MAJDAGARNA 2005 Interna nordiska studiedagar ... - Antroposofi.info
MAJDAGARNA 2005 Interna nordiska studiedagar ... - Antroposofi.info
MAJDAGARNA 2005 Interna nordiska studiedagar ... - Antroposofi.info
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>MAJDAGARNA</strong> <strong>2005</strong><br />
<strong>Interna</strong> <strong>nordiska</strong> <strong>studiedagar</strong> för<br />
läkepedagogik och socialterapi<br />
Språkets världar<br />
24-28 maj 2006 i Kulturhuset, Ytterjärna. Nordiska förbundet för<br />
läkepedagogik och socialterapi
Innehållsförteckning<br />
FÖRORD ...............................................................................................................................3<br />
VÄLKOMSTHÄLSNING OCH INLEDNING TILL MÖTET.......FEL! BOKMÄRKET ÄR<br />
INTE DEFINIERAT.<br />
DET ORDLÖSA SPRÅKET................................................................................................10<br />
MINNESSTUND .................................................................................................................22<br />
EURYTMI PROGRAM .......................................................................................................22<br />
VAD ÄR MER VEDERKVICKANDE ÄN LJUSET?..........................................................24<br />
MÄNNISKAN I DET ANDLIGA........................................................................................32<br />
LÄKEPEDAGOGISKA FRAMTIDSVERSIONER .............................................................37<br />
SPRÅKET SOM MAKTFAKTOR. SPRÅKET SOM PEDAGOGISKT MEDEL. ...............43<br />
SPRÅKET SOM SKAPANDE KRAFT ...............................................................................57<br />
SAMTALSGRUPPER .........................................................................................................64<br />
ARBETSGRUPPER.............................................................................................................66<br />
Språket som bro mellan tankelivets och kroppens rörelser ...............................................66<br />
Samtalets konst – att vårda mellanrummet .......................................................................66<br />
Vi söker den läkepedagogiska och socialterapeutiska rörelsens identitet och arbetssätt. Vill<br />
du medverka? ..................................................................................................................66<br />
Ungdomens Utfordring ....................................................................................................66<br />
Gode leker – lek till læring og latter- en introduksjon ......................................................66<br />
Vad som än händer – Tala!..............................................................................................66<br />
Storytelling: Ordet som bro mellan människor.................................................................66<br />
Ursprunglig lek................................................................................................................66<br />
Bothmergymnastik ...........................................................................................................66<br />
Heliga danser ..................................................................................................................66<br />
Tala och sjunga klingande ord.........................................................................................67<br />
Trommesirkel som øvingsvej til mellommenneskelig musikalitet.......................................67<br />
Grafik ..............................................................................................................................67<br />
Färgens möjligheter.........................................................................................................67<br />
Tova djur för sagor och berättelser..................................................................................67<br />
Måla med växtfärger........................................................................................................67<br />
Smide...............................................................................................................................67<br />
Husapotek........................................................................................................................67<br />
Fasilitated communication (fc).........................................................................................67<br />
Medicin och diet för LP barn ...........................................................................................68<br />
Alternativ kommunikation ................................................................................................68<br />
2
Förord<br />
Majdagarna är i första hand en konferens för läkepedagoger och<br />
socialterapeuter inom antroposofiska verksamheter och det viktiga med<br />
konferensen är det gemensamma arbete som sker under dessa dagar med<br />
föredrag, samtalsgrupper och arbetsgrupper.<br />
Föredragen spelas in på band som sedan skrivs ned så ordagrant som<br />
möjligt. Dokumentet är därför skrivet i talspråk vilket ibland kan bli mycket<br />
annorlunda än skriftspråk. Samtliga föredragshållare har haft möjlighet att<br />
redigera sina egna föredrag.<br />
Till min hjälp med detta arbete har jag att tacka Kerstin Hallenstam på<br />
INTAS AB, dels för nedskrivningen men också för hennes entusiasm kring<br />
föredragen.<br />
Reikart Theissen vill jag också tacka för hjälpen med allt tekniskt bistånd<br />
under majdagarna.<br />
Detta år var programmet helt förändrat under förmiddagarna, då föredragen<br />
föregicks av en upptakt och samtalsgrupper. Denna förändring gjorde att<br />
föredragen blev mycket spännande.<br />
Till hjälp under föredragen fanns 2 teckentolkar som jobbade fantastiskt<br />
under föredragen. Det var Maja Åhman och Stina Sidenvall från Umeå<br />
Landsting, Tolkningscentralen. Detta gav ännu en dimension till årets tema,<br />
Språkets världar.<br />
Med varm hand lämnar jag över dokumentet, Majdagarna 2006, till<br />
Nordiska förbundet.<br />
Trosa i oktober 2006<br />
Gunilla Hjelm<br />
Ekgårdens gymnasieskola<br />
3
Onsdag 24 maj<br />
Välkomsthälsning och inledning till mötet<br />
av Dick Tibbling<br />
Jag vill hälsa alla hjärtligt välkomna till årets Majdagar, till temat ”Språkets<br />
världar”.<br />
Det passar alldeles utmärkt här att vi får en demonstration av språket på ett<br />
annat sätt än det som jag kommer att göra parallellt.<br />
Det är oerhört intressant att se hur ett tema uppstår till Majdagarna. De som<br />
var med förra året kommer kanske ihåg att förra årets tema var ”Den<br />
sökande människan”. Vi har inga färdiga svar utan vi befinner oss alla på<br />
väg någonstans, på väg i ett sökande, det finns inga färdiga koncept, vi är<br />
alla sökare. Det sökande elementet det uppstår också varje år, när vi ska<br />
försöka hitta vad det är för något som ska bli nästa års tema. När vi skildes<br />
här vid förra majdagarna hade vi inget färdigt koncept eller tema.<br />
Det som vi visste var att en förberedelsegrupp (den s k aktionskommittén)<br />
skulle träffas på Island i oktober och där skulle vi arbeta vidare på att<br />
försöka hitta ett tema. Eftersom vi åkte till Island, låg det nära till hands att<br />
vi hade som internt studium den <strong>nordiska</strong> mytologin, då vi befann oss på en<br />
plats på Island, Reykholt, där Snorre Sturlasson, författaren och historikern<br />
som nedtecknat den nyare Eddan, hade bott. Han var en mäktig man på<br />
Island, en man som också ansågs ha speciella gåvor, speciella möjligheter<br />
att stå i förbindelse inte bara med den yttre världen utan också med en<br />
andlig värld. Vi befann oss alltså där på den plats där han hade haft sin gård<br />
och vi hade som studium nordisk mytologi och frågan var, om det kommer<br />
att vara temat, ska vi knyta an det här årets majdagar till den <strong>nordiska</strong><br />
mytologin och hitta motiv, som har med läkepedagogik och socialterapi att<br />
göra? De olika gudarna och deras egenskaper och så vidare, med hela<br />
framtidsperspektivet som är så starkt framträdande i den <strong>nordiska</strong><br />
mytologin. Men när vi satt där så märkte vi att, nej, det är inte det temat vi<br />
söker. Vad ska vi göra? Det var en öppen fråga.<br />
Vi delade upp oss i olika grupper och samtalade kring olika förslag på<br />
teman och jag satt i ett hörnrum, och när vi satt där tillsammans så flög det<br />
två stora kolsvarta korpar utanför fönstret. De flaxade utanför fönstret och<br />
så försvann de en minut och så kom de tillbaka och så höll de på i över en<br />
timme, det var lite speciellt, det var en speciell upplevelse. Med lite fantasi<br />
kan man föreställa sig att det här var ett sorts språk. Man kan tänka så: Det<br />
här är ett språk. Om man dessutom vet att Oden hade två korpar som sina<br />
medhjälpare, Hugin och Munin, och de två korparnas uppgift var att vara<br />
ute i världen och spana efter vad som händer i världen och återvända till<br />
guden Oden, och berätta om vad de har upplevt.<br />
4
Så blir det riktigt ”imaginativt”. Man kunde ha en känsla av att de här<br />
korparna spanade in där i rummet och undrade, vad håller de på med? Vad<br />
vill de egentligen, vad ska det bli för tema? Undan för undan växte ett tema<br />
fram, nämligen Språket. Människornas språk, ett centralt tema i<br />
läkepedagogiska kursen. Ja, språket kunde vara det rätta temat.<br />
I det poetiska Eddan beskriver Oden själv i Hávamál, hur han genomgår en<br />
invigning och får ta del av språkets mysterier, språkets krafter.<br />
”Jag vet att jag hängde i vindomsusat träd i nio nätters tid, sårad med<br />
uddstav åt Oden given, själv åt mig själv, jag fick ej njuta horndryck ej<br />
heller bröd, jag spanade noga nedåt, runor tog jag upp, ropade och tog, nu<br />
föll jag ned ur trädet”.<br />
Och så berättas det här hur Oden fick ta del av nio maktkväden.<br />
”Då började jag frodas och fattade allt, växa och trivas väl, jag letade ut ord<br />
utav ord, en gärning gjorde den andra”.<br />
Och så beskrivs kraftkvädena, det är många, jag ska inte gå in på alla. Den<br />
första heter t ex Hjälp. ”Det hjälper dig mot bekymmer och käromål”. Alltså<br />
hjälpkväden. ”Ett annat minns jag som män tarva där de vilja som läkare<br />
leva. Kväden som kan ge läkedom, fick jag en del av”. Ett annat kväde är,<br />
när det uppstår hat mellan hövdingens söner. ”Det kan jag hastigt häva”,<br />
alltså förmåga att häva hat. Ett annat är, att stilla havet, att stilla vinden så<br />
skeppen kan klara sig och så räknas det upp flera sådana kraftkväden i<br />
Hávamál. Idag är det ju så att vi inte direkt räknar med att språket, det språk<br />
vi använder ska ha såna magiska egenskaper, så att vi kan påverka vinden<br />
osv. Men ändå i vissa sammanhang kanske vi gör det, att vi för att få hjälp<br />
ber en bön för någonting, eller hur?<br />
Någonting finns kvar, en känsla av att det här med ord, språk, är inte bara<br />
<strong>info</strong>rmationsöverflyttande, så att säga, utan det ligger andra krafter, fördolda<br />
i språket. En känsla och en kunskap som man hade mycket mera av förr.<br />
Men vi vet ändå väldigt väl att ord, kan vara sårande, skadande, ett felaktigt<br />
ord kan skada någon för livet, ett felaktigt uttryckt ord kan skada någon<br />
mera än ett fysiskt slag, mycket mycket mera. En skada över många år, som<br />
kanske aldrig läker. Ord kan skapa fred och förståelse mellan människor,<br />
men ord kan också så split, krig. Orden kan användas på olika sätt, hur vi<br />
använder orden har enorma följder. Och då är det inte bara ordens innehåll,<br />
utan hur de uttalas, det som ”lever” i orden, som har en enorm verkan.<br />
Hur är det möjligt att en person som Hitler kunde få kontroll över<br />
hundratusentals människor under ett tal? Vad är det för krafter? Man märker<br />
att han hade förmågan att suggerera människor, så att de blev fullständigt<br />
förtrollade, fullständigt kom i hans makt. När man hör hans tal, märker man<br />
att han börjar stapplande, försöker hitta orden, ganska normalt och sen<br />
vartefter talet utvecklas, blir det starkare, starkare, starkare, och sen till slut<br />
är det bara en enda stor massa av människor som är en enda grupp.<br />
Masspsykos, massuggestion. Och då ser man makten som ligger i orden.<br />
Ord kan användas på många sätt, till det goda, till det onda.<br />
5
I läkepedagogiska kursen talar Rudolf Steiner om den oerhörda betydelsen<br />
av språket och han talar om det i ett sammanhang, som säkert de flesta av er<br />
känner till, han talar om det i sammanhang med den s k pedagogiska lagen<br />
som handlar om hur vi verkar på varandra. Det finns lagbundenheter i denna<br />
verkan. En sån lagbundenhet är, att vårt Jag, vår individualitet, inte bara<br />
varkar på det egna själslivet, disciplinerande eller på något sätt kultiverande<br />
på det egna själslivet. Om en människa lyckas att i någon mån kultivera sitt<br />
eget själsliv så är inte det bara en privatsak utan det har sociala<br />
konsekvenser, det verkar också på omgivningen. Det här kultiverade<br />
själslivet, om det har kommit så långt att det blivit lite förändrat då verkar<br />
det på ett speciellt sätt på människans livskrafter, på hälsan, men inte bara<br />
på den egna hälsan utan på omgivningens hälsa. Livskrafterna verkar på den<br />
fysiska kroppen, inte bara på den egna fysiska kroppen utan på<br />
omgivningens fysiska kroppar och detta kallade Rudolf Steiner för en<br />
pedagogisk lag.<br />
Antingen vi vill det eller inte, verkar vi hela tiden på varandra ända in i våra<br />
medmänniskors hälsa, hälsotillstånd. Det är naturligtvis en viktig sak att<br />
vara medveten om när man arbetar med människor. Rudolf Steiner ritar upp<br />
den här lagbundenheten på svarta tavlan, medan han talar, och så slutar det<br />
vid Jaget. Nej, han skriver ytterligare, andesjälvet ovanför Jaget. Jaget och<br />
sen andesjälvet. Sen säger han följande: ”Och nu blir ni rent av förskräckta i<br />
ert inre, ty här står uppfostrarens andesjälv om vilket vi tror att det inte är<br />
utvecklat och det ska verka på barnets Jag”. Andesjälvet, vad är det då? Man<br />
kan säga människans högre Jag. Det är det som ska påverka Jaget, men om<br />
det inte finns något högre Jag eller om man inte är så utvecklad, hur är det<br />
då? ”Men lagen är så, jag ska visa er hur uppfostrarens andesjälv, dvs<br />
uppfostrarens högre Jag, som man själv inte alls blir medveten om, inte bara<br />
hos idealuppfostraren utan ofta hos den allra sämsta uppfostrare verkar på<br />
barnets Jag. Uppfostrans väsen är i sanning höljt i många mysterier.”<br />
Sen sägs det inget mer om detta förrän mot slutet av läkepedagogiska<br />
kursen. Då beskriver han hur språket är bärare av högre krafter, språket kan<br />
inte förstås bara ur materiell synpunkt utan i språket lever språkets genius.<br />
Språkets genius eller språkets ande står på samma nivå som andesjälvet,<br />
människans högre Jag. Människan är beroende av språket för sin utveckling.<br />
Det är egentligen inte svårt att förstå att det är på det viset. Människor som<br />
växer upp utan andra människor att kommunicera med, de blir inte<br />
människor. Människa blir människa på jorden genom att hon möter andra<br />
människor, som hon kan kommunicera med, på det sättet som är möjligt.<br />
Hon måste utveckla en form av språk tillsammans med andra för att Jaget<br />
överhuvudtaget ska utvecklas.<br />
Tänkandet behöver ju det instrument som språket utgör för att kunna tänka<br />
och utan tänkandet kan inte heller Jaget utvecklas. Jaget måste ha ett språk<br />
som det kan ha som instrument för tänkandet, för att överhuvudtaget bli<br />
medveten om sig själv, annars skulle inte Jaget bli medveten om sin egen<br />
existens här på jorden. Språket är helt avgörande. Annars är det ju en svår<br />
tanke kanske, att tänka att det finns något andligt i språket som går utöver<br />
den synliga aspekten av språket.<br />
6
Men det kan också vara så, och i det här sammanhanget betonar Rudolf<br />
Steiner, att språket självt kan komma i dekadens, språket kan förflackas, ett<br />
språk kan liksom utvecklas nedåt. Han säger det i det här sammanhanget att<br />
det är en stor fara just i vår tid att språket förlorar sin förbindelse med<br />
någonting högre. Att det blir totalt abstrakt, bara <strong>info</strong>rmation. Och då tar han<br />
som exempel, som man inte får hårddra, att språket har en helt annan kraft<br />
om man gör levande åtbörder när man talar. Man gör åtbörder samtidigt som<br />
man talar, man utvecklar ett sorts kroppsspråk. Men säger han, om en hel<br />
civilisation vänjer sig vid att stoppa händerna i fickorna och tala, då är det<br />
som man ville klippa av förbindelsen med språkets genius. ”Klippa av<br />
himlen”, jag använder mina ord.<br />
Alltså språket är någonting levande, någonting som uttrycks inte bara i ord<br />
utan med hela gestalten, med hela kroppen, det finns ordlöst språk. Om man<br />
vill stå i förbindelse med en andlig värld bör man utveckla den aspekten av<br />
språket, därför finns t ex eurytmin, ett underbart språk, som vi mer och mer<br />
måste kunna förbinda oss med och lära oss förstå vad det egentligen är för<br />
ett kosmiskt språk som kommer till uttryck i eurytmin. Men språket är inte<br />
bara någonting som från människa till människa direkt utan man märker<br />
också att det finns någonting som heter formspråk.<br />
Abbi Asmundsen ritade detta hus i bestämda proportioner, salen, alltihop<br />
har bestämda proportioner, taket, väggarna, scenen. Det talar på ett väldigt<br />
speciellt sätt, ett formspråk. Ni vet att det finns inte många såna här salar i<br />
världen, som har det här tilltalet. Det är ett direkt tilltal. Arne Klingborg<br />
målade taket, gestalter, nu är det mycket luckor som är öppna, men<br />
gestalter, färger, former, färgspråk, formspråk. Fönstrena med sina reliefer,<br />
väggarna med sina reliefer. Alltihopa talar hela tiden till oss nu, när vi är<br />
här. Ett levande språk, fast både Abbi och Arne har nu lämnat jordelivet,<br />
men deras verk talar nu i detta ögonblick till oss allihopa, vi upplever det,<br />
kanske lite omedvetet, men det är så, hela tiden. Det är inte bara<br />
människoverk, det som är skapat av människan, som talar ett språk utan<br />
också naturen själv.<br />
Idag har det varit väldigt blåsigt, starka, nordvästliga vindar. Hela dagen har<br />
liksom haft en karaktär av starka nordvästliga vindar, eller hur? Det är<br />
språk. Nu närmar vi oss kvällen, det är kväll, snart börjar det mörkna. Vad<br />
är det för språk som kvällen uttrycker till skillnad mot morgonen? Vad är<br />
det som uttalar sig i en blomma? I en lilja, i en tulpan till skillnad mot en<br />
ros. Vad är det för något? Hur är det med en björk, hur är det med en ek?<br />
Hur är det med en liten sten, hur är det med en stor klippa? Hur är det med<br />
havet, vad säger havet? Och vad säger den lilla insjön eller lilla dammen?<br />
Överallt ett språk och nu är det inte människornas språk utan det är naturens<br />
språk, och kanske kan man säga, gudarnas språk, som har blivit rätt så<br />
förstummat jämfört med för människor tidigare.<br />
I Nordamerika hos indianerna, var det så att de hade en särskild begåvning,<br />
för att stå i förbindelse med det andliga i naturen och de kallar det just för<br />
Den Store Anden.<br />
7
Den Store Anden som talade ur alla ting. Ur alla väsen, ur gräset, ur molnen,<br />
ur träden, ur bäcken, ur buffeln, allt, allt, allt. Det var ett tilltal, de upplevde<br />
det som ett tilltal, ett språk. Sen upplevde de någonting fullständigt<br />
chockerande när de vita inkräktarna kom in på deras områden.<br />
Det här exemplet nämner Rudolf Steiner flera gånger i pedagogiska<br />
föredrag, hur fullständigt obegripligt det var för dessa indianer som levde i<br />
den levande verkligheten. När de vita kom med sina skrivna diktat och de<br />
har papper, och på de här papperen finns det svarta krumelurer, svarta<br />
tecken och de här svarta tecknen betyder att dem äger den här marken. Det<br />
är vi som äger det här! Jamen, ni kan ju inte äga det här, det är vattnet,<br />
gräset, klipporna, förfädernas gravar. Jo, det står här på papperet. Hur ser<br />
papperet ut då? Det är ett vitt papper med svarta små djävlar på.<br />
Vad är det för relation mellan det här papperet och världen omkring. Det<br />
finns ju ingen relation. Det var obegripligt. Där står vi idag, anser jag, vi<br />
måste återskapa ett sorts levande förhållande till ordet, både det skrivna<br />
ordet och det talade ordet, det ordlösa ordet, det ordet som talar ur allting<br />
som vi har omkring oss. Att erövra detta, tror jag, är i riktning mot det som<br />
Rudolf Steiner kallar för det levande tänkandet. Att världen börjar leva igen,<br />
den värld som har krympt ihop, så att säga, i abstraktionernas värld. I<br />
intellektets värld.<br />
Och språkets olika yttringar, det är någonting otroligt stort och vi kan inte<br />
gå in på det alltihop här, men det är ett enormt aktuellt tema. De som bor i<br />
Sverige vet att tv-programmet ”Värsta språket” var väldigt populärt. Det<br />
handlade om olika språkliga yttringar. Vad är korrekt? Finns det ett korrekt<br />
språk och finns det ett felaktigt språk och hur förändras språket? Det har<br />
följts upp av dialekter, hur är det med dialekter? Varför talar man olika i<br />
olika landsändar? Vad är det som uttrycker sig i en dialekt och hur uppstår<br />
en dialekt överhuvudtaget? Det är ju inte bara ljuden som låter annorlunda,<br />
man formulerar sig helt annorlunda i norra Sverige mot hur man gör i södra<br />
