras historia kan gå ända tillbaka<br />
till järnåldern. Västanbergsbygden var glesare befolkad än Klarälvdalen under medeltiden, vilket<br />
beror på att de tyngre jordarna är svårare att bruka. Solberg vid Gröckesälven är första gången<br />
nämnt i skattelängden år 1565. Gårdarna runt Solberg befolkades av finnar som svedjade skogen.<br />
Under medeltiden användes <strong>vattendrag</strong>en till skvaltkvarnar – principen för en sådan finns idag att<br />
beskåda vid Hamra Vadmalstamp. Dessa kvarnar utgjorde normalt inga vandringshinder i de<br />
större <strong>vattendrag</strong>en. Om de byggdes i större <strong>vattendrag</strong> nyttjades bara en mindre delström av<br />
vattnet. Ett exempel finns på detta vid Gröckesdammen, där en delström av vattnet vid fallet gick<br />
till kvarnen. Kvarnarna låg på bekvämt avstånd från gården, <strong>och</strong> det fanns många av dem.<br />
Om man försöker sätta sig in i hur Västanberg såg ut för 500 år sedan, kommer man fram till att<br />
nästa allt som vi idag ser som öppen bygd var täckt av skog, men inte skog såsom vi är vana att<br />
se den. Ingen avverkning har skett annat än för hustimmer, ved <strong>och</strong> något svedjefall. Endast<br />
skogselden <strong>och</strong> storm skötte om föryngringen. Skogen var luckig, med ett glest bestånd av<br />
gamla, grova tallar. Byarna bestod av två, tre gårdar med låga, grå timrade hus med små åkerskiften.<br />
Skatt från Västanberg erlades i form av hudar <strong>och</strong> skinn – istället för spannmål som var<br />
det vanligaste på andra ställen i Värmland. Folket levde av fiske <strong>och</strong> jakt.<br />
Föskefors bruk anlades 1755 <strong>och</strong> övertogs av Uddeholmsbolaget år 1801. Föskeforsälven var<br />
lagom stor att dämma för vattenhjul till Föskefors hammare. Detta vandringshinder kunde inte<br />
passeras av öringen, vilket ledde till att öringstammen uppströms Föskefors blev isolerad. Då<br />
Föskefors bruk anlades odlades marken i dalgången upp. De flesta dagsverken som hörde till<br />
bruket utfördes inom jordbruket – vilket var regel vid alla de mindre bruken, då bruken hade en<br />
ganska hög grad av självförsörjning. Uppodlingen av de styvare jordarterna i Västanbergsbygden<br />
tog fart. Under merparten av Uddeholmstiden kom tackjärnet till Föskefors över sjöarna vintertid,<br />
<strong>och</strong> kolet hämtades från skogen i närheten. Det smidda järnet roddes med ”järnbåt” från Föskefors<br />
genom Mossbergssjön till Busjöns södra ände, där det lastades om till hästtransport, som<br />
gick över Norra <strong>och</strong> Södra Skoga till Skogaängarna vid Lakenesjöns nordöstra strand. Där omlastades<br />
det återigen till båt, <strong>och</strong> roddes över Lakenesjön ner till järnboden vid Sörby. Ny omlastning<br />
till hästtransport <strong>och</strong> nu gick hästfororna ner till Lovisebergsboden – för vidare båttransport på<br />
Klarälven till Munkfors. På detta omständliga sätt tog man sig förbi alla forsar i Klarälven. 1877,<br />
när järnvägen var klar, ändrades transportvägen så att man med häst förde järnet till Kyrkheden,<br />
för båttransport till Edebäcks järnvägsstation.<br />
Föskefors bruk anlade Abrahamsfors hammarbruk i slutet av 1700-talet. Det lilla bruket låg vid<br />
Hoforsen, Grundan. Verksamheten var i gång några årtionden. Det fanns även elverk, sågverk<br />
<strong>och</strong> kvarn vid Grundan ända in på 1900-talet.<br />
Kolning <strong>och</strong> kolkörning med häst <strong>och</strong> kolryss var en mycket viktigt syssla för många män i Västanberg<br />
ända in på 1900-talet. När kolningen började på 1700-talet fanns ingen konkurrens om<br />
virket i skogen – förutom behovet av lite husbyggnadstimmer <strong>och</strong> brännved. Först i början av<br />
1800-talet började Sverige exportera mastvirke <strong>och</strong> sågat virke till Europa, <strong>och</strong> skogen fick ett helt<br />
annat värde. Den intensiva kolningen vid milor upphörde i mitten av 1940-talet. I slutet av kolningsperioden<br />
kolade man i större mer kontrollerade anläggningar. En sådan fanns vid Hööken<br />
vid Gröcken, dit kolved kördes fram till 1965. (uppgift Melvin Nilsson som var ansvarig för detta).<br />
Vattnet fick en ny användning som transportled då flottningen startade. I Gröckesälven ser man<br />
rester efter de anordningar som byggdes för att underlätta flottningen. Dammen höll sjön hög vid<br />
islossningen för att kunna släppa flottningsvatten som en förstärkt vårflod. Över de stora sjöarna i<br />
Västanberg drog man timmer med spelflottar ner mot Busjöns södra ände där timret släpptes fritt<br />
nere vid Noret <strong>och</strong> flottades ner för Klarälven, där det fångades in först vid skiljet i Forshaga.<br />
I början av 1900-talet blev elkraften den viktigaste produkten ur vattnets kraft. I Gröckesälven <strong>och</strong><br />
flera andra älvar byggdes likströmsgenerator – de kallades ”lysverk”. Västanbergs stora sjöar<br />
reglerades inte som vintermagasin åt Klarälvens kraftverk på samma sätt som skogssjöarna i<br />
Uvåns avrinningsområde – sannolikt på grund av de stora problem en höjning av vattennivåerna<br />
skulle medföra för bondebefolkningen.<br />
39/70