Sverige, helt andra satser och varför blir det så här? I Sveriges största<br />
morgontidning, Dagens Nyheter, så är det en häftig debatt om just språket<br />
och språkets valörer och just kring det här, finns det bra språk eller finns det<br />
sämre språk eller finns det någon sorts språk som ska vara normgivande.<br />
Debatten har väckts till liv därför att vi har så väldigt många språk som har<br />
kommit genom människor som har invandrat till Sverige och det uppstår då<br />
nya språkyttringar. En kulturpersonlighet kallade det här för<br />
”blattesvenska”. Hur är det med den här ”svenskan”, är det någonting bra<br />
som förnyar vårt språk eller tvärtom någonting som utarmar språket. Vad<br />
ska vara första språk och vad ska vara andra språk? Och finns det<br />
överhuvudtaget någonting att rätta sig efter när det gäller språk? En intensiv<br />
laddad debatt som pågår nästan varje dag i ”Dagens Nyheter”, så temat är<br />
väldigt, väldigt aktuellt och när vi nu tar upp det här stora temat om språket<br />
och dess ursprung och dess olika kvalitéer så måste vi vara ödmjuka. Vi kan<br />
bara så att säga bara snudda vid vissa aspekter, bara smaka på någonting<br />
litet som har med språkets oändlighet att göra.<br />
8
Och så har vi tänkt att den här gången, de här majdagarna, skulle vara lite<br />
annorlunda än vad de brukar vara, så vi har ett nytt koncept som ni säkert<br />
har sett och en del har kanske blivit förvånade, en del förskräckta och en del<br />
glada. Beroende på temperament och läggning. Men eftersom det här ska<br />
handla om språket så tänkte vi sätta samtalet i centrum, den formen av<br />
kommunikation, som man har i ett samtal. På morgonen inleder vi med<br />
olika ”bilder”. En bild säger mer än tusen ord. Och nu tänkte vi sätta in<br />
”bilden” direkt på morgonen, i den konstnärliga gestaltningen, och vi vet<br />
inte hur det blir. Det är olika länder, olika personligheter som har fått i<br />
uppdrag att gestalta en förmiddag. Det kan bli eurytmi, det kan bli<br />
pantomim, det kan bli drama, jag vet inte, till ett bestämt tema. Sen kommer<br />
den person som har ansvaret för förmiddagen att säga några inledande ord,<br />
ställa några frågor, innan alla går till sina samtalsgrupper. Sen blir det kaffe.<br />
Först efter detta, kommer anförande av den personen, som nu har lagt upp<br />
förmiddagen och då får den personen berätta om sina tankar. Idén med att<br />
göra det på det här omvända sättet är att stimulera samtalet, stimulera det<br />
egna tänkandet så att inte samtalsgrupperna omdelbart hamnar i den<br />
situationen att man kommenterar föredraget. Att det inte bara blir<br />
kommentarer till föredraget utan man kommer in i en process så att den<br />
själsliga jorden blir uppluckrad. Sen ska det bli väldigt spännande att höra<br />
vad den personen som nu har ställt de här frågorna, vad han eller hon har för<br />
synpunkter, eller hur? Vi är alla med i det här projektet nu, det som vi lade<br />
upp på Island, med hjälp av Oden eventuellt och hans korpar.<br />
Ja, så önskar jag alla riktigt spännande och fina dagar här!<br />
Tack!<br />
Kvällens avslutning:<br />
KÖRKONSERT<br />
Framförd av ”Gärna unga röster” under ledning av Lennart Nilo<br />
9
Torsdag 25 maj<br />
Dagens konstnärliga upptakt framfört av:<br />
Charlotte Weber Krantz Sceneurytmist<br />
Oskar Ekberg Konsertpianist<br />
Musik Komponerat Roman, Stenhammar och<br />
Messiaen<br />
Det ordlösa språket<br />
Göran Krantz<br />
Innan jag börjar mitt föredrag vill jag säga en liten teknisk sak, jag har på<br />
tavlan skrivit några referenser till saker jag kommer att nämna under<br />
föredraget, några namn. Dessutom kommer jag att under det här föredraget<br />
att referera till saker som jag har hört på forskningskonferenser och på andra<br />
ställen utan att ge något namn. Om ni är speciellt intresserade av någonting<br />
så kan ni gärna efter föredraget komma fram och fråga mig, så kan jag<br />
berätta om det.<br />
Om ni tittar på framsidan av den här konferensens program så ser ni en<br />
människa, som läser i en bok. På den här boken står det ”Jag”. Människan<br />
som läser i en bok på vilken det står ”Jag” och sen ser man omkring den här<br />
människan ganska nära kroppen, ett färgfält, ganska tätt färgfält och sen ser<br />
man lite längre bak andra färgfält. Människan i anden, som går in i anden<br />
med hjälp av ”Jagets” bok. Språk.<br />
Ni har säkert i samtalsgrupperna hamnat både i öst och väst antar jag, för det<br />
här temat språk är ett av de största som man överhuvudtaget kan ge sig på<br />
att tala om.<br />
Jag tänkte här idag lägga några synpunkter på språket, särskilt på den del av<br />
språket som är innan vi talar, det här tydligt artikulerade språket som lyckas<br />
bära ner våra tankar på något underligt sätt. Och ibland bär ut tankar som<br />
man egentligen inte riktigt har tänkt, men i alla fall så kom de ut, så hör man<br />
dem, jaha, just det, det var så.<br />
Språket som så att säga förmår ta ner tanken, förmår att inkarnera tanken.<br />
Man kan vända på den här bilden som vi har på programmet, i så att säga<br />
inre mening och man skulle kunna säga ja, språket är verksamt också i<br />
mänsklig utveckling. Alla som har sysslat med medvetandets utveckling,<br />
hjärnfysiologi vet att det är tre saker som är huvudfaktorer i hjärnans<br />
utveckling. Det är rörelse, motorik, synkronitet i motoriken, det är musik<br />
och det är språk. De är med att fysiskt att forma hjärnan under de första 7<br />
åren, så man skulle kunna säga, språket skriver in sig i människans biografi<br />
under den första 7-årsperioden. Särskilt in i hjärnan, in i vårt redskap för<br />
10
tänkandet. Så rörelser, rytmiskt synkroniserad rörelse, finmotorik, musik<br />
och språk är de element som grundlägger medvetandet och som faktiskt<br />
också skapar hjärnans fysiologiska struktur. Man skulle kunna säga anden är<br />
verksam in i kroppen. På bilden där har vi människan i anden, man skulle<br />
också kunna säga hur anden är verksam in i kroppen.<br />
11
Jag kommer nu att referera forskning kring livet före födelsen, alltså<br />
fosterforskning. Det är ett stort område, som de senaste 10-15 åren<br />
formligen har exploderat och där man har hittat en mängd nya rön. Den<br />
första rörelseaktivitet människan någonsin gör är att hjärtat börjar röra sig<br />
under embryonaltiden. Det finns stora studier som visar att hjärtrytmen är<br />
individuell. Man har följt individer från första ögonblicket hjärtat börjar slå,<br />
till upp till 12 års ålder i biografin. Det finns en rörelsekaraktär i hur hjärtat<br />
slår och den är individuell. Rörelsemönstren under fostertiden är inte alls de<br />
reflexrörelser som man trodde förr, att fostret bara ligger där. Det är<br />
individuella uttryck och då man ser de här videofilmerna som man gör med<br />
hjälp av ultraljud, ja första gången jag såg det, blev jag så fascinerad över<br />
hur otroligt uttrycksfullt det var; det den ofödda lilla människan gjorde i<br />
vattnet. Otroligt expressivt. Individuell karaktär. Det första sinnesorgan som<br />
är färdigt är örat. Fysiologiskt, men också i hjärnan. Det är färdigt vid 7<br />
månaders ålder ungefär, 7:e graviditetsmånaden och från det ögonblicket har<br />
barnet möjlighet att höra, dels ljud i mamman men barnet vet nu också att<br />
det kan röra sig och medvetet flytta sig till sådana ställningar att det hör det<br />
som finns utanför. Det kan också vrida sig bort så att det inte hör det som<br />
finns utanför. Redan tidigare finns en navelsträng som har med blodet att<br />
göra men från 7:e månaden finns en annan navelsträng, skulle jag vilja kalla<br />
det, som har med människans värld att göra, den sociala världen att göra.<br />
Hörandet. Barnet reagerar på det det hör med hjälp av rörelser, med hjälp av<br />
det uttrycksmedel det har i den här situationen. Vi vet också att örat är ett<br />
väldigt märkligt organ i sig, det bär musiken i sig, i örat tonar den<br />
kromatiska skalan, örat är byggt ur musik. De senaste årens forskning har<br />
visat det här. Det finns ett musikaliskt element i detta sinnesorgan, det som<br />
möjliggör kommunikation med människorna, med världen där omkring.<br />
Hanus Papuschek, en av forskarna på det här området, sa att människan<br />
redan före födelsen kan varsebli och bearbeta musikaliska element som<br />
melodi, rytm, dynamik, tonhöjd, klangfärg. De musikaliska elementen hör<br />
till människans första uttrycksformer efter födelsen i barnets stämma och i<br />
barnets rörelse.<br />
Och då kan man ju fråga sig hur kan han veta att ett barn bearbetar det, det<br />
hör musikaliskt från 7:e graviditetsmånaden till 8:e graviditetsmånaden. Hur<br />
kan han det? Men det är möjligt och vi behöver inte gå in på alla detaljerna<br />
idag. Musikaliska element hör alltså till de första uttrycksmedlen vi har och<br />
hörseln är det absolut första sinnet som gör att vi varseblir människor och<br />
den omgivande världen. Forskning från 1980-talet visar att de nyfödda<br />
barnen minns det som de hörde i 7:e månaden, minns helt exakt vad de har<br />
hört, alltså minnet från det örat är färdigt, finns där hos mycket små barn,<br />
man bär med sig det. De här små barnen som fötts med den här, som<br />
Papuschek säger, musikaliteten i sig väljer medvetet bort musik som har fel<br />
frasering. Barn under en månad gamla väljer principiellt strukturell musik,<br />
musik som i sig har en grundstruktur, väljer principiellt bort all ostrukturell<br />
musik. Det här har vi alla kunnat, då vi var en, två månader gamla. Det är<br />
något vi har med oss, medvetandet om klangen.<br />
Forskarna talar om att det nyfödda barnet har en varseblivande musikalisk<br />
förmåga som är ganska nära en vuxen människas oskolade musikaliska<br />
förmåga och det här är ett väldigt radikalt uttalande, för på alla andra<br />
12
områden är man ju när man föds inte alls i närheten av de vuxnas förmåga,<br />
eller hur. Man kan inte gå, man kan inte skriva. Musiken är där först, i<br />
medvetandet. Det här lilla barnet är oerhört kommunikativt, 42 minuters<br />
gamla barn har man undersökt. Barnet ser på mamman och mammans gestik<br />
och tar upp det direkt till sig och reagerar. Blixtsnabbt, mamman säger<br />
någonting, en fras, intonerar en fras, barnet tar direkt in det i kroppen och<br />
svarar direkt. 42 minuter gammalt. Tänk er det, blixtsnabbt. Jag har gjort<br />
forskningar själv där jag har gjort försök med vuxna som har varit väldigt<br />
korta i tid.<br />
13
Och då märker man att en vuxen människa kan varsebli någonting man hör<br />
och reagera på det ner till ungefär 0,4 sekunder, där finns det någon sorts<br />
gräns där vi tycker att det var för kort, det gick för fort, där hann vi inte<br />
känna efter. Det lilla barnet är långt, långt snabbare. Det finns vissa<br />
forskare som påstår att det lilla barnet reagerar samtidigt som mamman gör<br />
gesten, det tror jag inte, men så nära är det. Ett medvetande så totalt i tiden,<br />
totalt där, mycket mer än vi är.<br />
Vad är det då barnet reagerar på? Jo, det är principiellt mammans eller<br />
pappans klang och gestik. Barnet kan reagera på en gest eller klang eller<br />
omvänt, det behöver inte vara det ena eller det andra. Barnet rör sig i de här<br />
rörelseklangerna.<br />
Vad sa då mamman eller pappan? Hblr, hej, mnm (sagt utan ord, med endast<br />
intonation). Man står ju inte och säger: - God morgon lilla Erik, nu ska vi<br />
byta blöjor. Man har ju inte det där språket. Hur känns det idag då, lille<br />
Torsten? Har du sovit gott? Nej, eller hur.<br />
Det finns någonting som har blivit myntat som heter Motherease. Det är ett<br />
språk, som forskningen visat på under de senaste 10 åren, som finns i alla<br />
kulturer. Mammor och pappor beter sig likadant mot sina småbarn. Det här<br />
språket har inga ord, därför att den kinesiska gör likadant som den<br />
amerikanska, ända upp i Norrbotten har man undersökt det här.<br />
Norrbottningar gör likadant som de i Kalahari-öknen. Det är intonerat språk,<br />
innehållet är helt oväsentligt. Det är den första dialogen. En intonation och<br />
för barnet ett tidsrum. Forskarna som har studerat det här säger att vi föds<br />
med ett medvetande som handlar om tid. Vi föds med ett tidsmedvetande,<br />
inte ett rumsmedvetande. Vi upplever tidsrum, det här är ett tidsrum,<br />
(exempel) förstår ni? Och det här följer barnet. Tänk er att vi skulle vända<br />
på det och säga:<br />
Åhå, hur har du det idag (sagt med omvänd intonation). Det är en annan<br />
intonation, det är ett annat budskap. Det här är ett universellt, i alla fall på<br />
jorden, giltigt budskap. Det finns forskning som visar hur det går in i<br />
vaggvisor i alla kulturer, det här brukar ta ca 7 sekunder, vaggvisors<br />
grundstruktur tar ca 30 sekunder, osv. Tidsrummet blir större och större med<br />
hjälp av vaggsånger blir tidsrummet större. Tid.<br />
Man skulle lugnt kunna säga att varje människa är en musiker, det har<br />
Steiner sagt och det kan ju vi säga också. Vi föds med det här i oss, allihop.<br />
Det finns där. Det är där. Det är inte bara en efterhärmning. De här<br />
forskarna säger att barnet och mamman är inne i en ständig improvisation.<br />
Det är inte bara så att det här lilla barnet precis efterhärmar det mamman<br />
gör. Det tar upp och det förändrar och gör något eget. En dialog. En dialog<br />
som är kreativ och inte bara så här input. Det är bägge sakerna samtidigt.<br />
Man har också gjort försök med mamma/barnsituationer och tagit upp det på<br />
TV. Mamman och barnet och allt fungerar, man tar upp det på video, två<br />
minuter senare kör man samma sak på TV. Mamman på precis samma<br />
avstånd, barnet bryr sig inte. Varför det? Det är ju samma klang, det är ju<br />
samma ansikte, det är samma avstånd. Varför bryr sig inte barnet om det?<br />
Och här kanske man kan se någonting, att det är klart det är någonting som<br />
förmedlas via den ordlösa ramsan. Den är där som ett instrument för att<br />
14
förmedla förbindelse, kärlek, intresse. Åh, det är så underbart, man ser att<br />
det strömmar något mellan de här två Jagen. Vi föds in i Jag-sinnet. Det är<br />
inte något som kommer sen. Vi börjar där. Bara att det är på ett annat sätt än<br />
som den vuxna människan. Jag till Jag. Det här Jaget, kärleken från det<br />
andra Jaget blir till näring för det växande barnet. Man kunde säga<br />
modersmjölk och den här Motherease kommunikation, två källor till näring,<br />
en genom kroppen och en genom sinnena. Och videon förmedlar inte det.<br />
15
Någonting annat som hör till den här tidiga barndomsforskningen som också<br />
hör till vårt tema är att det lilla barnet har en estetisk förnimmelse. Ellen<br />
Dissanayaki skrev en bok för 6-7 år sedan, som heter Homo Aestetikus. Den<br />
boken handlar om att visa att grunden för människans medvetande är den<br />
estetiska förnimmelsen. Och ur småbarnsforskningen tar hon fram och visar<br />
hur människan lever inne i den här estetiska känslan. Människan föds<br />
estetiskt upplevande. Det är hela hennes tes och det är också någonting som<br />
hänger ihop med mycket av modern hjärnforskning och forskning kring<br />
människans medvetande.<br />
Det hänger ihop, det här. Förnimmelser. Vi föds inte blanka och så bara tas<br />
det in, nej, vi är själva där, vi förnimmer och svarar. Det skrivs inte bara in<br />
på något sätt, nej, vi själva sätter oss emot det och gör någonting med det.<br />
Redan före födelsen. Jag ska ta några exempel idag, det finns en artikel i<br />
tidskriften Läs, i det nyaste numret som jag skrivit, där finns det lite mer<br />
material.<br />
Lyssna på det här och känn efter i förnimmelsen och i kroppen.<br />
Pianomusik spelas i dur- och mollackord.<br />
Ja, jag vet inte, dur-ackord och moll-ackord. Kanske ni kände något..<br />
Men det händer något här i kroppen, kanske en förnimmelse, ändrar sig lite<br />
grand. Dur, ah. Moll. Man har undersökt kroppens funktioner och studier<br />
visar att moll-upplevelsen höjer kroppstemperaturen, ganska tydligt, särskilt<br />
i de inre organen. Så då jag hör moll och verkligen går in i den<br />
förnimmelsen, så resonerar kroppen med, jag blir varmare om jag upplever<br />
moll. I dur inte alls den temperaturskillnaden, däremot större hudspänning.<br />
Musiken resonerar in i oss, även som vuxna. Vi är kvar i det estetiska<br />
tillståndet. Vår kropp resonerar fortfarande med och det är naturligtvis<br />
grunden till allt som har med musikterapi att göra, att man faktiskt genom<br />
musik också förbinder sig ner, in i kroppen. Vi ska göra ett annat exempel,<br />
nu får ni lyssna på det här.<br />
Pianomusik spelas i intervaller.<br />
Tre intervall, var det någon skillnad? En liten slight difference in the<br />
feelings, eller? Eller kändes det någonstans? Var kändes det? Det är<br />
intressant. Vad tror ni om det här? Vilket tror ni ett två veckors gammalt<br />
barn helst väljer?<br />
Pianomusik spelas.<br />
Ja, det första och det sista.<br />
Små barn väljer principiellt bort septima direkt och väljer principiellt kvint<br />
och oktav. Principiellt. Septima vill de inte höra. De suger på nappen och så<br />
kan de sluta suga och då försvinner det. Vid kvinten, de suger och suger och<br />
de hör mer och mer, de håller kvar intrycket. Det är så man gör de här<br />
experimenten, så kan mäta det. Vi föds alltså med förkärlek för kvint och<br />
oktav. Man kan gå in i vad man känner och det här är en del av min<br />
forskning, det som jag jobbat mycket med, just dessa intervaller. Det jag<br />
16
undersökt är vuxna människors emotionella förnimmelser på de olika<br />
intervaller och de är väldigt olika. Väldigt olika. Jag ska inte fastna i det här,<br />
det här är inte riktigt vårt tema, men det hör hit till viss del.<br />
Pianomusik spelas (septima).<br />
17
Vad är det för känsla? De flesta som hör på det här talar om disharmoni,<br />
smärta, fruktan, oro. Men vad betyder det här? Jo, det betyder att, den enkla<br />
klangen har en direkt estetisk verkan i mig och direkt in i kroppen. Det<br />
betyder att om jag hör musik som grundar sig på septima, så väcker jag en<br />
bestämd stämning, en existentiell stämning och hör jag kvint, så väcker jag<br />
någonting annat.<br />
I Waldorfpedagogiken har vi kvinten och pentatoniken under förskoletiden,<br />
ni vet flöjterna med två hål. Man arbetar med kvinten och det här tror jag är<br />
en väldigt, väldigt bra sak. För ur de studier som jag har gjort så ser jag att<br />
kvinten är ett speciellt intervall, därför att det skapar en öppen, stabil säker,<br />
ljus och glad stämning. Ja, faktiskt. Jag brukar kalla det, det sociala<br />
intervallet. Därför att det har både öppenhet och delaktighet. Dessutom är<br />
det, det mest kognitiva intervallet som mest har med tanke att göra.<br />
Intressant nog.<br />
Jag har också gjort en studie med rörelser. Försökspersonerna lyssnade på<br />
intervallet och istället för att svara med ord svarade de med rörelse. För<br />
sekunden är oftast rörelsen så här, neråt och sorglig. Till sexten är rörelsen<br />
uppåt, utåt och glädjefull. Vad är då det här? En förmåga som endast<br />
människan har, nämligen att överföra någonting från det auditiva till det<br />
motoriska. Det finns ingen annan levande varelse på jorden som kan detta.<br />
Att överföra någonting från det hörbara in i det gestiska med kroppsspråket.<br />
Det finns ett par andra arter på jorden som kan överföra det man hör till det<br />
man uttrycker med hjälp av något sorts språk, delfiner, sälar, vissa valar som<br />
har stora folkmusikkulturer ute i haven och sångfåglar. Men det är få. De<br />
arterna som har relativt utvecklat, så att säga, intonationsspråk som delfiner,<br />
m fl, de har också en stor och väl utvecklad hjärna. Människan är unik på<br />
det här sättet.<br />
Och där är man i början, Homo Estetikus. Jag överför från det jag hör till det<br />
jag gör. Principen för människan, medvetande.<br />
Det finns också studier gjorda kring musik och andlig upplevelse. Man talar<br />
i psykologin om två huvudorsaker till spontan andlig upplevelse. Den allra<br />
största är musik och den näst största är naturupplevelse. Situationer där<br />
människor i sin biografi plötsligt har kommit in en situation där man har<br />
hört något och så går man in i ett helt annat tillstånd, kan gå ut ur kroppen,<br />
se sitt livspanorama, riktigt andliga upplevelser. Musiken är den främsta<br />
källan till det här, musiken är den största faktorn i det man kallar spontan<br />
andlig upplevelse. Det finns en stor forskning gjord om det här av Alf<br />
Gabrielsson på Uppsala Universitet.<br />
Ja, det där var ett försök att beskriva det vi kommer ur; rörelse, klang,<br />
tidsrum, upplevelse av tid, kunna tolka klangliga budskap, intonation och att<br />
det samtidigt är det som en port in till ett annat medvetande. Det är som om<br />
musiken kan öppna sig åt bägge hållen. Både i livets begynnelse och sen i<br />
vuxen ålder, men nu blir det ju inget språk av det där. Det räcker inte med<br />
det här, det här är en faktor. Det måste till någonting och vad är det?<br />
18
Jo, vi måste lära oss att stå uppresta. Hela processen från att krypa och gå,<br />
allt det här som behövs i hela den motoriska utvecklingen fram till att jag<br />
kan hitta jämvikten i min gestalt och stå. Det är en grundförutsättning för att<br />
det ska bli språk och det här är på olika nivåer. Rent fysiologiskt är det så att<br />
i och med att människan reser sig upp och står riktigt upprätt, så faller<br />
struphuvudet ner och munhålan kan bli större än besläktade apor, som har<br />
ganska liknande talorganism. Upprest hållning frigör både uppåt och nedåt,<br />
människan kan därför säga i, o, a. Det är bara människan som kan säga de<br />
vokalerna. Det hänger ihop med den akustiska möjligheten människan har<br />
fått och den förändrade munhålan. I, o och a är mycket svåra vokaler att<br />
prestera, människan kan det. Det är de mänskliga vokalerna säger man i<br />
lingvistiken. Det behövs den uppresta hållningen för att språkorganen ska<br />
vara där. Men det räcker ju inte med det heller.<br />
Processen hos barnet innan det lär sig tala, att resa sig upp, att gå, få den<br />
motoriska utvecklingen att komma in i jämvikten i balansen, leder till att få<br />
ett strukturellt förhållande till rummet. Nu är det inte tid, nu är det rum som<br />
gäller. Höger, vänster, upp och ner. Centrum, periferi, de här tre sakerna är<br />
grundläggande för människans tankeutveckling. Utan att kunna hitta<br />
jämvikten i kroppen, inget fokus, ingen närvaro. Förhållandet centrum -<br />
periferi är väl genomforskat, man kan hålla föredrag om hur tänkandet<br />
modelleras fram ur centrum – periferi upplevelser. Ljus och mörker har vi<br />
inskrivet i vår egen varseblivning, vi läser världen som om vi står mellan<br />
ljus och mörker. Det finns också massor av exempel på hur det här är<br />
inskrivit i oss. Men vad är det här? Jo, plötsligt har vi kommit in i vår kropp,<br />
och genom vår kropp får vi relation till världen, vi får relation till världen<br />
som har ljus uppe och mörker nere, ett nära, ett fjärran. Jag är i balans i min<br />
kropp; en balans jag hela tiden måste erövra. Det är grunden. Ur det här<br />
möter jag det som finns omkring mig i rummet av rummets krafter. Om man<br />
ska sammanfatta det här skulle man kunna säga, geometri. Strukturell form i<br />
rummet. Strukturell form i tiden. Utan det här, inget språk. Och det går<br />
också väldigt starkt in i språket. Överhuvudtaget i hur vi uttrycker oss. Men<br />
innan vi gör det, ska jag bara ställa en liten fråga.<br />
Vilken av dessa två figurer är störst?<br />
Den till höger, är alla eniga om det. Barn före fem år svarar, långt mer än<br />
hälften av dem, den vänstra. Varför? Upp är större än ned. Börsen stiger och<br />
nu föll börsen och vi känner avgrundsdjupet. Varför blir inte börsen<br />
bredare? Nu blev börsen smal i dag. Det här är djupt rotat, upp och ner,<br />
börsen stiger. Upplevelsen mellan ljus och mörker går in i hur vi uttrycker<br />
det, det kunde ju vara att börsen blir bred. Nej, börsen stiger, börsen faller.<br />
Språket grundar sig på de spatiala rumsupplevelserna och använder<br />
rumsupplevelserna för att uttrycka den inre världen. Idag är jag uppåt, uppåt<br />
är en spatial sak. Det emotionella beskrivs med hjälp av spatial upplevelse.<br />
Det är principen i det.<br />
Mary Lecron Foster gjorde på 1980-talet studier kring protospråket. Det<br />
finns ett språk som är innan språket. Att människan överhuvudtaget har ett<br />
språk beror på den uppresta hållningen och beror på att människan kan hålla<br />
19
tillbaks lätet med sitt Jag. Att människan har den här förmågan gör att<br />
människan kan modulera sin språkström; språkets kropp. Om jag bara låter<br />
affekten gå ut kan jag inte forma grunden för språk. Upprest hållning, hålla<br />
tillbaka lätet, behärska lätet. Utan det här har vi inget språk.<br />
Hur kan det bli till ord, och vad är ett ord? Foster gjorde en studie och<br />
tittade på om det fanns något gemensamt i världens olika språk. Hon hittade<br />
i dessa studier urtyper, något som hon kallade prototyper till språk,<br />
nämligen det att i de enskilda ljuden finns någonting som är gemensamt,<br />
korskulturellt. Om man tar m t ex, hon kallade det, det bilaterala ljudet. M<br />
uppträder i språk när man står i relation till någonting. Mother, meeting.<br />
M:et fasthåller upplevelsen av att möta någonting, rumsligt. I, vokalen i,<br />
fasthåller någonting som är ljust och smalt. Vokalen a fasthåller upplevelsen<br />
av att det är någonting stort och brett som gör intryck. F och p uppträder<br />
typiskt för ord som periferi, ord som har med omkrets att göra. Foster har<br />
tittat på hur språket uppstår ur rumsupplevelsen. Någonting ljust smalt<br />
fasthålls med hjälp av i. Protospråk, ursprungsspråk. L, t ex är hur två saker<br />
förenar sig, inte möts utan förenar sig.<br />
Det finns en musikalisk väg, intonation, klang i stämman med mera som<br />
uttrycker lika mycket som orden om mitt inre. Så finns det en plastisk del<br />
som utgår från den uppresta hållningen, upplevelsen av centrum/periferi,<br />
ljus/mörker och jämvikt. Upplevelsen av rummet fasthålls av ljuden,<br />
upplevelsen av min relation till rummet, fasthålls av ljuden. De här två möts<br />
nu och det blir till ord. För så fort ett ljud möter ett annat ljud så uppstår en<br />
samklang och så kommer intonation med hjälp av vokalerna. Relation på det<br />
här sättet, till två saker. Mötet mellan det inre och det yttre, där finns<br />
språket.<br />
I ett föredrag talar Rudolf Steiner om att i begynnelsen var ordet och lite<br />
senare i föredraget, nej, i begynnelsen var tanken. Lite senare säger han att<br />
nej, i begynnelsen var minnet. Minnet är i begynnelsen. Tidsrum som jag<br />
kan fasthålla. Ljud som gör att jag minns en situation utan att kunna<br />
verbalisera det. Minnet byggs ur det här. Ord, tanke, minne. Och det här<br />
finns inne i oss alla. Det här har alla människor med sig. Det här är grunden,<br />
innan det finns språk och innan det finns ord. Vi lever i det här tillståndet<br />
ganska lång tid efter att vi fötts. Vissa människor lever i det här tillståndet<br />
hela sitt liv. Utan att verbalisera sina tankar, lever i den här emotionella<br />
intonationsvärlden och uttrycker sig i enlighet med det också.<br />
I den senaste folkhälsorapporten som kom år 2000 och som förnyades år<br />
<strong>2005</strong> så står det klart och tydligt; En människa som aktivt upplever konst<br />
lever längre och får bättre hälsa. Varför? Aktiv konstupplevelse där jag<br />
engagerar mig i det jag upplever har en resonans ner i kroppen, på blodtryck<br />
och på allt möjligt. Passiv upplevelse av kultur, t ex passivt TV-tittande bör<br />
man undvika, särskilt barn. Denna rapport är offentlig, Statens offentliga<br />
utredningar år 2000 nr 91, Hälsa på lika villkor. Aktiv konstupplevelse ska<br />
vara för alla på jämlika grunder. Det står dessutom att forskning visar att det<br />
här är viktigt i vårdmiljöer, därför borde det i alla vårdutbildningar ingå<br />
20
musik, sång, poesi, dans. Det körs ett försök i Huddinge där man försöker<br />
föra in det här. Aktiv konstupplevelse för att väcka någonting i oss.<br />
Antonio Damasio, är det någon som har läst hans böcker, är neurolog som<br />
har analyserat människans medvetande. Han säger att människans<br />
medvetande är närvaro och förnimmelse. Människans medvetande går inte<br />
skilja från känslan. Människans medvetande är estetiskt; sett från<br />
hjärnforskarens sida. Det estetiska förnimmandet som också kan bli en väg<br />
till hälsa. Centrum i människans medvetande.<br />
Jag skulle vilja använda de sista två minuterna för att knyta ihop det här.<br />
Steiner håller 1913 i Bergen det första offentliga föredraget om eurytmi, det<br />
var ett föredrag som har att göra med det som vi har talat om idag och med<br />
det vill jag avrunda. Steiner säger där att den process vi går igenom som<br />
blivande människor under de första tre åren, det är att vi lär oss hitta<br />
balansen, lär oss strukturera rummet, lär oss gå och ur detta utvecklar<br />
språket, vi lär oss tala och det är ur hela den processen som tänkandet<br />
utvecklar sig, det är grunden för människan. Han talar även om, långt före<br />
Damasio och andra hjärnforskare, hur det här påverkar hjärnan. Sen vänder<br />
han på det hela och säger att om det är så att man själv söker en andlig<br />
utveckling, ett fördjupat medvetande då jag själv vill utveckla mig, min<br />
individ och mitt Jag, ja, då finns det en väg och det är vägen tillbaka. Att jag<br />
som vuxen igen går in i tänkandets lagbundenhet och Steiner säger att jag då<br />
kan uppleva de andliga krafter som finns i mitt eget tänkande. Nästa steg är<br />
att jag går in i språket och genom att fördjupa de krafterna, får jag inte bara<br />
kunskap om någonting andligt nära kroppen, utan jag kan få kunskap om en<br />
andlighet som finns lite längre bort. Och den högsta andligheten kommer<br />
man åt om man kan hitta de krafter som är kvar i oss från då vi lärde oss att<br />
resa oss upp och gå.<br />
Avslutningsvis vill jag läsa det här:<br />
Vi måste se att dessa krafter som används i en andlig utveckling just har att<br />
göra med barndomens krafter. Det är barndomens krafter, det är de krafter<br />
man får till övers när man lär sig att gå, det är de krafter som blir till övers<br />
när man lär sig att tala, det är de krafter som blir till övers när man lär sig<br />
att tänka, det blir någonting i oss.<br />
De mest, och jag ber er att vara uppmärksamma på detta, det är de mest<br />
oskyldiga krafterna som människan har i sig. Detta är mycket viktigt. Det är<br />
de mest oskyldiga krafterna och samtidigt de krafter med vilka man kan<br />
skåda in i ett liv som går före födelsen om man utvecklar dem. Det är också<br />
de krafter man anar då man ser ett litet barn, en så förtrollande och<br />
tillfredsställande syn, därför att barnet i hela sin aura omvävs av dessa<br />
krafter, där den största delen används till att lära sig att gå. Men det är också<br />
de krafter som kan lysa oss in i den andliga världen. Återvändandet, det<br />
finns i mig, det finns i oss alla Vi kan återvända till den källa som finns i<br />
oss.<br />
Tack!<br />
21
Torsdag kväll<br />
Minnesstund<br />
Eurytmi program<br />
Majdagarna 2206<br />
25 maj 2006, kl 19.30 i Kulturhuset, Ytter Järna<br />
Fuga i B-moll J.S Bach<br />
Språk (se nästa sida) Rudolf Steiner<br />
Impromptu I Jan Sibelius<br />
Människorsmöte Hjalmar Gullberg<br />
2:a satsen ur pianosonat i B-Dur<br />
Andante sustenuto Franz Schubert<br />
Sälg i sol Jarl Hemmer<br />
3:e satsen ur pianosonat i B-Dur<br />
Scherzo och Trio Franz Schubert<br />
*******<br />
Förklädd Gud Hjalmar Gullberg<br />
med flöjtmusik (The little shepherd) Claude Debussy<br />
Medverkande<br />
Eureka eurytmi ensamble (Ledning Inger Hedelin):<br />
Inger Hedelin, Anne Grete Kumlander, Anna Fagersten, Tina Niskanen,<br />
Tomomi Kaneko, Marina Cheprakova, Eva Bergvall<br />
Läkepedagogiska gruppen:<br />
Margareta Dahlström, Christina Druml, Elfe Jacobsen, Anita Jülke-Druf-<br />
hagel, Katharina Karlsson, Kerstin Silvasti, Kath Tuttle, Krister Öhman<br />
Recitation: Hans Lindmark<br />
Vid flygeln: Sylvia Karpe<br />
Flöjt: Ralf Cederquist<br />
Belysning: Reikhart Theissen<br />
Instuderingshjälp: Agathe Ritter<br />
22
Språk<br />
Den som fattar språkets mening<br />
ser världen visa sig i bild.<br />
Den som hör språkets själ,<br />
blir varse världens väsen.<br />
Den som upplever språkets ande<br />
får av världen vishetskraft.<br />
Den som älskar språket<br />
får som gåva dess innersta makt.<br />
Så vill jag vända hjärta och sinne<br />
till ordets ande och själ<br />
och i kärleken till det<br />
helt förnimma mig själv.<br />
Rudolf Steiner<br />
23
Fredag 26 maj<br />
Inledning till samtal och föredrag:<br />
Talövning<br />
Gemensam sång i salen ledd av Anne Kantola<br />
Vad är mer vederkvickande än ljuset?<br />
Maria Sannamo<br />
Kanske var det sången före samtalet.<br />
Jag tänkte börja med en minnesbild. Jag tänkte börja min inledningen till<br />
dagens tema, med en minnesbild.<br />
Det var vår 1967, jag var 21 år gammal, jag hade börjat mina studier på<br />
Helsingfors Universitet, Biokemi och Näringen. Jag var mycket aktiv i<br />
studentrörelsen också och vi alla som har haft ungdomen på 70-talet, vet vad<br />
den var i åren 67-68-69, i Paris, i Helsingfors, i Sthlm.<br />
En kväll kom min mamma och frågade mig om jag kunde komma med<br />
henne och lyssna på ett föredrag eller storytelling. Det var en berömd finsk<br />
filosof och diktare, Eino Kaila, som skulle berätta om Goethes saga. Nå,<br />
men nej mamma, varför en saga? Jag har aldrig hört att Goethe har skrivit<br />
en saga. Om Gröna ormen och Sköna liljan. Men så är det ödet, jag tackade<br />
ja att komma med. Det var inte ett föredrag, han berättade sagan och gav oss<br />
fantastiska bilder. Jag ska hålla idag, ge er ett föredrag idag, och det är synd<br />
att inte göra det på samma sätt som Eino Kaila gjorde det, 1967.<br />
Efter kvällen satt vi där tillsammans, min mamma och jag i vårt hem, jag<br />
bodde hemma, jag var 21. Det var billigare och då räckte pengarna till<br />
annat, att ha sitt eget rum därhemma. Min mor, hon var hemmafru med 5<br />
barn, och min yngsta syster hon var 3 år då. Mamma skötte därhemma också<br />
en liten flicka, en flicka som inte kunde gå på dagis, därför att hon var lite<br />
utvecklingsstörd. Jag älskade min mor, där satt vi tillsammans och vi hade<br />
våra nattliga samtal igen och jag frågade henne eller började med min<br />
monolog.<br />
Hur är det möjligt att Goethe kallade samtalet för det mest sublima av<br />
upplevelser? Han gör det där i sagan. Vad är mera vederkvickande än ljuset?<br />
Och vi vet ju alla vad ljuset gör mera vederkvickande och det rätta svaret,<br />
det är något fantastiskt; Samtalet. Vad menar han? Har också en mening att<br />
bota, att ge liv åt något. Samtalet som livgivande, är det möjligt? Att<br />
betrakta samtalet som en öppning. Hur är det möjligt, mamma, frågade jag,<br />
och där satt hon och det blev en tystnad mellan oss. Det ordlösa samtalet.<br />
24
Och sen sa hon: Jag tror att Goethe ger oss en framtidsbild, det finns krafter<br />
i människan, som bara en annan människa kan framkalla, då<br />
sammanträffandet är sant, sa hon till mig. Krafter som en annan människa<br />
kan framkalla hos mig, då sammanträffandet är sant. Sen fortsatte hon: Det<br />
är en längtan i oss alla, att möta en annan människa, så att han eller hon kan<br />
beröra mitt inre och väcka mig från min förtrollning. Jag tittade på henne<br />
och kände henne väldigt väl, och jag tänkte här i mitt inre. Mamma, nu talar<br />
du om kärleken och jag vill veta, vad är samtalet? Men det var något helt<br />
annat och jag sa till henne, ja det är kärleken mamma, och just där menar<br />
Goethe inte det. Den sagan var så tydlig i mitt inre, att jag kom ihåg vad<br />
Goethe hade sagt om kärleken i samma saga. Kärleken som inte härskar<br />
utan skapar. Den kan vara där med och mellan människor, men kan samtalet<br />
vara något sånt att Goethe menade, innan kärleken, innan vi har dessa<br />
krafter, som vi kallar kärlekskrafter.<br />
Sen sa hon, Maria, gå och forska kring detta. Vad är samtalet?<br />
Nu vill jag sluta min lilla inledning och berätta hur det har gått med<br />
forskningen.<br />
Det var sagans atmosfär också här i morse. Och nu en liten stund i<br />
verkligheten, som överträffar dikten och sagan.<br />
Om vi ser nu på världen där vi lever, t ex från sessioner i det brittiska<br />
parlamentet som visas på TV, kan vi se våra ledare protestera, bua och<br />
överrösta varandra och då känner vi att något är på tok. Det är det inre<br />
språket som berättar för oss att så skulle det inte vara. Och jag tror att de<br />
känner samma sak, men verkar inte kunna göra något åt det. Och sen en<br />
annan bild, israelerna och palestinierna kan inte komma överens om<br />
bosättningarna på Västbanken. I tidningsrubrikerna kan vi läsa om alla<br />
gånger människor gjort försök att mötas på ett nytt sätt, men misslyckats<br />
trots sina goda föresatser. Varför är vår verklighet så, just nu?<br />
För bara några generationer sedan, åldrades människor med uppfattningen<br />
att personlig mognad handlade om att utveckla sin förmåga för<br />
samtalskonsten.<br />
Jag kan komma ihåg från min barndom hur det var på söndagseftermiddagarna<br />
då mina föräldrar träffades och vi hade några släktingar med. Det<br />
var en fin atmosfär och vi som var barn kunde inte vara med, för på den<br />
tiden skulle barnen lyssna och vara stilla.<br />
Nu är situationen hos mina egna barn och barnbarn något helt annan. Det är<br />
där med underbara frågor och allt prövning och så.<br />
Det var en tid när livet levdes i ett annat tempo. Mina föräldrars tid och min<br />
barndomstid, det var en tid när människor satt och samtalade efter dagens<br />
värv. Det var en tid, när den muntliga traditionen fortfarande var vid liv och<br />
berättandet inte försvunnit från det dagliga livet.<br />
Nu måste vi öva det, ta det i seminarier och praktisera storytelling t ex.<br />
Tiden när livet och relationerna fortfarande handlade om att knyta<br />
meningsfulla och enkla band till varandra. Och nu, vi lever inte i en neutral<br />
värld, utan i ett landskap, fullt av åsikter, ställningstagande och uppfattningar,<br />
om hur man bäst ska uppfatta omvärlden och samspela med den.<br />
25
Och det är intressant just nu i den här tiden, med den starka<br />
individualismprocessen. Ju starkare jag känner mig som individ, desto<br />
främmande är den andra människan, den andra individen.<br />
Hur är det möjligt att arbeta tillsammans? Och en av de stora frågorna just<br />
nu, är den: Hur bygger man upp förutsättningar för verklighet och en kreativ<br />
förnyelse i sociala system? Genom demokrati som Bush vill. Genom att<br />
sätta samsyn. Men är det möjligt? Genom att samtala genom dialogen, som<br />
är något nytt nu, genom samtal där öppenheten och närvaron är viktigare än<br />
det gångensyniellt korrekta. Det tycker jag är viktigt. Ordet samtal och dess<br />
etymologi uppmanar oss att begrunda den uråldriga kunskapen.<br />
För grekerna var det, dialogos, betydelseflöde. En hörnsten för<br />
medborgarsätten och gick inte att skilja från självstyret. Förmågan att tala<br />
tillsammans, utgjorde demokratins grund och var mycket mer<br />
grundläggande än att rösta. Det är inte demokratins själ att rösta, men att<br />
möta och ha ett samtal och komma överens, det är kanske den ordbilden.<br />
På sätt och vis bedriver vi ett historiskt socialt experiment idag. Vi<br />
experimenterar för att ta reda på om en gemenskap eller ett samhälle kan<br />
hållas samman, utan den kärnprocess som alltid bundit oss till sammanhang,<br />
och det är samtalets process. Ett samtal som lockar fram det bästa i<br />
människan. Är det möjligt? Är det bara någon medfödd visdom, som bara<br />
sådana relier som Goethe fått sig tilldelat. Vi vet ju vilken vänskap han hade<br />
med Schiller och det är just det här som har kommit ut från deras samtal,<br />
som vi har där i Goethes saga och i Schillers estetiska brev. Kan man<br />
studera samtalsprocessen? Finns det möjlighet att lära sig om hur samtalet<br />
skulle utvecklas? Och vilka krav som skulle ställas på individuella och<br />
kollektiva förmågor?<br />
Och så är det nästan alltid i livet, att en brännande fråga, får man svar av någon som öppnar<br />
dörren till en ny värld.<br />
I augusti 2002 träffade jag Claus Otto Scharmer i Helsingfors, där han deltog i en konferens<br />
som medlem av Society for Organizational Learning. Kan man lita på någon som forskar där?<br />
Och sen fick jag veta att han hade<br />
gått Waldorf-skolan i Hamburg.<br />
Tack! Det finns samband med Waldorf-pedagogik och med antroposofi! Nu var det möjligt<br />
att komma överens.<br />
År 1999 hade Bill Isaac skrivit en bok, som heter ”Dialogen, konsten att<br />
tänka tillsammans”. Otto Scharmer är en av de vetenskapsmän, som berättar<br />
om sin egen dialogforskning och resultat i denna bok.<br />
Jag ska ta fram några tankar om forskningsmetoder, som Bill Isaac tar fram<br />
i bokens inledning, som heter samtalens eld. Problemet till att samtalet inte<br />
är mer vederkvickande än ljuset, inte ännu, beror både på bristande<br />
personlig förmåga och på förutsättningar i den omgivning, som vi lever i.<br />
I den nya humanistiska psykologin, har man gjort stora framsteg i<br />
forskningen. Forskningen, som gäller Jagets funktioner förstår vi mera och<br />
mera om människan, om hennes eller hans personlighet och också vad som<br />
är Jaget.<br />
26
Och nu, ger jag en liten bild, om varför det är så svårt att ha ett samtal<br />
tillsammans. (Hon ritar på svarta tavlan).<br />
Här är mina personliga dimensioner, här i själen, i astroliteten, i mitt psyke,<br />
är allt det som jag har lärt från barndomen och ända till idag. Här är alla de<br />
upplevelser som en liten flicka hade därhemma, mitt uppfostrande Jag. Här<br />
är alla de upplevelser och minnen från skoltiden, sociala jaget. Här är alla<br />
rollmodeller, som jag har lärt mig hur en kvinna ska vara i Finland. Min<br />
mormor var väldigt kraftig från Karelien, en urmor från Karelien, samma<br />
sak med min mor. Hur kan jag vara annorlunda? Det är omöjligt, därför att<br />
den starka kvinnobilden har varit där hela tiden. Och nu då jag tittar på mina<br />
två döttrar åh, vilka döttrar, vilka personligheter. Oj, fint.<br />
Det har vi lärt och sen mitt temperament som barn, så rött, så koleriskt, att<br />
mormor måste liksom ge en grön cirkel. Göra en grön cirkel runt den<br />
koleriska flickan, så att hon skulle lära sig lyssna. Det allt i oss, gör oss<br />
reaktivt, det är någonting man bär inom sig, genom den väldiga processen<br />
som bildar vår människobild, bilden av sig själv.<br />
Men, här i det innersta inne, är det någonting som är helt annorlunda. Dess<br />
kvalitet är helt annorlunda och det är Jaget, den skapande kraften, som jag<br />
har i mig, som är där i närvaron, som kan lyssna och vara stilla, som kan<br />
hitta den inre aktiviteten, som är någonting helt annat än reaktivitet.<br />
Den kommer så snabbt då det gäller någonting, när det händer någonting i<br />
min omgivning, att härifrån kommer en skript, en emotion, en känsla, ett<br />
minne. Och så är den här, full av känslor, minnen och den reagerar.<br />
Det var allt väldigt fint att väckas upp i morse. Den här gången är den andra<br />
gången, som jag ger föredraget på svenska och rädslan var väldig, den<br />
nästan skakade min kropp, då jag vaknade upp i morse. Men känslan<br />
härinne, är inte densamma som jag är, men man måste öva lite. Liksom<br />
andas bort från den känslan, att hitta den inre ron och närvaron, där man inte<br />
reagerar, där man kan känna den inre aktiviteten.<br />
Det är så väldigt mycket reaktioner i våra samtal och det är därför det är så<br />
svårt. Och så kommer det fram i forskningar, att under samtalens yta finns<br />
det underströmmar, som antingen kan föra människor närmare varandra<br />
eller fjärma dem från varandra, t ex ett svagt självförtroende. Hur reagerar<br />
jag om jag känner mig svag? Jag tror inte på mig själv. Jag har kanske inte<br />
haft möjlighet att uppleva min inre styrka någon gång i livet. Så ser jag att<br />
den andra är ännu sämre än jag är, det är någon slags nyckelaktivitet i mig<br />
därför att det ger mig en liten känsla, att jag inte är så ond, därför att hon är<br />
lite ondare än jag.<br />
Så skyddar vi oss. Det är vår realitet och det verkar som att vi behöver<br />
träning, att ta itu med de krafter, som fjärmar människor från varandra, för<br />
att istället integrera det goda, det sanna och det sköna, både hos oss själva,<br />
som individer och i våra olika institutioner.<br />
När människor åter upptäcker konsten att samtala och tänka tillsammans, ser<br />
de inte bakåt. Det är intressant att reaktiviteten kommer från det förgångna<br />
och den inre aktiviteten riktar sig alltid till framtiden, det är människans<br />
hemlighet på något sätt.<br />
27
Och återupptäckten tycks vara något ljuvt inom oss, då samtalet är där.<br />
Något, som öppnar sig mot framtiden. Dialogen kan vara en levande<br />
upplevelse av prövning inom och mellan människor. Därför att tillsammans<br />
är vi mer medvetna och kanske också smartare än vi är var för sig, men vi<br />
kan också vara något helt annat tillsammans. Vi har också upplevelser om<br />
det. Tillsammans kan vi bli varse nya framkomstvägar och nya möjligheter.<br />
Det dialogiska samtalet, hjälper oss att skapa miljöer, där skillnader mellan<br />
människor främjas. Jag ska berätta senare hur man kan skapa den.<br />
Det dialogiska samtalet utmanar traditionella och hierarkistiska modeller<br />
och ger oss möjlighet att utveckla partnership, partnerskap. Och det är<br />
väldigt viktigt i de nya ledarskapen, som vi försöker utveckla i våra<br />
organisationer. Dialogen ger oss möjlighet att kombinera tre tydliga och<br />
olika språk som vanligtvis inte går särskilt bra ihop.<br />
Det första språket är innebördens språk. Det ska ge oss en uppfattning om<br />
tankarna bakom samtalet, som är en urgammal sedvänja, innebördens språk.<br />
Det andra språket är känslornas språk och estetikerns språk. I grundstenen<br />
meditation, som Rudolf Steiner säger: Du kommer verkligen att känna och<br />
det är någonting helt annat än att bära dina emotioner. Det som är känsligt i<br />
mig, medkänna. Med det vill jag förmedla känslan av skönhet eller rytm och<br />
av en timing vi har i våra samtal. Det måste vara där.<br />
Det tredje språket är handlingens språk, som syftar till att påverka kraften i<br />
våra åtgärder. Och när dialogen är som bäst, är alla de tre språken<br />
representerade. De tre språkens röster genljuder av äldre idéer. Samhället i<br />
antikens Grekland strävade efter att förverkliga tre värden. Objektivitet,<br />
eller man kan också säga objektiv förståelse. Subjektiv upplevelse av<br />
skönhet och samordnad och rättrådig handling. Värdena kallades, det Sanna,<br />
det Sköna, det Goda.<br />
Alltför många har förlorat kontakten med samtalets eld. Oftast ser vi våra<br />
samtal, antingen som möjligheter att byta <strong>info</strong>rmation, snacka lite, och gå<br />
sådär i olika roller eller som tävlingar, där vi ska ta poäng.<br />
Det var en gång en fin situation i min egen samtalsgrupp, där vi övade om<br />
vem som var bäst att ta poäng nästa gång.<br />
Att se vad som kommer ut av ett sånt samtal, det är väldigt viktigt att ha<br />
möjlighet att öva det. Svårigheter som borde vara lätta att komma tillrätta<br />
med, finns kvar. Ofta upptäcker vi, att vi saknar de resurser, som krävs för<br />
att verkligen bedöma nya möjligheter och nya alternativ. Den kreativa<br />
styrkan finns verkligen och den kan aktiveras, för att förnya våra relationer,<br />
om vi bara ger den förutsättningar att verka.<br />
Ordet dialog har sina rötter i grekiskans ”dia” och ”logos”. Dia betyder:<br />
Genom och logos: Ord eller mening. I ordets äldsta innebörd betydde<br />
”logos”, att samla gemensamt. Det antyder en medvetenhet, om att saker<br />
och ting i naturen är relaterade till varandra.<br />
28
Och det var en väldig fin möjlighet att studera biokemi och näring. Om jag<br />
inte hade gjort det, så skulle jag ha blivit någonting helt annat, med min<br />
stora idealism. Men där var den hela tiden, en förståelse.<br />
Vad menar man, då man ser att allt är relaterat till varandra? Och i den<br />
betydelse, kanske det är bättre att kalla logos maka, ordet relation. I<br />
begynnelsen var ordet. Och kan vi lära oss det också, att i begynnelsen var<br />
relationen. Där är något väldigt fint.<br />
Går man ett steg längre, är dialogen ett samtal, där människor tänker,<br />
tillsammans. De tänker, i relation med varandra, inte med egna åsikter och<br />
tankebilder. Aktivt tänkande är där. Att tänka tillsammans, innebär att jag<br />
inte längre ser min egen ståndpunkt, som den slutgiltiga, utan som ett steg<br />
på vägen. Att jag lossar greppet om min egen vishet och lyssnar till de<br />
möjligheter som uppstår, genom att jag har en relation till andra.<br />
Möjligheter, som jag annars inte hade uppmärksammat. Vilken värld, du har<br />
tänkt det, på ett annat sätt, berätta lite mera, det är intressant. Att öppna.<br />
Dialogen ger oss stimulans, att ta till oss den helhet, som redan finns och<br />
skapa ett nytt slags förhållande. Där vi intensivt lyssnar till och strävar efter<br />
att förstå alla åsikter som människor har eller kan uttrycka.<br />
Vi tror ofta, att alla instinktivt vet, hur vi ska leda våra egna samtalscirklar.<br />
Vi har förnimmelsen av att det inte är sant, men det förklarar inte varför<br />
kommunikationen så ofta bryter samman och fragmenteras, när människor<br />
ska föra ett dialogiskt samtal.<br />
Dialog är ett samtal med centrum och inte med marginal säger Bill Isaacs.<br />
Energin i våra motsättningar ska kanaliseras mot något som inte finns, inte<br />
ännu, men som är där, liksom i framtiden. Dialogen lyfter oss ur<br />
polariseringen, till en större gemensam upplevelse och blir ett medel för<br />
samordnad kraft för de människor som deltar.<br />
Det har fina resultat och bildningar om dessa processer i denna bok som jag<br />
nämnde.<br />
Jag har en egen dialoggrupp i Helsingfors, vi är 15 människor. En<br />
sammanslutning av olika professioner; Konsulenter, handledare, lärare och<br />
forskare. Två av oss har antroposofisk bakgrund. Vi träffas en gång per<br />
månad och utforskar dialogens möjligheter i handledning, i konfliktmedling,<br />
i vuxenutbildning, osv. En kort inledning till temat och sen börjar<br />
samtalsprocessen, som en av oss alltid observerar.<br />
Att förlora respekten för helheten och att sedan på basis av det, hålla ifrån<br />
sig det som är obehagligt och obekant. Att bli fixerad vid sin egen vishet om<br />
två slags vanetäckande, som genomsyrar det mänskliga medvetandet. Att ha<br />
ett dialogiskt samtal, det är inte lätt, men det är spännande vad man kan<br />
uppleva där, vilken möjlighet den ger att fördjupa självkännedomen.<br />
Den här underliggande strukturen i vårt medvetande, skapas genom<br />
samverkan av flera faktorer. Hur fritt vi vågar tänka och känna i olika<br />
sammanhang, hur vi kan vidmakthålla upplevelsen och tillhörigheten. Hur<br />
närvarande och autentiska vi klarar att vara.<br />
29
Hur flexibla vi är, att berätta saker och ting, ur ett annat perspektiv, och<br />
slutligen den öppenheten vi har i våra hjärtan.<br />
Två gånger har samtalsprocessen lyckats, så att vi alla har haft möjligheten<br />
att uppleva ett nytt slags samtal. Vi kallar den, det dialogiska samtalet.<br />
Samtalet, som är mera vederkvickande än ljuset. Vi vet alla vad det är som<br />
behövs för att dialog ska uppstå, både mellan enskilda individer och i grupp.<br />
Lyssna, respektera, avvakta och hålla närvarandet. Två gånger har vi sett det<br />
hända och vi kunde känna resultatet, men nästa gång var vi tillbaka igen<br />
från början.<br />
Att hålla sig till närvaron och att lyssna på andra med respekt och tala<br />
genom att avvakta med egna åsikter. Det lockar fram den visdomen som<br />
finns i vår gemensamma kärna. Det är en intelligens eller kunskap, som<br />
finns när vi är öppna för möjligheterna runt oss och tänker på ett nytt<br />
uppfriskande sätt. Inte med gamla tankebilder och troföreställningar, inte<br />
med en förutfattad mening eller egen tolkning. Men det är svårt att liksom<br />
lämna dem bakom och vara här. Att ha den närvaron som behövs. Och så är<br />
det också att med dialogen får vi en struktur, som stöder oss att bevara<br />
jämvikten. Den ger oss stöd att avvakta med våra vanemässiga reaktioner<br />
och mekaniska tankar. Därför kan vi gå in i tänkandets omgivning och vi<br />
kan gå dit tillsammans. Därmed lyfter vi oss till en högre medvetenhetsnivå.<br />
Och det var Ralph Waldo Emerson som har kallat det en gång, Det stora<br />
samtalet ädla frihet.<br />
Jag tog tidigare fram detta viktiga möte med Otto Scharmer. Han har forskat<br />
i många år om det osynligas arkitektur. Han berättar om samtalet och har<br />
tagit fram en teori om samtalsfält. Och han har forskat om att det finns fyra<br />
olika samtalsfält, där atmosfärerna är annorlunda. I hans fältteori, där både<br />
kropp, sinne och känslor är inblandade, är någonting väldigt fint.<br />
Jag tycker väldigt mycket om hans teorier, därför att den har givit mig en<br />
nyckel att förstå de olika atmosfärerna, som står där, så vi ökar<br />
samtalsprocessen.<br />
En av dialogens viktigaste aspekt är alltså dess atmosfär eller samtalsfält.<br />
Första fältet är i allmänhet ett utrymme för artighet. Det mest utmärkande<br />
draget i fält 1, är frånvaron av reflektion. I sådana situationer används ett<br />
språk, som står i samklang med den rådande sociala normen, som människor<br />
uppfostrats med och som har skapat trygghet. Det är mycket ofta vårt<br />
vanligaste samtalsfält.<br />
Och sen i det andra fältet, är allt det som inte har sagts tidigare, det kommer<br />
fram där. Och den förhärskande känslan i fält 2, brukar vara ilska, men vi<br />
måste igenom den. Det är ett nödvändigt steg i processen. Ilskan<br />
uppkommer när man upptäcker att det inte går att tvinga fram dialogen, det<br />
är inte möjligt att tvinga fram den, och jag har märkt det så många gånger,<br />
som vägledare eller handledare. Fält 2, är ett utrymme som människor måste<br />
lära sig att ta sig igenom. Det skapar en drivkraft för förändring.<br />
Och en annan viktig egenskap i det här fältet är, att de ännu inte ser någon<br />
egentlig reflektion kring det som händer. Människor hävdar sina åsikter,<br />
men stannar inte upp för att prova varför de tänker som de gör.<br />
30
I det här läget är människor mer angelägna om att uttrycka sina åsikter, än<br />
att ifrågasätta dem. Och Otto Scharmer påpekar att i den mest extrema<br />
formen handlar processen i fält 2 om skuld. Den inre känslan av skuld, den<br />
oskuld, den underliggande känslan är, att vi har inte bara olika<br />
utgångspunkter, din utgångspunkt är dessutom felaktig och den är orsak till<br />
våra problem. Det är atmosfären i fältet 2.<br />
I grund och botten krävs en förändring av människors Jag-uppfattning. En<br />
förändring av den egna identiteten, som säger att mina åsikter, även om de<br />
är felgenomtänkta, är ändå inte samma som jag är. Jag kan göra plats för<br />
andra åsikter utan att riskera min egen identitet.<br />
Och det är väldigt fint att göra övningar på det andra fältet tillsammans med<br />
medmänniskor. Och efter det uppstår en annorlunda typ av samtal, nu<br />
förändras energin. I den här fasen reflekterar människor kring vad de gör<br />
och vilket inflytande de har.<br />
Det viktigaste förhållningssättet i fält tre är, nyfikenhet. Nu är jag öppen.<br />
Vad är det du menar? Oj, vad fint! Nu börjar man att lyssna och när fältet<br />
övergår till denna fas, blir människor mer villiga att erkänna sina brister. De<br />
tycker inte längre att de måste ha tänkt igenom allt eller ha svar på alla<br />
frågor. De upptäcker att det finns en större innebörd, som utvecklas genom<br />
samtalet. Vid den här tidpunkten i samtalet, kan en ny form av<br />
meningsfullhet utvecklas. Frågor tas fram, upp från flera olika perspektiv.<br />
Människor känner sig inte tvingade att komma överens, idéer brukar flöda<br />
fritt och är ofta grundade på att människor nu talar utifrån sig själva, sitt Jag.<br />
Det fjärde samtalsfältet är förnyelsefältet. Här övergår man till att sätta<br />
helheten främst. Det är också nu som helt nya möjligheter uppstår. Nu<br />
upplever man konsten att tänka tillsammans. En person tänker på något och<br />
någon annan uttalar det. Oj, det är möjligt! I det fjärde fältet har människor<br />
en upplevelse av ”flow”, det är det moderna ordet. Samtalet blir skapande<br />
och nu är det mera vederkvickande än ljuset.<br />
Tack!<br />
Musikalisk efterklang med Sylvia Karpe<br />
31
Fredag 26 maj<br />
Hänvisning till bilden på framsidan av detta dokument.<br />
MÄNNISKAN I DET ANDLIGA<br />
av Jon Geelmuyden<br />
Bilden är målad av Rudolf Steiner med pastellfärger, 6 juni 1922.<br />
Ser ni bilden? Om ni tar fram era program så har ni den där.<br />
Som sagt, Rudolf Steiner har gjort den och det är en, i en serie med bilder.<br />
Jag ska försöka förklara varför. Det var Mikaela Stenius, som var här och<br />
presenterade den som valde bilden. Jag har forskat lite i vad det är för<br />
någonting, egentligen.<br />
Många uppfattar väl Rudolf Steiner som någon sorts filosof, tankemänniska.<br />
Men han var så oändligt mycket mera.<br />
Och just det där med färger, det var någonting som Rudolf Steiner hade<br />
med sig från allra första början. Redan som tonåring var han intresserad i<br />
färgernas mysterium, och forskade i detta. Och man kan väl säga, alla<br />
känner ju till, mer eller mindre i alla fall, att Rudolf Steiner, engagerade sig<br />
väldigt i Goethes vetenskapliga skrifter och då var det just färgläran som var<br />
porten in i detta.<br />
Han uttalade en gång, när han hade gjort det där stora arbetet – som 21-åring<br />
fick han uppdraget att vara med och ge ut Goethes samlade verk och då var<br />
det just de vetenskapliga skrifterna till Goethe, som han skulle skriva om<br />
och 1500 kommentarer hade han där – och han sa det, att ”jag skulle<br />
egentligen, om det gavs tid någon gång och möjlighet” – betalning alltså,<br />
pengar – ”att skriva en riktigt modern, helt uppdaterad, vetenskaplig, med<br />
alla moderna kunskaper om färgerna, en riktig färglära i Goethes anda. För<br />
det är ju klart, jag står ju inte bakom och bejakar allt som Goethe i sin tid<br />
hittade på om färgerna!” Så det kanske är bra att ha med sig att Steiner själv<br />
inte köper hela Goethes färglära rakt av, utan ifrågasätter en hel del också.<br />
Det vet de flesta inte om, men det är en hemlis som ni nu känner till!<br />
Steiner höll ju på med färger och färggestaltning och sådant genom hela<br />
livet egentligen, det var med hela vägen.<br />
Och väl känt är ju när de byggde Goetheanum, det första, hur de målade ut<br />
insidan av kupolerna, alltså innertaken, och då berättade en av dem som var<br />
med där och målade, att Rudolf Steiner själv målade halva den mindre<br />
kupolen. Det är enorma ytor, det är ungefär som det här.<br />
32
Jättelika ytor som Rudolf Steiner själv målade, och hon skildrar hur han<br />
kom farande in där upp på ställningen, grep en pensel och så började han<br />
måla. Det var skiktmåleri. Ni vet, ni har säkert prövat på det. Det tar en<br />
oändlighet av tid. Han kommer springande dit och målar snabbt med stora<br />
penslar över en yta med nån färg och så går han därifrån och gör något<br />
annat, håller en 15-18 föredrag. Och så kommer han tillbaks ett par dagar<br />
senare, så målar han på tvärs med en annan färg eller med samma färg. Och<br />
så uppstår det ett djup och ett skimmer, som är alldeles fantastiskt. Han var<br />
förebildlig, säger konstnärerna.<br />
Nu fanns det där vid Goetheanum från 1914, en kvinna, som var med i<br />
konstnärsgänget som gestaltade Goetheanum. Hon var med och snidade i<br />
väggarna och pelarna och allt det där, och hon hette Henny Geck. Hon var<br />
30 år gammal 1914, när hon kom till Goetheanum. Det hon då gjorde, det<br />
var att – hon var konstnärsutbildad, hon hade gått på diverse akademier, jag<br />
kommer inte ihåg vad de hette, men det är ju inte så viktigt – hon hade alltså<br />
målningsutbildning och visade vid något tillfälle Rudolf Steiner, några av<br />
sina bilder. Då sa Steiner, att men det där är bra, det där måste vi använda<br />
oss av, de där motiven, måste vi använda i samband med plakaten vid<br />
Eurytmiföreställningarna. Och det var ju en ära att få vara den som hade<br />
bidragit till de där plakaten.<br />
Hon kom då igång med måleriet och det blev ju då snabbt känt – ni vet ju<br />
hur det är med allt som är nytt, det hoppar man ju på och så njuter man av<br />
det så länge det är nytt, och sen kommer det något annat istället. Vi är ju<br />
som en fårflock som styrs, såna är vi helt enkelt och det ska vi också vara,<br />
men nu var det så att måleriet kom fram. Då var det vid något tillfälle, 1921,<br />
som denna Henny Geck, frågade Rudolf Steiner, skulle man inte kunna<br />
utveckla en målarskola, som byggde systematiskt upp hur kunskaperna<br />
skulle se ut, alltså ungefär som eurytmiutbildningen. För hon hade märkt,<br />
skriver hon, att det var så lätt att bara fastna i det egna hela tiden, när man<br />
gick en sån här målarskola, man höll på med sina egna grejor och kom ingen<br />
vart.<br />
Då ville hon ha hjälp av Rudolf Steiner, och det sa han ja till, det skulle gå<br />
bra, och han började med att måla några soluppgångar och solnedgångar och<br />
sånt där, han gjorde lite snabba skisser, på grundval av en viktig princip.<br />
Och nu får konstnärerna ursäkta att jag som lekperson yttrar mig<br />
överhuvudtaget, men han sa det att färgerna ska ge formen. Formerna ska<br />
inte ritas dit med blyertspennor och så ska man fylla i, utan det ska vara ur<br />
färgerna, som formerna ska uppstå, bildens figurer.<br />
Då gjorde han så att han gav exempel och då är vi här, det här är väl den<br />
12:e eller något sådant av en serie på, man brukar säga 23 bilder, som<br />
Rudolf Steiner gjorde med pastell, det är skisser. Han gjorde dem med tanke<br />
på att då målarna skulle måla ut dem med akvarell eller med tempera eller<br />
vad det nu var. Och det skulle bli så bra. Och så blev det också. Och så fort<br />
de hade gjort denna övning – Steiner menade det som en övning – så fick de<br />
en ny övning.<br />
33
Jag återkommer strax till det, jag ska säga lite grand om bara just den här<br />
bilden, lite snabbt, bara för att visa hur Steiner då tänkte.<br />
Nu får vi tänka oss att den här bilden har varit betydligt mera färggrann,<br />
alltså den har bleknat kraftigt, alla de här pastellbilderna har bleknat väldigt<br />
mycket. Men så är det ju bara. Det är ju i alla fall drygt 60 år sen de<br />
gjordes.<br />
Då har han alltså egentligen målat de olika väsensleden, eller de olika<br />
elementen kan man väl säga. Alltså det jordiska finns här nere, och på det<br />
jordiska, fast förankrat i den fysiska tillvaron, sitter en människa. Hon är<br />
målad helt i blått, därför är det så att säga den mediterande människan, som<br />
då är helt inne i det här som skapar ett ljussken omkring det tredje ögat, eller<br />
vad man ska uttrycka det som. Det gör ingenting, men alltså, det är någon<br />
sorts helgongloria, men det är inte ett helgon, utan en meditationsmänniska.<br />
Hon har en bok framför sig och på den boken så står det ”ICH”. Och det är<br />
en ganska fantastisk sak, att det står tre bokstäver där, alltså ”JAG”. Men det<br />
går vidare här. Ovanför henne eller runt henne här, finns det först ett<br />
ljusblått område, som man kan tolka som det eteriska – jag ska ju vara snabb<br />
så jag går rakt på – därefter kommer ett gyllengrönt skikt som då är det<br />
själsliga området, och sen, ovanför där, ett rött område och det är alltid hos<br />
Rudolf Steiner – och det har nog varit kraftfullare än det är nu, ett lysande<br />
rött, brukar det stå i skildringarna – en bild av det andliga. Andevärlden är<br />
röd, säger Steiner. Det säger han också i pedagogiska sammanhang.<br />
Tittar man noga här nu, finns det figurer i detta. Och här uppe finns det en<br />
ängel som är målad bara med ansikte och vingar och det brukar jag i alla fall<br />
associera till de högre hierarkierna, alltså till Devakhans alla väsen, änglar<br />
har inte där att göra, utan ärkeänglar, Arkai, Keruber, Serafer och allt sånt<br />
där – ni vet. De finns häruppe, symboliserat, mänsklighetsrepresentanten<br />
sitter där. Och den här figuren tycker jag är ganska spännande, för den<br />
befinner sig precis i övergången mellan det själsliga gyllengröna området<br />
och det röda andliga området. Och där är det ju ett möte som sker, den lutar<br />
sig nedåt mot den här människan, och man kan ana att hon har ett möte med<br />
sin ängel där, just där i det här övergångsområdet mellan det själsliga och<br />
det andliga.<br />
Rudolf Steiner talar inte så mycket om den här bilden, han talar ingenting<br />
alls om den bilden för att vara exakt, i alla fall inte som har fastnat på något<br />
papper. Däremot har han hållit ett föredrag om måleriet i det gamla<br />
Goetheanum och där fanns det en figur, som kallades för ”Faust”, eller han<br />
kallade det ”Faust”, det är en figur som ser ut så där i profil och målad i<br />
svartbrunt och framför den står det också tre bokstäver, ”ICH”. Och det är<br />
det enda stället i det gamla Goetheanum, som bokstäver uppträder, och det<br />
är något oerhört drastiskt. Likaså är det det enda stället där han skriver in i<br />
själva bilden, tre bokstäver. Han säger det att det är helt rätt i förbindelse<br />
med Faustbilden, det är helt riktigt att man uppfattar Jaget på det sättet, att<br />
det blir reducerat till, inte ens en bild, utan ett abstrakt tecken. Det stämmer<br />
helt med den faustiska människans uppfattning av Jaget.<br />
34
Efter den nyare tidens inbrott, 1400-talet och framåt, och framförallt då efter<br />
den faustiska tidens inbrott, 1500-talet och framåt, så är det faktiskt så ännu<br />
idag, att vi inte kan uppfatta Jaget egentligen ens som en bild, säger Steiner,<br />
utan bara som en abstrakt punkt. När vi talar om Jaget, så har vi för vårt<br />
inre, en bild – en föreställning, inte en bild – en föreställning om en abstrakt<br />
punkt. Och det är ju ganska drastiskt. Så säger Steiner, ni kan se efter själva,<br />
när han talar om Goetheanum.<br />
Nu är det så att jag kom fram till en ganska märklig upptäckt, när jag höll på<br />
att forska i det här, som jag vill meddela er till slut här. Det är att han<br />
målade bilder! Om man tänker: Steiner, 1922, 1923, och fortfarande 1924,<br />
som är hans sista aktiva år, så håller han fortfarande på med de här<br />
målningsövningarna, och de blir dessutom större och större, för Henny<br />
Geck, hon spände upp allt större och större papper, så bilderna bara växte,<br />
han fyllde de varje gång. Hon var lika förvånad varje gång, men större och<br />
större papper, spelade ingen roll, hela ytan täcktes av färg! Och då var det så<br />
att jag gick in och undersökte, för överallt på de här bilderna står det datum<br />
när de målades.<br />
Hur i all sina dar hann han alltså, tänkte jag, för 1924 på sommaren, höll han<br />
ibland 5 föredrag på en dag, han höll två parallella stora kurser, och<br />
dessutom stoppade han in den läkepedagogiska kursen emellanåt och<br />
dessutom hade han arbetarföredrag och klasstimmar plus att han<br />
administrerade hela sällskapet! Det gjorde han, men han hade tid att till och<br />
med måla.<br />
Och då är det så att jag tittade i en bok jag har, som innehåller hela Rudolf<br />
Steiners föredragsverk, det är någon väldigt spännande människa som har<br />
skrivit ihop, i detalj, alla hans föredrag, när de hölls och vad han gjorde dag<br />
för dag. Det är en väldigt spännande ljusblå bok, den ska ni skaffa er, för<br />
den är fruktansvärt intressant! För då slog jag upp de här olika datumen, och<br />
tänkte: vad var det han höll för föredrag då, när han målade den här bilden?<br />
Det kunde ju vara lite intressant om det hade någon bäring på bilden.<br />
Inte alls.<br />
Datumet står inte där! För han höll inget föredrag den dagen! Så jag tänkte,<br />
jaha, då bör jag nog titta på de andra – och så var det likadant! Det finns två<br />
eller tre undantag, men annars är det alltid på dagar där Rudolf Steiner<br />
faktiskt inte höll något som helst föredrag, som de här bilderna är målade.<br />
Det tyckte jag var väldigt tänkvärt!<br />
Det är ju så att Rudolf Steiner, vi vet ju alla, att han har ritat eurytmiformer,<br />
han har målat, han har varit på det läkepedagogiska lilla initiativet där och<br />
hjälpt till, ofta, det finns berättelser om detta och hur han målade bilder med<br />
barnen där i det läkepedagogiska sammanhanget. Han gjorde faktiskt ganska<br />
mycket av den slags! Och när gjorde han alltså det? Det finns hundratals<br />
eurytmiformer, någon gång måste han ha suttit och lyssnat till musik eller<br />
hört på en dikt och tittat på eurytmisterna och ritat de här ganska avancerade<br />
formerna, t ex, eller han var med i dramaskolan till Maria Steiner och<br />
hjälpte till där med talgestaltningsövningar – han gjorde ju så mycket!<br />
35
När gjorde han alltså det? Jo, det var just de här dagarna då han hann med<br />
allt det här och även att ”slänga iväg” en sådan här bild. Som egentligen är<br />
oerhört talande!<br />
Veckan efter målade han nästa bild, som var det omvända motivet: här är<br />
det ”Människan i anden”, den heter ”Anden i människan”. Också intressant!<br />
Ja, det räcker kanske för en liten glimt om vad det här handlar om.<br />
Tack ska ni ha!<br />
36
Fredag 26 maj<br />
Läkepedagogiska framtidsversioner<br />
av Christian Osika<br />
Även om föredraget skall handla om framtidsvisioner så kommer det att röra<br />
sig om klangvärlden som en stor värld. Det skall handla om samklang som<br />
kan kallas harmoni och missklang, som kan kallas disharmoni. Låt oss utgå<br />
ifrån en sydfransk slottsruin som hade förstörts redan under medeltiden och<br />
som var ett centrum för undervisning i trubadurmusik. Denna skola för<br />
musik fanns på slottet Puivert. Från detta föga befästade slott drog<br />
trubadurerna ut från borg till borg i Katarernas land. De förmedlade nyheter,<br />
ofta i poetisk form, de sjöng sånger och visor till olika instrument som ännu<br />
idag kan beskådas, mejslat i sten i det nämnda slottet. När jag en gång<br />
besökte platsen i Sydfrankrike hörde jag upptagningar av deras sånger. För<br />
det mesta var det kärlekssånger på ett underbart värdigt sätt sjungna av män<br />
eller kvinnor. Det var ett rikt kulturliv som utstrålade ifrån detta centrum<br />
som också berikade landets måleri och arkitektur. Jag fick med en gång<br />
uppfattningen att de ofödda barnen sjöng denna musik, som man och kvinna<br />
sammanvävdes med och som gjorde dem till far och mor.<br />
Och allt är ruiner nu. Varför det? Eftersom hela denna kultur förstördes av<br />
människor som inte älskade samma musik. De gjorde ett korståg mot<br />
katarerna. Dessa människor hade andra musikaliska intentioner. Deras<br />
intentioner utgick ifrån påven, som hette Innocens den oskyldige: den<br />
oskyldige Innocens III förstörde hela den här kulturen, inte han själv men<br />
hans soldater. Vad ville han införa istället? Han var begeistrad av<br />
gregorianska koraler. Gregorianska koraler hör man ju fortfarande, kan jag<br />
lova, om man är clairvoyant och någon stor person dör, då hör man hur<br />
sfärerna, världens sfärer, klangsfärerna sänker sig ner i detta klingande. När<br />
sfärerna berör varandra, då hör man gregorianska koraler med sitt inre öra.<br />
Och då tas den här betydande personen, människan, person är hon inte<br />
längre, den här individualiteten upp till himlen. Och det gillade katolikerna.<br />
De gillade så att säga vad som händer med oss efter döden. Och därmed<br />
skulle födelsens musik dö.<br />
Men vad händer med oss innan vi föds? Ja, det är ju så besvärligt att komma<br />
som barn till världen. Påven hade ju ingen aning hur man gjorde. Och alla<br />
dessa munkar och biskopar inte heller. Men trubadurerna visste att det var<br />
inbäddat i musik, i kärleksfull musik, när två människor möts. Jag sade ju<br />
att katarerna hade en hög kultur. Det var ju inte bara sexuella emotioner<br />
utan det var klangeter, det skulle vara klangeter, det skulle vara samklang på<br />
riktigt, på det högsta sättet. Och sång från jorden välkomnade den<br />
nedstigande själen. Så det var en helt annan kultur och vi hoppas ju att vi<br />
kan förnya den kulturen, att vi mottar de ofödda.<br />
37
Vi behöver ju inte ta det nu så jordiskt utan vi mottar de ofödda med musik.<br />
Då skulle naturligtvis hela det emotionella livet på jorden ändra sig. Det är<br />
ju klart för människan innan hon föds. Hon är ju då fortfarande i samklang<br />
med de högre världarna. Hon gör också, om det vill sig väl, i god samklang<br />
med sin tidigare inkarnation och gläder sig nu på jorden att möta de som<br />
hon har mött i förra inkarnationen med samklang. Men allt det är borta nu.<br />
Inte här i vårt område men i den övriga världen. Och så hade jag tänkt mig<br />
att det är två människor, de är händelsevis en man och en kvinna som<br />
försöker hitta samklang. Det är inte så lätt, det är mödosamt. Jag får<br />
illustrera detta med flöjtspel. Så där ungefär lät trubadurmusiken. Man kan<br />
höra den på skiva. Mina flöjttoner uttrycker kvinnliga känslor och nu spelar<br />
flöjten manligt präglade toner. Ja på det viset hittar de varandra i en<br />
kärlekssång. Ni vet ju att även den svenska folkmusiken är full av sådana<br />
kärlekssånger. Men de är ofta skrivna i molltonart. De låter melankoliskt,<br />
för just avsked från den andliga världen sker i en smärtsam stämning som<br />
yttrar sig i kärleksvisornas molltonart.<br />
Och nu har min kära fru Hilke kommit med ett svenskt instrument. Det är en<br />
ackordcittra, som tidigare ofta använts i religiösa sammanhang. Nu försöker<br />
jag att med cittran illustrera hur barnet stiger ner. Det är alltså barnets musik<br />
och inte föräldrarnas musik som vi skall höra. Det klingar enkelt och<br />
harmoniskt. Och nu spelar jag vidare samma melodi. Nu kanske det är<br />
tvillingar här, tvillingar. Det gäller att göra ackorden, fördubbla motivet,<br />
osv. Så här är ett språk som människan talar innan hon finns på jorden. Och<br />
det är viktigt att då påminna oss om det. För vad är det som händer? När den<br />
eviga människan stiger ner så tar hon med sig sin tidigare inkarnations<br />
skörd. Inte bara på ryggen som säck utan som någon kraft i hjärtat.<br />
Antroposoferna kallar det för karma men detta är ju ett indiskt ord. Nu kan<br />
vi kalla det för öde. Och detta öde som vi med mycket möda arbetar oss<br />
igenom under jordelivet bär också en skörd. Den tidigare inkarnationens<br />
fysiska kropp t.ex. tar man ju inte med. Den ligger ju i graven. Men dennes<br />
extrakt, det finaste som fanns i en tidigare inkarnation i den fysiska kroppen,<br />
det tar man med sig och det är någonting som barnet redan har, när det bärs i<br />
mammas mage. Och det är någonting som framtidsförväntan. Men här är det<br />
nu översatt in i det musikaliska och yttrar sig i kärlekssångens rytm. Just<br />
framtidsförväntan kallar antroposoferna med ett bättre ord för<br />
andemänniskan. Den kommer nu in med musik. Paulus uttryckte samma<br />
sfär med ordet ”förhoppning”. När man föds så bär man med sig<br />
klangeterkraften. Inte bara tankens ljus utan klangeterkraften, en verksamhet<br />
full av musik. Senare när vi är födda kan det gå ner i språket, i ord och<br />
samtal.<br />
Det var det ena. Men dessutom bär ju barnet också med en kärlek. Till en<br />
början en stor kärlek till sina föräldrar, både till mor och far. Och denna<br />
kärlek är spiritualiseringen, omvandlingen av den tidigare inkarnationens<br />
eterkropp, som också kallas för ”livsande”. Och även här kan vi livsanden<br />
kalla för extrakt av den tidigare inkarnationens eterkropp. Det ofödda<br />
barnets kärlek kan sväva omkring som en kärleksimpuls, men det kan också<br />
i barnet koncentrera till intresse. Huvudsakligen för modern.<br />
38
När modern sjunger före födelsen så säger det ofödda barnets intresse ”vad<br />
vackert min mor sjunger och talar”. Det är som melodin i föräldrarnas<br />
kärlekssång, som nu kommer igen. För nu efter förväntan och intresse<br />
kommer något tredje ur själskroppen. Astralkroppen bärs med från tidigare<br />
inkarnation till sin extrakt till det jordiska. Vi missbrukar av och till<br />
”Astralkroppen” som ord. Det är ju stjärnkroppen som man tar med sig,<br />
alltså hela själens stjärnkropp, som den utrustades med långt före födelsen,<br />
när barnet ännu befann sig i kosmos. Och när barnet bär ner den, kommer<br />
den också in i klangetersfären och det blir till förtroende. Vad tror ni vad<br />
våra barn måste ha förtroende till det som skall ske på jorden efter födelsen.<br />
De ser ju ner på en värld av kaos, hat, krig. De ser ner på en vuxenvärld som<br />
nästan tror på ingenting. För barnet är vårt sociala liv banal. Vi väljer våra<br />
politiska representanter, man betalar skatt och man skall skicka barnen till<br />
skolan. Och där kan ju barnen utveckla något förtroende för lärarna. Men de<br />
tre förfödsliga sfärerna har skrumpnat. Tro, hopp och kärlek har skrumpnat.<br />
Men inte alla människor får barn. Många av dom som inte får barn kan ju<br />
leva i ett mer skapande liv, inte bara i sina yrken utan de skapar konst,<br />
skapar musik, diktkonst ur sin andliga sfär. För den andliga klangetersfären<br />
befruktar dom som regndroppar befruktar jorden.<br />
Men om vi nu fortsätter med det nyfödda barnet – jag hoppas att alla har sett<br />
nyfödda barn – så gläds vi åt deras rörelse, åt deras ofta allvarliga blick när<br />
de möter vuxna. Ja vi gläds åt hela deras utstrålning. Men barnen kan ju inte<br />
sjunga. I alla fall de nyfödda kan inte. Men vad kan de just i ljudsfären? De<br />
skriker, de kan visserligen ljuda, lalala, men de kan också skrika<br />
förskräckligt. Då blir den vuxna omgivningen uppmärksam. I dessa skrik<br />
finns ju ingen melodi. Utan varför blir det så förfärligt? Varför har de glömt<br />
allt det där underbara som de bär med sig och som de fortfarande har i sig,<br />
men som inte kan komma till verksamhet nu. Utan det kan bli irritation, det<br />
kan bli problem med maten och det kan bli problem med blöjor.<br />
Och då kommer vi på en ny hemlighet. Och den hemligheten börjar när vi<br />
föds med ett inandningsskrik. Det första ljudet barnet yttrar är ett skrik med<br />
inandningen och detta skrik kommer ur andnöd, när det har sammanpressats<br />
under förlossningen. Barnet har inte tillräckligt med syre. Även om<br />
navelsnöret finns kvar så är syresättningen mycket bristfällig under<br />
födelsen. Då blir det en högljudd inandning, för barnet måste lära sig andas<br />
fysisk frisk luft och detta kommer ur en ångestsituation.<br />
Sammanfattningsvis betyder det att jag har andnöd när jag föds. Besvärligt<br />
skall man ha.<br />
Vad är det nästa? Under fostertiden har jag haft en underbar<br />
klangetersammanströmning med min mor. Jag fick av moderkakan<br />
näringsströmmen, allt som jag behövde och plötsligt har jag vätskebrist. Jag<br />
måste dricka. Och om jag inte får någonting så skriker jag och jag söker mig<br />
till moderns bröst och vill suga. Navelsträngen är ju borta.<br />
39
Också en tredje bristsituation som är ångestframkallande är: ”Oh, jag fryser,<br />
jag har ingenting omkring mig och de tvättar mig på sjukhuset med kallt<br />
vatten. Förskräckligt! Jag har värmebrist. Jag har varit så inbäddad i detta<br />
eteriska, fysiska värmehöljet som modern hade. Ge mig kläder,<br />
värmeflaskor, värme, värme!”<br />
Sedan utvecklas en fjärde bristsituation. Barnet slår upp sina bruna, gråa<br />
eller himmelsblå ögon och ur dessa utvecklas så småningom en längtan till<br />
yttervärlden, som kan uppfattas som en brist på sinnesvarseblivning: ”jag<br />
vill med ögonen finna mig tillrätta. Jag vill finna sammanhang med<br />
hörseln”. Denna nyfikenhet utvecklas olika fort hos olika barn. Det är lite<br />
olika men det betyder inte att det ena barnet är mindre värt än det andra i<br />
denna nedstigningsprocess i sinnena. Man måste igenom dessa fyra brister<br />
och dessa fyra brister är inte kaos och oreda utan det är min jordiska<br />
personlighet som jag har lämnat på den här planeten när jag dog sista<br />
gången. Det har stannat kvar. Det är det som antroposoferna kallar för den<br />
nedre människan, eller t.o.m. ”dubbelgångaren”. Men just denna nedre<br />
jordiska människan behöver vi. Förutan hunger, törst, utan kläder, utan<br />
andning och utan våra sinnen klarar vi oss inte. Det går ju inte. Vi behöver<br />
således den jordiska personligheten. Men den är inte harmlös, inte<br />
gudomlig. Den är inte utspridd över hela kosmos där barnet har kommit ner<br />
från, med sin underbara musik. Nu blir det till jordeliv. Jag vill illustrera<br />
detta också med jordisk musik på cittran. Det är lite spänning, lite<br />
överraskning, lite disharmoni över det hela.<br />
Men hur har de stora känsloströmmarna tro, hopp och kärlek yttrat sig i vår<br />
kropp innan vi föddes? Hur kan den lilla fosterkroppen bära så stora<br />
impulser? Det första är att blodomloppet innan vi föddes är mycket järnrik<br />
och det är just järnet som kan bära andliga impulser. Det ofödda barnets<br />
blod har mycket mera järn än vi som vuxna människor har. Det är det ena.<br />
Men å andra sidan är det inte helt syresatt fosterblod. Det liknar mera ett<br />
venöst blod när det strömmar från fostrets hjärta utåt till alla organ. Fostrets<br />
lungor arbetar ju inte ännu och kan inte förvandla det venösa blodet till ett<br />
arteriellt blod. I denna underbara halvt syresatta blodvärld, där kan de eviga<br />
andelar som jag bär med mig från inkarnation till inkarnation förkroppsliga<br />
sig försiktigt, försiktigt. Och gör det också. Och när det blir syrebrist, som<br />
det eventuellt är under förlossningen eller redan innan, då blir det problem i<br />
barnets utveckling senare. Då sker anlaget för barnens senare överaktivitet,<br />
autism, tvång, överkänslighet, intellektuella handikapp, rörelsesvårigheter<br />
o.s.v. Även vi som känner oss friska som vuxna har just genom denna<br />
syrebrist fått ganska mycket problematik som fixerade sig i vårt själsliv.<br />
Det är således i det halvt venösa blodet de höga själsandelarna kan yttra sig<br />
som längtan efter framtidsförväntan, som intresse för världen och som<br />
förtroende för mina framtida människomöten.<br />
Nu blir man född och då sker en cirkulationens omkoppling som är ganska<br />
komplicerad. Blodomloppet omkopplas komplicerat så att vi får ett venöst<br />
och ett arteriellt blod, att lungorna och levern inkopplas i cirkulationen, att<br />
njuren kan producera urin och tarmen kan bli av med avföring.<br />
40
Men samtidigt drar egoismen in i barnet med dess första skrik. Och hur<br />
spirituell jag än har varit i tidigare inkarnation så behöver jag nu mitt<br />
arteriella blod, att gå på två ben, att så småningom använda hela min kropp,<br />
att ha handlingsutrymme för mina händer och armar. Men också spirituellt<br />
handlingsutrymme, inte bara fysiskt. Dessutom syresätter jag min lilla<br />
hjärna också för att så småningom förstå världen. Det går ju inte med<br />
detsamma. Men det jordiska lär jag mig genom mitt arteriella blod. Och när<br />
jag inkarnerar stiger jag ner i detta arteriella blod, som ju är betydligt rödare,<br />
inte längre så blått som tidigare. Med detta eldröda blod i mina ådror går<br />
utvecklingen framåt.<br />
Vad händer nu med de tre stora egenskaperna tro, hopp och kärlek?<br />
Glömmer vi de för alltid? Eller kommer de fram senare? För att utveckla<br />
kärlek måste vi i alla fall hitta andra människor så småningom. Vi måste<br />
t.o.m. hitta en partner av annat kön, annars dör ju mänskligheten ut. Och så<br />
spelar jag med flöjten en kärlekssång igen. Även framtidsförväntan och<br />
förtroendet vaknar senare. Men även om man inte får barn utvecklar man nu<br />
klangetersamklang i det sociala. Banalt kallar man det ganska riktigt för<br />
”personkemi”.<br />
Under förskoleåldern kommer nu de första stegen i själsutvecklingen.<br />
Barnet har lärt sig att andas själv och förvandlar t.o.m. en del av andningen<br />
till språk. Och sedan offrar sig självaste andningsprocess till språk,<br />
naturligtvis, men också senare till självmedvetenhet. Barn är ganska<br />
självmedvetna om de har bra föräldrar. Men om de pryglas eller åsidosatts<br />
varje dag är det inte så enkelt för dom att bli självmedvetna.<br />
Jag har under de senaste åren inte sett svenska föräldrar slå sina barn. Det är<br />
lungans kraft, det är lungans eterkraft man arbetar sig igenom till språket<br />
och senare även till självmedvetenhet.<br />
Nu har jag inte beskrivit de tre organen ännu i det halvvenösa förfödsliga,<br />
där tro, hopp och kärlek är. Man kan säga att kärleken, kärleken, intresset<br />
det är njurprocessen innan man föds. Man producerar ju ingen urin innan<br />
man föds. Blodet renas inte, i alla fall när man är friskt född. Förtroendet är<br />
leverprocessens område, som då speglar detta förtroende innan man föds.<br />
Förhoppningen utgår ifrån hjärtat mot andningen i stort sätt. Vi börjar med<br />
njuren. Barnet bildar mera urin på natten upp till treårsåldern. Därefter<br />
kissar man mera på dagen än på natten. Det är en organisk läroprocess. Ett<br />
nyfött barn kissar mera på natten än på dagen, vilket många föräldrar<br />
konstaterat med bedrövelse, man måste byta blöjor på natten. Sedan när man<br />
växer upp är det inte så mycket urinbildning på natten. Och det hänger ihop<br />
med vakenhetsgraden på dagen. Det finns en underbar omvälvning av<br />
vakenhetsgraden, att jag nu blir vaken inte så drömsk, inte så invävd i det<br />
eteriska som direkt efter födelsen. Utan nu gäller det att utsöndra urin på<br />
dagen under ljuset och det betyder att vara mera vaken, ända ner till stortån.<br />
Om nu inte denna omställning från natt- till dagurin sker på rätt sätt så blir<br />
barnet överkänslig och t.o.m. viljesvag. Detta måste man senare möta med<br />
specialpedagogik, med medicin och mycket, mycket positiv uppmuntran.<br />
41
Det som nu också kan bli till problem är att den underbara<br />
förtroendeinställning, som levern skulle ha gett före födelsen, blir till en viss<br />
aktivitet. Det är den här impulsen man går igenom så småningom kan det<br />
ske att det riket av förtroende, att det riket blir glömt. Det sker genom en<br />
störning i levern före födelsen. Denna brist på förtroende som jag tar med<br />
mig från tidigare liv kan just genom levern bli till autism. Levern och<br />
dennes följeslagare, bukspottskörteln, kan inte föra över sin klangeterkraft<br />
till matsmältningen och till ämnesomsättningen. Och då blir det naturligtvis<br />
också brister och felfunktioner i nervsystemet i hjärnan. Dessa är ju<br />
beroende av en förfinad näringsström nedifrån. Autismens brist på<br />
egenaktivitet, dess tendens till avskärmning är ett tecken att<br />
näringsströmmen bör stödjas genom diet, genom medicin, således genom<br />
klangeterterapin nedifrån. Men den kan också stödjas genom musikterapi<br />
och rytmisk undervisning och fasilitated communication uppifrån. Kemisk<br />
eter och klangeter är samma sak. När det verkar över levern är det kemi. När<br />
det verkar över undervisning är det klang.<br />
Jag har inte nämnt epilepsi tidigare. Den uppfattas idag som sjukdom i<br />
nervsystemets centrum i hjärnan. Men dess rötter i det förfödsliga ligger<br />
däri att värmeeter och klangeter inte kan samverka harmoniskt. Då kan det<br />
behövas fysioterapi, rörelseterapi som stöd ifrån livseterns sida. Men det<br />
kan också behövas andningsövningar. Terapeuten kan se hur inandning ökar<br />
spänningen i hela kroppens muskulatur. Hur en utandning slappnar av hela<br />
kroppens muskulatur. Försiktigt kan epileptikern ledas att kontrollera denna<br />
muskeltonus genom andnigsövningar.<br />
Ni kan fråga var var nu framtidsvisionerna i mitt föredrag? Människans<br />
tankeljus har befruktat pedagogik och vetenskap. Men genom att tränga in i<br />
klangetersfären kan läkepedagogiken befruktas och berikas direkt i<br />
känslopedagogik, i konstnärlig terapi, i förståelsen att den jordiska kemin<br />
också är genomträngd av klangeter, så att nya terapier nu kan utvecklas.<br />
42
Lördag 27 maj<br />
Dagens upptakt Inledning till dagens tema<br />
Berättare: Anne Mette Stabel<br />
Musikframförande: Hélène Blomqvist<br />
Språket som maktfaktor. Språket som pedagogiskt medel.<br />
av Anne Mette Stabel<br />
God morgon allesammans!<br />
Och allra först, tusen tack för invitationen, tack för att jag får lov till att<br />
komma hit till er!<br />
Jag är lärare på Rudolf Steiner Högskolan i Oslo. Jag är pedagog och jag<br />
arbetar på högskolan nu men jag har arbetat alla mina år på vanlig<br />
Steinerskola. Det betyder att jag inte egentligen känner er värld så väldigt<br />
bra, den läkepedagogiska och den socialterapeutiska världen har jag vetat<br />
om men jag har ju inte känt den från insidan. Det har varit en stor glädje för<br />
mig att få lov till att vara här tillsammans med er dessa dagar. Jag känner<br />
det nog som att jag känner er lite. Men ni känner ju inte mig, därför ska jag<br />
berätta lite mer om mig så att ni vet vem jag är och vilket rum jag pratar<br />
ifrån och vilket sammanhang jag står i.<br />
Ja, jag är lärare men jag vill också väldigt gärna nämna att jag är mamma<br />
och att jag är farmor och mormor. Barn har alltid varit väldigt viktigt för<br />
mig i hela mitt liv, både i det privata och i det professionella livet. Jag blev<br />
lärare när jag var 18 år och så blev jag mamma när jag var 19. Jag känner att<br />
det har följt mig hela vägen. Jag kom till Steinerskolan för 25 år sedan, jag<br />
kom på en ren magkänsla och den magkänslan har hållt sen dess. Jag har<br />
alltid också varit i den andra världen, om man kan säga så, vad heter det,<br />
cross-over, varit i flera miljöer, jag är kulturhistoriker och berättare. Jag har<br />
även ordnat utställningar. Jag har varit i många miljöer och det upplever jag<br />
som, av och till, vanskligt men också som en styrka och jag ska prata lite<br />
mer om det.<br />
Så är det ju så att man alltid förbereder sig när man får ett sånt uppdrag som<br />
jag fick. Det ligger där, det finns en fil för det. Och man går och har det med<br />
sig länge. Och av och till får man hjälp av ett barn. Barn vet ju inte att man<br />
håller på med det man håller på med för det pratar man ju inte med barn om,<br />
men det är som barn vet likaväl. Och jag har en liten väninna som heter<br />
Anna, hon är 5 år, och hon kommer ofta på besök till mig och hon var hos<br />
mig när jag höll på med förberedelserna om språk och makt.<br />
43
Och språk som pedagogiskt medel. Anna hade lärt sig att cykla utan stödhjul<br />
så hon ville att jag skulle gå ut och se på det. Vi drog, på ett tryggt sätt till<br />
en gårdsplats där det inte var några bilar, och hon cyklade lite vingligt men<br />
det gick. Hon ville så gärna att någon skulle se henne och så såg hon sig<br />
runt, och det var inte så många som var ute och gick, men så kom det en<br />
äldre dam gående och så ropade Anna, - Hej, se jag kan cykla!<br />
- Åh, så flink du är, säger damen. Och så är det inte plats för något mer för<br />
vi är ju i farten, vi cyklar ju. Så kommer vi in på denna gårdsplats, så<br />
svingar Anna runt en papperskorg och så säger hon att alla har sin egen<br />
stämma. Mm, säger jag och är lite överraskad över att hon pratar om det<br />
som jag egentligen tänker mest på. Så fortsätter hon, alla har sitt egen ljud<br />
på stämman. Och det har precis lille cyklande Anna väldigt rätt i. Sitt eget<br />
ljud.<br />
Vi tänker väl ofta att en som är lärare, som är pedagog, är en som pratar<br />
mycket och som pratar hela tiden och någon tänker att, oj, där kommer en<br />
lärare och hon tror att vi är en del av hennes klass, hon pratar och pratar.<br />
Och det är ju lite sant också för vi har ju liten tendens till det och det är ju så<br />
att vi har någon som väntar att vi ska säga något. Som väntar på att vi ska<br />
berätta, bära fram ett stoff. Men det är något som går före berättandet och<br />
det är detta något som jag nu vill att vi ska fördjupa oss lite i.<br />
Och detta något är lyssnandet. Men varför är det så viktigt, vad är det som<br />
gör att en lärare, en pedagog måste kunna lyssna? Då ska jag ge er tre bilder,<br />
tre små berättelser, som alla handlar om att lyssna.<br />
Så kommer Hélène Blomqvist före och mellan dessa bilder, dessa<br />
berättelser, att spela.<br />
Hélène Blomqvist spelar.<br />
Vi har alla varit barn, ni och jag. Visst var vi lyckliga. Då det var vuxna runt<br />
oss som äntligen kunde berätta för oss eller läsa högt ur böckernas värld. Jag<br />
var så lycklig, jag hade en pappa som läste högt, jag kommer ihåg som om<br />
det var varenda kväll när jag var liten, men vi vet ju hur det är med minnet,<br />
men jag tror att han läste varje kväll. När jag var en liten flicka bodde jag i<br />
ett brunt hus med blåmålade karmar, djupt inne i en furuskog, jag kan<br />
komma ihåg att jag låg och hörde vinden susa i trädkronorna. Min pappa<br />
luktade tobak, cigarrettrök, han var tänkare, skribent och författare och han<br />
satt inne i en sky av tobaksrök och skrev och tänkte. På kvällen kom han ut<br />
från den skyn, fann en bok i bokhyllan och ropade på sina två små flickor,<br />
två små ljushåriga flickor med blå ögon. Pappan satt i den röda soffan, han<br />
sitt mitt i, och vi kröp upp till honom på varsin sida in i armkrokarna hans<br />
och väntade på att han skulle öppna boken. Han hade en grå ulltröja som<br />
stacks, men det gjorde ingenting för han läste. Han läste äventyr, han läste<br />
Alice i Underlandet, han läste från Astrid Lindgrens Sunnanäng, spela min<br />
lind, sjung min näktergal. Och så läste han Tove Janssons berättelser om<br />
Mumintrollen.<br />
44
Jag såg allt han läste, jag såg Mumintrollet som vaknade mitt i vintern<br />
medan alla andra Mumintroll sov och hade granbarr i magen. Jag såg att<br />
Mumintrollet gick ut i en värld som hade blivit helt annorlunda. Vintern<br />
hade kommit och världen var borta. Den var vit av snö. Mumintrollet visste<br />
inte vad snö var. Mumintroll ska sova på vintern, det hade alla Mumintroll<br />
gjort före honom i generationer. Jag såg det, och jag såg allt pappa läste, det<br />
hände på ett ställe som liknade väldigt mycket min skog, på mitt hus, men<br />
det var också lite annorlunda. Pappa läste för de två små flickorna i många<br />
år och jag vet att vi upplevde att lyssnandet till det han läste, band oss<br />
samman. Vi delade upplevelserna, vi delade bilderna och hans stämma.<br />
Ljudet av hans stämma kan jag fortfarande höra. För de som har hört något<br />
ihop, de hör ihop.<br />
Hélène Blomqvist spelar.<br />
Det var en gång, ingen vet helt var, ingen vet helt när.<br />
Det var en gång ett par fattiga människor, en kvinna och en man. De<br />
önskade sig så innerligt ett litet barn, men de hade inget barn, det kom inget<br />
barn, men en dag kom en gammal kvinna till huset och bankade på deras<br />
dörr.<br />
Vi känner alla till äventyren och äventyrsvärldarna i Rödluvan, Rapunzel,<br />
Hans och Greta, Askeladden och de goda hjälparna hans, Askungen, Risen<br />
som inte hade något hjärta på sig. Det är som om de har varit här beständigt,<br />
är berättade genom generationer men de kunde ha tappats bort, de kunde ha<br />
blivit bortglömda i det stora djupa mörkret, glömskans hav. Äventyren miste<br />
sin position när människan blev modern eller förnuftig, de kunde ha blivit<br />
borttappade om inte romantikens män och kvinnor hade sagt: - Lyssna, sch,<br />
hör och skriv! Och för att de sa detta så har vi äventyren, så har vi Bröderna<br />
Grimm i Tyskland och Asbjörnsen och Moe i Norge. De gick ut på<br />
dammiga vägar, smala stigar ute vid havet, i det djupaste dalar, körde häst<br />
och vagn och uppsökte människor som kunde berätta. Och så satt de där och<br />
lyssnade och skrev ner äventyren i sina små notisböcker. Och så gav de ut<br />
dessa berättelser, redigerade, så att vi kan gå i bokhyllorna och läsa dem.<br />
Store, glade, godmodige Asbjörnsen som alltid hade en lun replikk på<br />
läpparna och ett leende till de han mötte men också elak kunde han bli. Och<br />
Jörgen Mo, smal, tunn och melankolisk, han blev senare präst och biskop i<br />
Norge. De två samlade många äventyr.<br />
Jörgen Moe blev präst som jag sa, han bildade familj och fick många barn.<br />
Ett av barnen, Moltke, det är ett rart namn. Ända sen han var liten<br />
beundrade han sin far och han ville bli som han, resa ut och höra och lyssna<br />
om äventyr, men lille Moltke fick mässling. Och mässlingen på den tiden,<br />
det här var före förra århundradsskiftet, slutet av 1800-talet, var en allvarlig<br />
sjukdom och det gick på hörseln. Han hörde dåligt, men ändå reste han ut<br />
för att lyssna till berättelser och sånger. Han reste längs samma smala vägar,<br />
men också nya stigar uppsökte han, som sin far. Han steg in i små låga hus<br />
och prövade att höra och eftersom han hörde så dåligt, så måste han<br />
anstränga sig väldigt, måste låta sitt öra bli större och böjde sig fram för att<br />
höra bättre och den som berättade märkte Moltke Mos ansträngning.<br />
45
Ansträngningen gav resultat, Moltke Mo samlade nog det bästa vi har och<br />
många känner säkert Drömkvädet, som Rudolf Steiner också var väldigt<br />
upptagen av och det samlade också Moltke Moe på, som sin far. Men<br />
eftersom han hörde så dåligt så lyssnade han så gott, han lyssnade tvärs<br />
igenom tiden, kanske ända tillbaka till äventyren, där de en gång kom ifrån.<br />
En gång för länge, länge sen.....<br />
Hélène Blomqvist spelar.<br />
Så ska jag ta er med till ett insamlingsarbete, som jag själv har varit med<br />
om. För jag står i samma tradition som Moltke Moe gjorde som<br />
kulturhistoriker. Jag har också rest runt och bankat på främmande dörrar och<br />
jag har suttit och lyssnat till människor som har berättat. Men jag samlat inte<br />
på sagor, inte på äventyr, inte på sånger utan jag lyssnar till människors<br />
livshistorier. Jag var student och samlade in berättelser till min<br />
huvuduppsats. Och kanske var det för att jag var mamma samtidigt och hade<br />
ansvar för barnens, husets och familjens hälsa, för det har man ju när man är<br />
mamma. Så blev jag också intresserad i detta med smittsamma sjukdomar.<br />
För det var så på den tiden att HIV/AIDS-problematiken kom upp. Och det<br />
skrevs massor om det och så tänkte jag på vilken smittsam sjukdom som var<br />
det senaste här uppe i norr som vi varit rädda för.<br />
Hur var det att leva, hur var det att vara mamma och ha ansvar för familjen<br />
då det fanns en smittsam sjukdom? Och så kom jag på att den förre stora<br />
smittsamma sjukdomen som hade varit i vår del av världen, det var<br />
tuberkulosen. Och så visste jag ju och mer fick jag veta under vägen, att det<br />
var många som levde med minnen om hur det var att leva med tuberkulos. I<br />
den tiden det var en sjukdom som man inte kunde kurera.<br />
Jag hade skaffat mig en liten bandspelare och via olika vägar så fick jag<br />
kontakt med människor, som hade haft tuberkulos. Det var mycket<br />
brevskrivning och telefon, telefonsamtal före jag skulle komma på besök.<br />
Jag hade hört deras stämma, jag hade sett deras handskrift, men jag hade<br />
inte sett deras ansikte förrän jag stod där på trappen och bankade eller<br />
ringde på dörren.<br />
En dag hade jag rest långt med buss, långt utanför Oslo. Jag kom till en stor<br />
vit byggnad, det var ett nerlagt sanatorium och sanatorier var oftast stora,<br />
vita hus, som låg långt från folk. Kanske upp mot fjället på grund av<br />
smittorisken, det skulle det ligga långt från andra, men anledningen kunde<br />
också vara på grund av luften. Det måste vara god luft för de<br />
tuberkulossjuka. Där stod jag i en sidoflygel till det gamla sanatoriet och<br />
bankade på en dörr och jag blev insläppt och det var en ganska liten äldre<br />
kvinna som stod där framför mig. Hon dukade ett litet bord, det var en vit<br />
duk och tunt, tunt porslin, små koppar som hon hällde upp kaffet i. Vi drack<br />
kaffe och småpratade lite. Kulturhistoriker dricker oändligt mycket kaffe för<br />
att samtalet ska komma igång och jag har mage för det. Bandspelaren<br />
snurrade och gick och den gamla damen berättade. Jag frågade lite, det gör<br />
man ju, och använde hennes språk för att vi skulle komma igång, men det<br />
var nästan inte nödvändigt.<br />
46
Hon pratade och pratade, berättade och berättade om en hel barndom, om<br />
när hon hade varit sjuk, en hel ungdomstid, alla ungdomsåren och hela<br />
hennes tidiga vuxenliv hade hon tillbringat på sanatoriet, innanför de vita<br />
rena väggarna Efter andra världskriget kom penicillinet, och under 1950talet<br />
blev det mer och mer effektivt och hon pratade och berättade och<br />
plötsligt mitt i en mening så ser hon på mig och så säger hon. - Detta har jag<br />
aldrig berättat för någon förut, jag har alltid skyllt på att jag varit sjuk också<br />
efter att jag blivit frisk Jag har gått omvägar för att inte bli avslöjad. Jag går<br />
nämligen sakta och lite skevt sa hon, för de har opererat bort ena lungan. Jag<br />
har alltid prövat på att vara osynlig, sa hon. Det var därför jag blev boende<br />
här i en flygel på sanatoriet när det blev nedlagt. Jag fick en liten lägenhet<br />
här, jag visste inte om något liv utanför. Men nu när jag sitter här och<br />
berättar så förstår jag för första gången att man får berätta om sitt liv för det<br />
är bara då som tar man sitt liv i besittning och jag kan berätta nu eftersom<br />
du är här och lyssnar på mig.<br />
Hélène Blomqvist spelar<br />
Tusen tack Hélène, tack för det!<br />
Ja, då ska vi gå till våra samtalsgrupper. Och jag hoppas ni har fått några<br />
bilder som ni kan ta med er när det gäller detta med att lyssna. Varför<br />
lyssnandet kommer före berättandet och varför det är så viktigt. Kanske ni<br />
har några erfarenheter, upplevelser av betydelsen av lyssnandet som ni kan<br />
dela med er till de andra i gruppen och kanske ni också kan tänka och tala<br />
om, hur man kan bli ännu bättre lyssnare i det arbete och det liv ni står inför<br />
nu. Då träffas vi här kl 11.30.<br />
Tack!<br />
47
Lördag 27 maj<br />
SPRÅKET SOM MAKTFAKTOR. SPRÅKET SOM PEDAGOGISKT<br />
MEDEL<br />
av Anne Mette Stabel<br />
Ja, välkommen tillbaka från samtalsgrupperna!<br />
Det är helt fantastiskt att få komma hit och fortsätta, men att bli buren hit av<br />
berättelsen om Dante och himmelsk sfärisk musik, det är nästan lite<br />
överväldigande. Detta språk som är hjärtats språk.<br />
Det som jag ska prata om är ”Språket som maktfaktor”. Det första jag tänker<br />
på är att när jag står här uppe här i en talarstol och skal vara den som ska<br />
prata, da är det ju en obalans. Det är en form som vi har vant oss vid, men<br />
jag känner att när jag står här och har ordet så har man också en typ av<br />
makt. Vi känner säkert igen oss i den situationen, vi hör på ett föredrag och<br />
när föredragshållaren har pratat klart säger han/hon, är det någon som har en<br />
fråga? Ett försök att göra något åt den obalansen. Och så hittar man inte<br />
riktigt orden, kommer inte riktigt igång. Som pedagog känner jag att det är<br />
viktigt att ge andra chansen att säga något. Men då måste man ju få lov att<br />
ha sitt språk, få lov att prata sitt eget språk. Och det är det ju någon som inte<br />
får. Men som maktmedel vet vi ju at det å ta bort møjligheten til å tala sitt<br />
eget språk, det er et kraftigt maktmedel. Ockuperande land som kommer och<br />
tar ett annat land; et kraftigt maktmedel är det att sörja för att de som bor i<br />
det landet inte får bruka sitt modersmål. Det språket som är hjärtats språk.<br />
Om man inte får bruka det, så är man effektivt utanför.<br />
Så är det ju så att det inte bara är folk som har ett eget språk utan också<br />
mindre grupperingar utvecklar egna koder, eget språk. T ex läkare, man<br />
skulle ju önska att de av och till pratar med patienterna! Men man använder<br />
ett fackspråck och använder ord och begrepp som hör till. Och vi har ju<br />
också ett eget språk, Steiner-skolemiljön och de antroposofiska miljöerna.<br />
Ett språk som har som ambition att leta efter det som beskriver och förstår<br />
gåtan människan. Den osynlige människan lika mycket som den synlige,<br />
fysiske. Vi har ett eget sätt att sätta ord och begrepp på dette, och vi<br />
använder dette när vi ska försöka förstå denna gåtan om människan. Men av<br />
och till blir ju detta språk vårt som vi blir så hemma i, det blir också en fara.<br />
Ibland blir ju detta språk använt mot oss i offentligheten och det är det<br />
säkert många av er som känner. Jag har varit med om det, för i den by där<br />
jag bor har det blossat upp en sådan tidningsdebatt, utlöst av en skribent<br />
som hade hämtat citat från Steiner och tagit dem ur dess sammanhang och<br />
satt dessa samman på nytt, och hon skrev att ”Steiner-skole pedagogik, det<br />
är baserat på religiösa uppenbarelser och de som arbetar i Steinerskolan är<br />
trofasta mot alt det som er skrivit av Steiner och de som undervisar kan inte<br />
tänka själva, de bara läser boken”. Och då kände jag mig lite kallad att svara<br />
på det.<br />
48
Och selv om jag pratar om det varje dag på mitt arbete, det är min uppgift<br />
att leda studenter in i detta fältet, inn i det outsägliga språket, så sitter jag<br />
där och ska skriva detta til tidningeen och tycker det er svårt Inte bara vil jag<br />
förklara missförståndet utan jag vill så gärna att hon som skrev artikeln ska<br />
förändra sin uppfattning, fordi det hon skrev upplevdes som fel. Jag vill så<br />
gärna förklara henne hur detta egentligen är. Fastän jag pratar om det<br />
varenda dag så upplever jag att när jag ska formulera mig skriftligt så är det<br />
mycket svårare. Skriftspråket har en enorm kraft. Jag kämpar för att hitta<br />
orden, kämpar för att finna ett språk som inte bara är en maktdemonstration,<br />
ex att säga – ”Det du skriver är fel”. Jag ville gärna förklara vad det är vi<br />
håller på med. Vilken ambition vi har, vad det är vi försöker genomtränga,<br />
våre forsøk på att forstå. Gåtan människan. På norska har vi dette ordet; å<br />
gjennomtrenge en sak, ett ämne det betyder att man förstår någonting med<br />
sitt tänkande. Att man har erkänt något, att man klarar att ge det vidare i ord<br />
och uttrycka det. Jag vet inte om jag lyckades, men jag vet att jag försökte,<br />
utan klichéer, utan de vanliga vändningarna, jag prövade ett finna nytt<br />
språk. Och det är kanske vår uppgift hela tiden att förnya detta språk i den<br />
tradition vi har. Vi måste kunna förnya det inom den strömmen vi står i.<br />
Vi upplever ofta och tänker i bilder, metaforer, mange ord och begrepp talar<br />
om att diskussion är en form av kamp. Det har att göra med att vinna, jag sa<br />
förut att jag ville gärna överbevisa henne. Men vi har några språkliga bilder<br />
och uttryck för detta med debatt och diskussion. (Diskussion är ett hårdare<br />
ord än debatt, eller hur?). För ex säger vi att han torpederade alla mina<br />
argument, påstående man inte kunde försvara, jag har aldrig vunnit en<br />
diskussion, man brukar en strategi, jag knuste alla hans argument, hon<br />
angrep det jag skrev. Vad är det här för någonting då? Jo, det är krig. Det är<br />
inte så att vi är rädda, men vi känner det lite.... Inte så mycket när vi har<br />
muntlig debatt och samtalar, men väldigt tydligt när det står på tryck. Jag<br />
har aldrig varit så rädd för att öppna posten eller lese tidningen som efter att<br />
jag skrivit dessa två inläggen!<br />
Men som lärare har vi en annan förståelse av språk, det ska inte vara ett<br />
ordkrig, språket är ju för oss pedagoger vårt viktigaste redskap, vi önskar<br />
växt och utveckling hos barnen. I vårt pedagogiske arbeid tar vi<br />
utgangspunkt i at SPRÅK ER KRAFT, språket hjelper elevene med å forstå<br />
verden, til å tenke og til å bli virksomme.<br />
Ni har säkert hört barn prata med varandra och hört dom fråga, vem har du?<br />
Vad menar de? De menar: ”Vem har du som lärare?”. De frågar ju inte bara<br />
efter namnet, de frågar efter vilken människa som möter dem varje dag i<br />
dörren, som hälsar på dem, tar i hand och känner om de är kalla eller varma,<br />
ser de i ögonen. Som berättar, lyssnar och är tillsammans med dem. Barnen<br />
vet att det är viktigt vem det är som är där i klassrummet, de hör det på<br />
stämman, de hör det på ljudet, på klangen i stämman vem denna människa<br />
är. Undervisning betyder visa något som är mellan, visa något som är<br />
mellan människor. Undervisning är att synliggöra det som är mellan oss, det<br />
betyder att undervisning, och språket som är det viktigaste redskapet i vår<br />
undervisning, det är detta mötet mellan lärare och barn.<br />
49
En norsk författare som har varit lärare i många år, han är en stor<br />
människokännare, han heter Inge Eidsvåg, har skrivit en bok som heter<br />
”Läraren; kärlekens gärningar”, den handler om möten mellan lärare och<br />
elever. Och hans intresse lyser igenom i allt det han skriver. Han inte bara<br />
intresserar sig för, utan jag tror att han älskar människor. Som lärare får man<br />
intressera sig och älska barnen, men man måste också älska språket för att<br />
komma till den kraft, den makt som finns där och det är en helt annan makt<br />
än den som finns i politiken och diskussionens maktspråk som jag nämnde<br />
förut. Det är en lyssnande makt, en lyssnande kraft.<br />
Mikael Ende, är inte på jorden längre, men han har skrivit flera böcker och<br />
skodespel som används i Steiner-skolorna. Jag tänker att de som ska bli<br />
lärare måste känna Momo, en av personerna i en av Endes bøker. Boken<br />
heter ”Momo eller kampen om tiden”. Den berättar om en stor fara som<br />
hotar mänskligheten, tidstjuverna. I de olika samtalsgrupperna har ni pratat<br />
om tiden, hur fort allting går, hur litet mellanrum som blir tillbaka.<br />
Tidstjuvarna är en mängd grå herrar som lurar människor till att tro att de<br />
kan spara tid och sätta in den i en tidsbank och genom det få mera tid. De<br />
ödelägger allt samliv. Alla möten mellan människor blir ödelagt för det ska<br />
gå så fort, det ska sparas tid. Men den som klarar att hjälpa människor att<br />
rädda dem från tidstjuvarna det är lille Momo. Lille Momo vet inte hur<br />
gammal hon är, hon är föräldralös och har rymt från ett barnhem. Hon har<br />
funnit sin tillflykt i et nedlagt amfiteater och där slår hon sig ner. Långsamt<br />
kommer människorna i byn och besöker henne, de sitter där och pratar med<br />
Momo och lär känna henne. Någon kommer med mat och hjälper henne.<br />
Men det som lille Momo kunde bättre än någon annan, det var att lyssna.<br />
Men vad är det som är så speciellt med det, lyssna det kan ju alla? Men det<br />
är fel, det är få människor som kan konsten att lyssna. I Momos fall var<br />
lyssnandet något utöver det vanliga, hon kunde lyssna så att dumma<br />
människor kunde utveckla de mest skarpsinniga tankar, inte för at Momo sa<br />
så mycket, nej, hon satt bara där och lyssnade med all sin uppmärksamhet<br />
och inlevelse. Samtidigt såg hon på den andra med sina stora mörka ögon<br />
och den som pratade, märkte att han kunde tänka som han aldrig trott sig att<br />
kunna tänka. Momo kunde lyssna till osäkra och obeslutsamma människor,<br />
och dom kjente plötsligt precis visste vad dom ville. Eller til dom som var<br />
nedstämda och olykkoch, dom ble fulla av hopp. Om en menade att hans liv<br />
var bortkastat och betydelselöst, att han bara var en bland miljoner, en som<br />
inte spelade någon roll i det hela och som kunde bytas ut smärtfritt, som en<br />
rostig skruv i en maskin. När han gick och talade om det till lille Momo, då<br />
blev det förunderlig klart för honom medan han pratade att han tog grundligt<br />
fel, att han med alla sina mangler och brister likväl var en enastående<br />
individ och därför var viktig här i världen. På sitt eget speciella sätt.<br />
Och så lägger Mikael Ende till en sak till, för efter att Momos vänner har<br />
gått hem, när Momo är ensam, då sitter hon och lyssnar till stjärnorna. Det<br />
där tror jag alla pedagoger kan läsa om igen och om igen!<br />
Vi kanske ska differentiera detta med lyssnandet. Vi ska lyssna till vad<br />
barnen vill, till vad de frågar efter, långt inne i dem finns det osagda frågor<br />
och det måste vi lyssna oss fram till.<br />
50
En pedagog måste också lyssna sig in i stoffet, in i det han eller hon väljer<br />
att ge till eleverna och förbinda sig med det. Stoffet måste finnas inte bara i<br />
lärarens huvudet utan även det måste finns i kroppen också. En lärare måste<br />
lyssna in på själva kärnan i stoffet, vad är det som finns därinne? En<br />
pedagog bör lyssna in över i sitt eget inre och ut, ut till stjärnorna, det må<br />
vara ett inre arbete som har med lyssnandet att göra. Kanske de tre bilderna<br />
från i morse kunde säga något om det? Pappan som lyssnade vad de två små<br />
flickorna ville höra. Moltke Moe lyssnade sig in i berättelserna, in i det helt<br />
genuina i äventyrerna. ”Det osynliga barnet” lärde känna sig själv eller den<br />
tuberkulösa kvinnan som alltid hade känt sig osynlig. Hon blev synlig<br />
genom att berätta til meg, og medan hon berättade lyssna hon till sin egen<br />
historia. Lyssnade till sitt eget inre.<br />
Jag kom på besök hem till en tjej, Matilde, (nu er hon 15 år, lite tuff och<br />
sminkar sig och gjør upprør emot mange saker), men den gangen jag skal<br />
berätta om, da var hon 10 år, en liten flicka, skolan gick bra, hon villa gjerne<br />
att jag skulle se hennes arbeidsbøker, mens vi satt ock bläddrade i hennes<br />
bøcker, sa hon: Det er roligt, jag undras varfør den lärare jag har, alltid<br />
precis vet vad jag har lust till att veta. Det var en god attest. Bettre attest<br />
kunne vel inte Mathilde ha gitt sin lärare!<br />
Tema är språk och språket som pedagogens redskap. Så då ska jag nu ge en<br />
glimt av hur detta arbete med språk ändrar sig vartefter som barnen växer.<br />
Vi vet ju det att det lilla barnet behöver en slags näring, och de som är<br />
vuxna och ungdomar behöver en annan slags mat. Och så är det också med<br />
språket. Vi kan ju inte prata med små barn som vi gör till stora. Och jag vet,<br />
fast jag arbetar och har arbetat med barn, så bommar jag av och till. Inte<br />
sant? Man bommar, det där med att skifta språk, från ungdomar till vuxna,<br />
från studenter till helt små barn, er inte så lett. Av och till är jag för långsam<br />
och så bommar jag.<br />
När barnen i Norge kommer till första klass är ett av huvudämnena Äventyr.<br />
Läraren berättar äventyr och barnen lyssnar, de sover en natt på äventyret,<br />
bearbetar det kan man si, så kommer barnen tillbaka nästa dag, da er det en<br />
samtal mellan lärare och barn om äventyret. Så tegner och skriver barnen<br />
utifrån äventyret.<br />
De bästa äventyren är kanske under-äventyren, de äventyren som innehåller<br />
förvandlingens element, under-äventyren är äventyr om människans<br />
utveckling. De startar alltid i en mangelsituation. noenting fattas. Det är<br />
fattigdom, ensidighet, det finns kanske bara 11 prinsar, ingen kvinna, det är<br />
stagnation. Ett uppbrott, en förändring är påkallad för att något ska ske.<br />
Hjälten ger sig iväg för att söka lyckan, helt parallellt till barnens situation.<br />
Och under vägen möter hjälten utmaningar, faror som lurar, men den som<br />
sträcker ut en hjälpande hand, blir själv hjälpt. Den som lyssnar och tar emot<br />
råd, kommer själv vidare. Detta handlar om barnen, de hör det och de vet<br />
det. Äventyren är näring till barnens växt och utveckling och det att det är<br />
en lärare som berättar levande obundet, utan manus det gör att barnen får en<br />
helt annan och direkt kontakt med innehållet i berättelserna. Orden når dem<br />
på ett helt annat sätt, kontakten mellan den som berättar och den som<br />
lyssnar är helt annorlunda vid berättandet än vid annan högläsning.<br />
51
Jag beskrev ju högläsning imorse, och har stor respekt för det. Fast i<br />
klassrummet så ska äventyren berättas och berättandet ska få lov till att leva.<br />
Det är det omedelbara, muntliga berättandet. Det är som om äventyren blir<br />
skapta där just nu! Tiden är upphävd, det är här och nu! Läraren må vara<br />
helt närvarande. Det är ett tvåfaldigt lyssnande som berättar, den som bär<br />
fram historien lyssnar til fortellingen och lyssnar samtidigt till de som är<br />
därute, til elevene, tilhørerne.<br />
Vi som forteller må lytte oss fram til de stora bilderna som finns i äventyren<br />
och vi må känne äventyrsspråket så godt at det blir levende for de som<br />
lyssnar. För det första må vi se bilderna själv, för att barnen ska kunna se<br />
dem medan vi berättar, vi må ha sett bilderna.Vi ska ha arbetat själv med att<br />
skapa dessa bilder, öva oss till att se det som vi ska berätta om. Denna<br />
skapande billedannende virksomhet, detta bildskapande, är noe av selve<br />
grunnlaget i vår undervisningsform, den aktiviteten som utspiller seg i<br />
barnet medan de lyssnar och skaper bilderne i sitt indre, det er med på å<br />
utvikle deres fantasi och senere deres tänkning. Vi tänker ofta att<br />
Steinerskolan är upptaget av fantasi och det är ju viktigt i sig självt, men det<br />
är också viktigt för det som vi vill uppnå med utviklingen av tänkandet. Det<br />
som kan göra oss fria. Jag tror att de som har ”sett” det som inte bara finns<br />
fysiskt i rummet, de kommer senare att kunna tänka och föreställa sig helt<br />
nya saker. Tänka helt nya tankar. Kanske genomtränger språket på ett annat<br />
sätt. Och disse skapande kraftern är något som framtiden verkligen behöver!<br />
Så sa jag också förut att vi bör känna äventyrsspråket, såsom<br />
äventyrsinsamlarna gjorde när de satt dag ut och dag in, timme efter timme,<br />
och hörde äventyrspråket. Det blev en hel del, och därför så kunde de också<br />
ge det tillbaka i skriftlig form. Och äventyren innehåller många formler och<br />
fasta uttryck som vi kan stötta oss på, som gör att vi kommer ihåg. För<br />
exempel: ”Det var en gång, ingen vet helt när, ingen vet helt var, det var en<br />
gammal kvinna....”.<br />
Det kan vara nu? Det kan vara för lenge sen? Det kan vara långt borta? Kan<br />
hända det handlar om oss?. Öppningen, är viktig, det är en övergång från<br />
den här situationen in i något som är nästan utanför tiden, är det nutid, fortid<br />
eller framtid?<br />
Formlerna, att kunna dem och lära dem är väldigt viktigt, det er en del av<br />
äventyrsspråket. Man kan inte baserar sig helt på utantill-lärande, jag tänker<br />
att det är ett element i äventyrberättande, men det är inte bara det. Vi måste<br />
känna det språket. Känna äventyrspråket.<br />
Då ska jag berätta om när jag var ute med en student i praktikøvningar, som<br />
skulle berätta. Jag sitter längst bak i klassrummet och så är han inne i<br />
berättelsen och det handlar om en som har grävt upp en skattkista, han lyfter<br />
upp skattkistan, sätter den ifrån sig och öppnar locket och så säger<br />
studenten; skattkistan var full med pengar. Så ser jag på honom att han hör<br />
att det var fel, det blev ett hål i äventyret, pengar det kommer ju ut i en sån<br />
automat, bankomat, så säger han; kistan var full med guldmynt, det är ett<br />
helt annat ord, det är ett bildskapande ord, det hör hemma i en annan värld.<br />
Det är det som jag lär mina studenter, att kunna många ord, synonymer och<br />
se och känna och höra vilket ord som har en bildkvalité.<br />
52
Vilke ord skapar en bild av det vi berättar? Vi kunde ju ta ordet kvinnor för<br />
exempel; jänte, pike, flicka, fru, drottning, hora, madonna, prinsessa,<br />
kärring, kone, sibylle. Nu sa jag det väldigt fort, men jag är säker på att ni<br />
fick forskjellige bilder i huvudet. Det å velge det riktige ordet gör att<br />
äventyren får de verkningar som vi vill att de ska ha. Orden sätter sig i<br />
barnens sinne, i deras språkorgan. Vi är förebilder. Om det inte skapas<br />
bilder i det vi berättar, då får ju inte barnen den näring som de behöver. De<br />
får inte det språket som de kan växa av, och i, och med. Och de missar<br />
möjligheten att utveckla den skapande aktiviteten, som vi tänker oss har<br />
betydelse för deras egna tankar.<br />
Ett annat exempel, barnen växer och blir större, 10-11 år. De vill gärna se<br />
och förstå och det krävs flera ord, det är då fint med en gud som har många<br />
namn. Vi hörde ju av Dick Tibbling tidigare om Oden. Oden har många<br />
namn, han vill veta vad som sker, han vill se vad som händer i världen. Han<br />
reser runt förklädd, han bærer en stor hatt och så lyssnar han och ser vad<br />
som händer i världen. Oden har själv varit med och skapat världen, men han<br />
vill också förstå världen. Inte bara se. Därför är han villig att offra sitt ena<br />
öga för att få lov till att dricka ur visdomens brunn, då känner han lite mer<br />
och då förstår han lite mer. Men Oden jagas av en stadig dröm, en hägring<br />
av att förstå och känna mer av världen, och därför hänger han i nio dagar i<br />
Yggdrasil, det stora världens träd som sträcker sig helt upp i himlen och<br />
som har tre rötter ned i tre olika världar och så dit där visdomens brunn,<br />
Mimes brunn är. I nio dagar och i nio nätter hänger Oden i Yggdrasil, och<br />
medan han hänger där så är han i ett slags gränsland, i en slags övergång<br />
och han pratar med de som har levt tidigare, han upprättar en kontakt med<br />
de som har levt förut. Och under de nio dagarna och nio nätterna får han<br />
också runorna. Han lär sig att rista runor, han får skriftspråket och<br />
skriftspråket är annorlunda enn det muntliga språket, det krävs ett klarare<br />
tänkande. Barnen i denna åldersgrupp är på väg till det. När de är små, är<br />
det läraren som skriver orden på tavlan, men långsamt ska de börja skriva<br />
själva. Och berättelsen om Oden, den har med denna delen av deras<br />
utveckling att göra, de känner igen sig i dessa stora mytiska bilderna.<br />
Bilderna i myterna är annorlunda enn bildarna i äventyren, de är lite klarare,<br />
lite skarpare, också mer mångtydiga. Själva språket i myterna är ju också<br />
annorlunda, jag tror att det kan vara fint och låna lite från Eddan och från<br />
sagolitteraturen, der er språket klarare, lite kortare, der er allitrasjon,<br />
bokstavrim och en rytme som är fastare i formerna. När barnen reciterar til<br />
eksempel från Edda, kan de arbeide med en annan rytm enn i<br />
vardagsspråket, fra Voluspå:<br />
53
Inntil det kom<br />
Ut av den flokken<br />
Æser til gårds<br />
De fant på land<br />
To som lite maktet<br />
Ask og Embla<br />
Uten lagnad<br />
De hadde ikke ånde<br />
Eide ingen sanser<br />
Verken blod eller liv<br />
Eller god lèt<br />
Ånde gav Odin<br />
Høna gav sanser<br />
Lodur gav blod<br />
Og god lèt<br />
Det är nästan så att man hör hjärtslagen i detta språket, i dessa verser. Och<br />
jag tror att man kan låna lite av detta språket berättelser om t ex Oden och<br />
de andra gudarna. Ett namn är inte nog för en gud som han, ett namn på ting<br />
är inte nog för barnen i 5:e klass. Det krävs många ord i världen för att<br />
beskriva och förstå den.<br />
Och nu ett annat exempel när barnen har blivit lite större; 12-13 år, i 7:e<br />
klass. Då berättar vi inga äventyr eller myter, (vi forteller en annan sorts<br />
berättelser men det skal jag inte berätta om her nu) men vi har t ex<br />
fysikundervisning, då arbetar barnen med optik med det de ser. De ska<br />
beskriva vad de ser, de ska hitta ett språk för att beskriva fysiska fenomen.<br />
Genom iakttagelse och formulering av det de ser, så övar vi upp den mer<br />
objektiva sidan av språket. Ex: Hela klassrummet ska mörkläggas, allt<br />
dagsljus ska stängas ute. Så beskriver klassen det de gjorde, helt exakt;<br />
klippte sopsäckar och satte för fönstren, tapede igjen sprekkene. När det sen<br />
blivit helt mörkt, vad ser vi då. Ser vi något? Sen släpper man in lite ljus<br />
från fönstret genom en glipa, vad ser vi då? Det är inte så lätt att beskriva,<br />
att finna ord för det. Några elever är snabba och föreslår någonting och<br />
läraren leder samtalet, några barn tror att de har sett något, det är väldigt lätt<br />
att beskriva något man tror man sett. Tillsammans pratar vi och hittar det<br />
mest exakta uttrycket för vad som skedde, när vi mörklade och när vi<br />
släppte in ljuset igen. Først selve iakttagelsen, så samtalen og så<br />
utformingen til en tekst. Disse fysikkøvelsene er også språklige øvelser,<br />
men her er ikke fantasikreftene de framherskende, de kan tilogmed være<br />
forstyrrende feilkilder. Her øves objektivitet og klarhet. Viktig læring. Skritt<br />
på vegen til å utvikle en selvstendig tenkning, med språket som redskap.<br />
Ändå lite längre upp, i gymnasiet står det i läroplanen mycket språk på<br />
schemat, drama, litteraturhistoria. Och första gången jag såg det, tänkte jag<br />
att det var ju väldigt mycket språk! Ända tills jag under terminen hade en<br />
klass, där vi hade litteratur och de skulle bearbeta och skriva en text själva.<br />
Då var det en pojke som bara ritade krusiduller, skrev ingenting. Jag<br />
försökte då hjälpa honom, kom med förslag, sånt man som lärare prøver<br />
göra. Så kom han långsamt igång.<br />
54
Nästa gång jag kom sa han, ”Du, i fjol kunde jag skriva långa berättelser,<br />
det gick helt av sig själv. Men nu kommer det ingenting, det är precis som<br />
att jag har tappat mitt språk”.<br />
Det var otroligt viktigt för mig att få en så kraftig bekännelse från en elev.<br />
Ja, de ska tappa språket av och till för att kunna erövra det igen! Men det är<br />
viktigt att inte pressa eleverna.<br />
Bruk av litteratur er viktigt i arbeidet med å erövra språket. Därför står det<br />
följaktligen så mycket i läroplan for 1. videregående klasse att man arbetar<br />
med litteratur, t ex teater. I det arbetet lånar vi andras repliker, andres<br />
formuleringer, och det är fint. Om man inte vet vad man ska säga, kan man<br />
låna andras ord. Jag har satt upp teaterstycken med videregående klasser<br />
flera gånger. Det som sker är ju inte bara att man lär sig replikerna, men i<br />
den klassen der alla håller på med samma stycke, så utvecklar det sig ett<br />
slags nytt språk, vi pratar som Tjechov skrev, om vi skal gjøre helt vanlige<br />
ting; handle, rydde, vaske eller ta bussen; i en slik teaterperiode smitter<br />
teaterspråket også over til språket i disse situasjonene. Vi är alle sammen på<br />
godset i kirsebærhaven, vi är liksom inne i det språket, vi delar det, vi har<br />
hört något tillsammans. Vi hör samman i bruket av detta språket.<br />
Vi läser litteratur, av och til forskjellige bøker, andre ganger en felles bok.<br />
När vi leser samma bok, alla, då leser jag gärna högt för alla. Och jag måste<br />
säga att jag läser högt även för mina stora elever, för mina voksne studente.<br />
De som hörer noe sammen, de hör tilsammans. Och jag tycker det er viktigt<br />
att läsa böcker, inte nödvändigtvis for att alltid förstå boken, men för att leta<br />
efter vackra, helt oförståeliga, rara, stygga, underliga setninger och glede<br />
eller undre seg over det. Varje dag när eleverna ska gå hem och läsa vidare<br />
själv, så ska de leta efter något, som de har lust att läsa högt för de andra i<br />
klassen.. En setning, två setningar som de tar med tillbaka och dela med oss<br />
i klassen. Och då behöver man inte ta ansvar för hela handlingen eller hela<br />
boken eller för om man har förstått det eller inte. Nej, man kan bara säga:<br />
”Detta fann jag, hör på det!” För exempel från Göran Tunströms<br />
Juloratioriet, som jag har använt flera gånger med elever,. De kommer<br />
tillbaka med t ex en setning som är sån ”Ingenting är värre än det att inte<br />
blir sett av ett barn, då är man ingenting värt här i livet”. Och så en som kom<br />
tillbaka med ett par andra setningar från Juloratoriet, ”En känner sig alldeles<br />
som en dikt, i alla fall som en linje i en dikt. Och det är viktigt att någon<br />
fortsätter att vara en sån här diktlinje, att vi inte ger upp”.<br />
Det är fint när eleverna själv hittar dette. ”Hör på den!”. Då är man på väg<br />
att hitta sitt eget språk genom møtet med diktningen, genom författarnas<br />
bruk av orden och deras kamp med språket.<br />
Det jag har sagt nu berör de två första aspekterna av lyssnandet. Lyssnandet<br />
till hvad barnet säger, hvad barnen behöver. Det andra var lysnandet til hvad<br />
som lever i stoffet. Den tredje aspekten av lyssnandet får vi inte glömma.<br />
Jag måste säga lite om det här på slutet.<br />
Vi kan vara tillsammans med andra. Det har i disse dagarne varit mycket<br />
prat om samtalets betydelse, det å ha gode samtal er viktigt. Det kan vara<br />
med en kollega eller vän, en vägledare, en som går tillsammans med oss,<br />
som ex Dante som går tillsammans med sin vägledare Virgilius. Dante<br />
hörde Virgilius stämma innan han såg honom.<br />
55
Et vakkert bilde på lyssnandets betydelse. Det att känna den andres stämma,<br />
vägledarens stämma, det sier noe om nærheten mellom veilederen og den<br />
som blir veiledet.<br />
Dante har ju inte bara Virgilius som vägledare utan även Beatrice og St.<br />
Bernhard. Det forteller oss at det er en utvikling i veilederarbeidet, det er<br />
forskjellige stadier i denne prosessen. Et slikt spirituelt arbeid inneholder<br />
också meditation och naturupplevelser. Vi kan också lyssna oss in i<br />
årstiderna och höra om där finns något som kan säga oss något.<br />
I torsdags var det Kristi Himmelsfärdsdag. Enligt berättelsen sägs det att<br />
den uppståndne Kristus for upp till himmlens sfärer och då stod disiplerna<br />
ensamma igen här på jorden och de var först osäkra, rädda och de kände att<br />
de var ensamma. Men så står det i fortellingen att de hörde något, de hörde<br />
ett brus, ett sus från himlen som när det blåser en stark storm. Så satte sig<br />
eldtunger på deras pannor och skuldror och så kände de och upplevde de att<br />
de fick nya krafter, att de inte var så ensamma. Och att de därför kunde<br />
fortsätta. Och så berättas det i Apostelns gärningar att de var många<br />
människor som var samlade när detta hände. Pingsten är egentligen en<br />
gammal judisk fest, så därför var det många människor församlade.<br />
Människor som hade olika språk, människor som tillhörde olika<br />
folkgrupper, som därför hade olika modersmål. Men när det skedde,<br />
upplevde de allesammans att de förstod det som blev sagt. Det som blev<br />
sagt, det var som om det blev sagt på deras eget språk. Det är kanske ett<br />
slags under? Detta är berättelsen om pingsten. Kanske är det inte så<br />
vanskligt, för jag tror att vi alla vet något om det, vi känner eldtungorna, det<br />
är som ljus i mörkret, de glöder som Askeladden håller liv i. Vi känner den<br />
värmen inne i oss, när vi blir igenkända. När någon pratar till oss och vi<br />
förstår det som blir sagt. När någon lyssnar till det vi säger, när någon säger<br />
vårt namn för första gången. Vi upplever detta när vi pratar med människor<br />
som talar samma språk som oss. Men vi vet att vi kan uppleva det också<br />
med människor som talar ett annat språk eller också de som är språklösa. Vi<br />
vet att det är upplevelsen av att vara en del av ett fellesskap, det handlar om<br />
att ana att det finns något som är större:<br />
- Något som lyser,<br />
- Något som klingar,<br />
- Något som har värme.<br />
- Något som bringer oss i bevegelse - som lyden selv som blir til ord, som<br />
blir til ett språk som berører det innerste i oss, - vårt JAG<br />
Tack!<br />
Musikalisk efterklang med Sylvia Karpe<br />
56
Söndag 28 maj<br />
Morgonupptakt Grundstenen<br />
Eurytmiskt framförd<br />
Språket som skapande kraft<br />
Ylwa Breidenstein<br />
Ord är amfibiska väsen, säger Georg Kühlewind i en av sina böcker. Och<br />
visst kan man uppleva orden som fiskar i språkets hav. Vi hänvisar också<br />
självklart till begrepp som har med vatten att göra när vi talar om språket:<br />
språkflöde, en fors av ord, bli översköljd av ord, drunkna i ord eller törsta<br />
efter förlösande ord. Ord kan vara torra eller drypande sentimentala, de kan<br />
vederkvicka vår själ som friskt vatten…<br />
I mötet med vatten vaknar Helen Keller (1880-1968) upp inför språket.<br />
Efter en sjukdom under sin tidiga barndom hade hon blivit döv och blind,<br />
språket levde bara kvar som ett vagt minne, som ett eko i hennes själ. Vi sju<br />
års ålder får hon en lärare, Anne Sullivan som lyckas med att öppna språkets<br />
värld för henne, trots handikappet. Genombrottet kommer en dag då Anne<br />
låter henne hålla sin hand under en vattenpump. Medan vattnet rinner över<br />
den ena handen bokstaverade hon ordet vatten i Helens andra hand, först<br />
långsamt, sedan fort. Som en blixt från klar himmel beskriver Helen sedan<br />
ögonblicket då hon begrep att ord är något mer än bara tecken: ”På en gång<br />
slog som en blixt, ett dimmigt minne av något förgånget, en blixt av<br />
tänkandets återkomst och så låg språkets hemlighet öppet framför mig. Nu<br />
förstod jag att vatten var det underbart svala som rann över min hand.<br />
Detta levande ord väckte min själ till liv, gav den ljus, hopp och glädje,<br />
befriade den från sina bojor. Upplevelsen av att allt har ett namn, kan<br />
benämnas, och varje benämning föder en ny tanke. Då vi återkom till huset<br />
verkade varje föremål som jag rörde att darra av tillbakahållet liv.<br />
Senare skildrar Helen hur hon upplevde tiden innan hon hade ordet, vilken<br />
nöd hon upplevde över att inte kunna meddela sig med omvärlden. Behovet<br />
av att göra sig förstådd blev så trängande att hon flera gånger om dagen, ja<br />
varje timme kunde få svåra vredesutbrott när inte omgivningen förstod vad<br />
hon ville.<br />
Tankar som inte kan fattas i ord går direkt till viljan och kan få förödande<br />
konsekvenser. Helen liknade sitt tillstånd med en båtfärd i tät dimma utan<br />
kompass eller lod, utan aning om var hamnen fanns. ”Ljus, ge mig ljus, så<br />
ljöd det ordlösa skriket i min själ! ” skriver Helen i sin biografi.<br />
Till att börja med tror Helen att allt som Anne förmedlar är något som hon<br />
själv ser och hör med sina sinnen och blir förvånad när hon en dag<br />
57
upptäcker att så inte är fallet. Anne skriver i hennes hand: Jag älskar Helen.<br />
Helen frågar henne vad kärlek är: Blommornas doft? Solstrålarnas värme?<br />
Tills det slutligen går upp för henne att det handlar om osynliga band mellan<br />
själar. Nu väcks de egna varseblivningarna för det abstrakta, det<br />
översinnliga, för den osynliga verkligheten i oss alla.<br />
Vanligtvis försiggår den här processen långsamt, stegvis och ganska<br />
omärkbar hos barnet. Helen Kellers skildringar ger oss en unik möjlighet att<br />
komma närmare mysteriet med språkets födelse i människan. Hennes möte<br />
med Anne visar också på vad ordet betyder för uppfostran, vilket läkemedel<br />
språket kan vara för själslig smärta och nöd. Språket är det element som<br />
hjälper barnet att hitta människan i sig själv, att finna sitt människovärde<br />
och sin uppgift i världen.<br />
I urbegynnelsen var allt flytande<br />
Minnet av språket lever som dröm och längtan i oss alla. I det flytande, det<br />
som rytmiskt strömmar kan språket leva. Ord är i ljud återgivna bilder av<br />
eteriska, levande processer. Skapelsen runtomkring oss kan ses som<br />
förstelnade, gudomliga ord, som slutat flyta och strömma. ” I urbegynnelsen<br />
var Ordet” heter det i Johannesevangeliets prolog. Man skulle kanske också<br />
kunna säga att i urbegynnelsen var allt flytande. Vår tids människor står<br />
förstummade på torra land och längtar efter beröring med detta livgivande<br />
element som orden är bärare av. Men vårt språk har i många avseenden<br />
blivit ogenomträngligt och kompakt, släpper igenom väldigt lite av ljus och<br />
liv. Helen Kellers nödrop ”Ljus, ge mig ljus!” kunde också vara ett uttryck<br />
för vår själs längtan efter det levande ordet. Ibland kan längtan efter ordets<br />
livskraft bli så stark att vi helst skulle vilja störta oss huvudstupat i livets<br />
vatten. Som fiskare står vi på stranden och försöker få napp, näring. …. Men<br />
att hålla fast ett levande ord är lika svårt som det är att hålla fast i en levande<br />
fisk, det är dömt att misslyckas. I det ögonblick vi har ett ord är det döende.<br />
De enskilda språken är som fiskenät av förborgade lagar och regler.<br />
Varje folk har därför sin egen språkstruktur. Det är ärkeänglarna som ger<br />
varje folk sitt eget språk-nät. En del saker går bättre att säga på ett annat<br />
språk än det egna. Det finns människor som lever så innerligt med flera<br />
språk att de skriver dagboken på olika språk, allt efter stämning, innehåll,<br />
tema. Dag Hammarskjöld t ex, gjorde så. Blir vi sensibla för jordens språk<br />
vaknar också uppmärksamheten för himlens språk. Här är vi till att börja<br />
med alla blinda och dövstumma.<br />
Med substantivens hjälp kan vi treva oss fram i skapelsen, adjektiven<br />
betecknar skapelsens egenskaper, verben står för skapande aktivitet. På<br />
latin översätts Logos med ”verbum”. ”I begynnelsen var verbet”,<br />
handlingen, gärningen. Men ett verb kan inte existera utan ett subjekt.<br />
Verbet ”gå” existerar inte av sig själv, det är något eller någon som går.<br />
Genom verben upptäcker människan att hon själv är ett subjekt och får då<br />
ett självmedvetande. Verbet är inget vi kan ta på eller se.<br />
58
Det är en medvetenhetsakt som inte syns, endast dess följder kan varseblivs.<br />
Verben kommer och går, de lever, lider och dör.<br />
Ord får något spöklikt och magiskt över sig när människomassor lyssnar på<br />
dem enbart i en högtalare, när man inte ser talaren, subjektet. Redan i de<br />
uppmanande imperativen blir språket lite magiskt. ”Ät din mat!”,” Kom<br />
fort hem! ” Här manipulerar man den andres vilja utan att nämna subjektet. I<br />
interjektionerna, befallningarna, är det ännu starkare. De är ibland som<br />
osynliga knytnävslag: Halt! Hjälp! Skjut!<br />
”I urbegynnelsen var ordet” och det var varken svenskt, norskt, danskt, eller<br />
finländskt! Men i dag är det annorlunda. Beroende av vilket nät man har så<br />
får man olika sorters fiskar, kombinationer av fiskar. Mötet med främmande<br />
språk låter oss vakna upp för det egna. Genom att lära sig olika språk blir vi<br />
medvetna om den skapande kraft som ligger till grund för alla språk. Att vi<br />
kan översätta till olika språk förutsätter ett gemensamt men glömt<br />
ursprungligt språk. Detta urspråk är den gemensamma roten som alla andra<br />
språk vuxit fram ur, men som vi sedan tappat bort.<br />
Tekniken är en bidragen orsak till språkets förfall. Om detta handlar<br />
berättelsen i bibeln om tornbygget i Babel. Ur högmod och önskan att göra<br />
sig ett namn, byggs en ”skyskrapa” som skall nå upp till himlen. Från jorden<br />
klättrar man upp med tegelstenar, bränd jord, till himlen. Tornet blir otroligt<br />
högt, faller en byggnadsarbetare så låter man honom likgiltigt falla, tappar<br />
man en tegelsten så blir alla upprörda eftersom det tar ett år att klättra ner<br />
efter en ny. När det döda, torkade och förhårdnade lyfts fram sker det på<br />
bekostnad av det mänskliga, av det levande ordet. Språkets förbindande<br />
krafter vissnar och i berättelsen kommer det till uttryck genom<br />
språkförbistring. Ingen lyssnar till den andre längre, ständiga missförstånd<br />
gör att bygget fördröjs ännu mer. Det måste ha varit en syn för gudarna! Om<br />
en arbetare bad om vatten kom hans kamrat med sand, om någon bad om en<br />
yxa fick han i stället en spade….Alla pratade på utan hänsyn till den andre<br />
och än i dag har vi ordet ”babbel” som ett minne av det som skedde i Babel!<br />
Berättelsen är en bild av vad som sker i det sociala när tekniskt tänkande<br />
inte kompletteras med mänsklighet. I Babel börjar alla först slåss med<br />
varandra, sedan överger man bygget. Ingen ville veta av den andre längre.<br />
Med våld går det inte att nå upp till himlen. Tio dagar före pingst infaller<br />
Kristi himmelfärd, en högtid som varje år på nytt frågar oss med vilka<br />
själskrafter vi vill närma oss himlen och det andliga. Som svar på den frågan<br />
firar vi sedan pingst, festen som återställer språkförbistringen och vill få<br />
människorna att lyssna till varandra. Varje mödosamt, i ödmjukhet tillägnat<br />
nytt språk, är en liten pingstfest. Det gäller även när vi försöker förstå<br />
blommornas språk, fågelsång eller ……..<br />
Språket är vårt sanna hem, det blir mer och mer hemtrevligt omkring oss när<br />
vi kan ett språk. Den som inte lär sig främmande språk vet inte heller något<br />
om sitt eget. Att kunna tala olika språk är inte allt – men att kunna förstå och<br />
lyssna!<br />
59
Impulsen att tala har vi med oss från den andliga världen, från himlen!<br />
Talet hör till vår jordiska existens, i den andliga världen kan vi inte tala. Där<br />
finns inte språket i vanlig mening. Men ursprunget till ljud och toner finner<br />
vi där. Bakom varje ljud finns ett skapande, andligt väsen.<br />
Man kan, från ett perspektiv sett, säga att människokroppen bildats kring<br />
struphuvudet. Det är det ursprungliga, allt annat som finns på kroppen är ett<br />
senare, fortsatta uttryck av talorganet! Språket var verksamt i människan<br />
som en skapande konstnär, modellerade fram kroppen som ett ord, innan det<br />
medvetna människo-jaget tog kroppen i besittning. Berättelsen om Jonas i<br />
valfiskens buk är en bild för denna process.<br />
Struphuvudet kan ses som en bakvänd människa, med ryggen framåt,<br />
lyssnande vänd inåt. Ur livmodern föds den fysiska människan, ur<br />
talorganet föds den eteriska människan, den nya skapelsen. Men i motsats<br />
till livmodern är talorganet ständigt skapande och kräver ingen yttre<br />
befruktning. I talet föds, som en jungfrufödsel, ständigt den eteriska<br />
människan, det levande, skapande. Här har vi ständig kontakt med<br />
skapelsekrafterna. Det är viktigt att veta att talorganet har en fysisk och en<br />
andlig sida. Även om man är stum och inte kan tala så verkar det andliga i<br />
talorganet.<br />
När vi uttalar ett ord bildas en uppåtstigande och en nedåtstigande ström.<br />
Den uppåtstigande är luft som på bråkdelen av sekunder förvandlas till<br />
värme, blir till en elds flamma och stiger uppåt mot huvudet. Här fångar den<br />
upp tanken och befruktar det artikulerade ljudet med denna tanke. De nedåt<br />
gående strömmen innehåller vatten och gör att ordet kan upplevas av<br />
känslan. När vi talat blir luften alltså omväxlande förvandlad till närmast<br />
högre element : eld och närmast lägre element: vatten. Det som tränger ut<br />
som luft ur strupen, förvandlar sig till eld och vatten. Detta gör att tanke och<br />
känsla kan väva in i talet.<br />
Det faktum att det inte enbart är vi själva som är verksamma i talet<br />
utan ett andligt språkväsen som griper tag i oss, kan fylla oss med<br />
vördnad och respekt för språket. Vårt jag ska inte framhävas i ordet utan<br />
tjäna ordet! Ordet är inte vår slav! Det kultiska, religiösa språket, bemödar<br />
sig speciellt om detta, försöker finna ett språk som släpper igenom de högsta<br />
översinnliga väsendena. Som vattnet speglar himlen så har också språket ett<br />
släktskap med himlen. Människospråket har som uttrycksmedel formad luft,<br />
den andliga världen talar annorlunda. Andliga världen talar inte i<br />
människospråk och kan inte fylla luften, därför kommer det an på HUR vi<br />
talar, med vilken själshållning vi uttalar ordet. Använder jag orden i egen<br />
tjänst? Sliter och nöter jag på orden? Är de tomma hylsor? Använder jag<br />
dem till något uppbyggande eller söndrande? Spottar jag ut dem, eller berör<br />
jag orden kärleksfullt och ”kysser” fram dem i världen?<br />
Ordet anförtroddes människan som något heligt. Men det har förnedrats och<br />
misshandlats. På vägen från det talade, till det skrivna, till det tryckta, till<br />
det elektroniska som sprids via högtalare har det blivit helt utslitet. Fiskarna<br />
har blivit tegelstenar.<br />
60
Men där vi strävar efter att vårda språket och är aktsamma om våra ord, där<br />
kan ordet regenerera. Vi behöver skapa vårdplatser för språket där det kan<br />
återförenas med sitt ursprung, med livet, med det skapande. Konst,<br />
talgestaltning, eurytmi, författarskap, berättarkonst, dikter, mantra och bön<br />
är växthus för ordets kraft. Här börjar vi att stamma med i gudarnas språk….<br />
Att läsa antroposofisk litteratur är också ett vårdande av ordet. Det är en<br />
mödosam process att i ord beskriva det man skådat i anden. Fel använt blir<br />
språket ett hinder för översinnliga upplevelser. <strong>Antroposofi</strong> är inte<br />
förmedling, <strong>info</strong>rmation om sanningar, utan vill leda till upplevelser av<br />
sanningar genom språkets skapande krafter. Rudolf Steiners sätt att använda<br />
språket kan vara en orientering för oss. Han använder orden till att<br />
karakterisera istället för att definiera. Från olika håll och aspekter närmar<br />
han sig det som han vill beskriva. Han bemödar sig alltid att sära på de fasta<br />
förbindelserna mellan ord och begrepp så att man ständigt på nytt måste<br />
sträva efter begreppets betydelse ut ur just det rådande sammanhanget.<br />
Därför är det så farligt att citera ur hans föredrag. Motsägelser belyser<br />
varandra, sanningen ligger däremellan. En gång säger Rudolf Steiner att<br />
man måste söka sig till minnet för att komma åt språkets urkraft, en annan<br />
gång säger han istället att man måste göra sig fri från allt som har med<br />
minne att göra, fri från allt som hänger fast vid språket om man ska kunna<br />
uppleva det! Steiner söker det som ligger mellan orden genom att använda<br />
sig av många olika begrepp och ord. För samma sakförhållanden använder<br />
han hela tiden nya ord. Genom tankeansträngning befruktas språket och får<br />
ny kraft. Att låta språket vara som det är utan att kämpa med det och<br />
nyskapa det är att överlåta det åt motståndarmakterna.<br />
Om vårdandet av ordet i vårt medvetande handlade också Logosläran, som<br />
uppstod 500 f Kr genom filosofen Heraklit från Efesus. Han levde och<br />
verkade vid modergudinnan Artemis templet. Logosläran berättar om hur<br />
allt omkring oss är förtätat gudomsord. Den säger vidare att vårt liv mellan<br />
död och ny födelse är en enda stor utandning och att jordelivet är en<br />
inandning. Men vad andas vi in? Jo, världsordet, Logos. När vi andas in kan<br />
det tala i oss. Vi talar när vi andas ut och för då ut en del av världsordet i<br />
omgivningen. Logos/världsordet är alltings sammanhang, det som omfattar<br />
allt och är i relation och dialog med hela skapelsen. I Logos möts<br />
skaparkrafterna och det skapta. Allt är till genom det, inget har blivit till<br />
utan det. Världsordet med de 12 urkonsonanterna (stjärnbilderna) och de 7<br />
urvokalerna (planeterna) strömmade en gång ut från Gud-fader och blev till<br />
Logosväsendet. Gud har själv offrat sig in i världsordet, in i skapelsen. I<br />
Kristus blir Logosväsendet människa och lever sedan dess mitt ibland oss.<br />
Evangelisten Johannes kände till Logosläran. Han kom till Efesus efter det<br />
att Jesus korsfäst och det var här han skrev sitt evangelium med<br />
inledningen/prologen: ”I begynnelsen var Ordet”. Han berättar om att ordet<br />
från begynnelsen var en gud, en förklädd gud, som människorna inte tagit<br />
emot. Då blev det människa och började sin jordeverksamhet i vattnet, vid<br />
dopet i Jordan. Johannesevangeliets sista kapitel äger också rum vid vatten.<br />
61
Vid en sjö möter lärjungarna, som varit ute och fiskat, den uppståndne<br />
Kristus. Bredvid honom på stranden, ligger några fiskat och glöder på en<br />
uppgjord eld. Nu har Ordet gått igenom inte bara det livgivande vattnet utan<br />
också elden! Och detta ord är evigt, det fanns i begynnelsen och det har en<br />
framtid: Himmel och jord kommer att förgås men mina ord skall inte förgås!<br />
Ordet har makt att överbrygga och spränga gränser mellan vänner och<br />
fiender, mellan himmel och jord, mellan levande och döda! Därför läser vi<br />
också för de avlidna och talar med de ofödda. Sammanfattningsvis kan man<br />
säga att språkets skapande krafter är moderliga. Vi talar om ordet i termer<br />
som när vi talar om en moder eller förhållande mor och barn. Vi talar om<br />
modersmål, vikten av att ha ett språk som ger näring. Orden kan befruktas,<br />
de skänker oss liv. Maria, Jesu moder är medelpunkten vid språkets högtid,<br />
pingsten. Språkmodern vakar över orden så att de kan tumla om som fiskar,<br />
kvicka och rörliga, längtande mot ljuset och friheten. Om de moderliga,<br />
vårdande krafterna som läkepedagogen i sin vardag får förmedla, handlar<br />
också texten som får avsluta den här betraktelsen om språkets skapande<br />
kraft!<br />
Ett ofött tvillingpar samtalar i mammans mage:<br />
- ”Säg, tror du egentligen på ett liv efter födelsen?” frågar den ena.<br />
- ”Ja, absolut! Här inne växer vi och blir starka för det som vi ska möta sen,<br />
därute.” svarar den andre.<br />
- ”Jag tror inte på allt det där, det är dumheter.” säger den förste. ”Det kan<br />
inte finnas något liv efter födelsen – för hur i all sin dar skulle det kunna<br />
vara?”<br />
- ”Ja, helt precis vet inte jag heller. Men det är bestämt mycket ljusare än<br />
här. Och kanske kommer vi att gå omkring och dessutom äta med munnen?”<br />
- ”Något så dumt har jag väl aldrig hört! Äta med munnen, vilken idiotisk<br />
idé. Vi har ju navelsträngen som ger oss föda. Och hur tror du att du ska<br />
kunna gå omkring? Navelsträngen är alldeles för kort för det!!”<br />
- ”Jo men jag tror ändå att det går på något sätt, Allt kommer bara att vara<br />
lite annorlunda, på ett annat sätt än här.”<br />
- ”Du pratar du! Det har aldrig kommit tillbaka någon från livet efter<br />
födelsen. Med födelsen är livet slut. Så enkelt är det! Punkt och slut!”<br />
- ”Jag medger att ingen vet hur livet efter födelsen kommer att se ut. Men<br />
vad jag vet är att vi då kommer att se vår mor och hon kommer att ta hand<br />
om oss!”<br />
62
-” Mor??? Du tror väl ändå inte på en mor?? Var i all sin´ dar skulle hon<br />
vara??<br />
- ”Här! Överallt! Omkring oss! Vi finns och lever genom henne. Utan<br />
henne skulle vi inte existera.”<br />
- ”Snack! Jag har aldrig märkt något av någon mor, alltså finns hon inte!”<br />
- ”Jo, ibland, då vi är alldeles stilla, kan du höra henne sjunga och tala och<br />
känna hur hon smeker den värld som är vår….”<br />
Musikalisk efterklang med Sylvia Karpe<br />
63
Samtalsgrupper<br />
Anteckningar Samtalsgrupp, ” Språk – en kombination av gester, ord,<br />
mimik”<br />
2006-05-25<br />
Viktigt med budskapet bakom orden – det ordlösa språket läses lätt av, av<br />
dem vi arbetar med.<br />
Utveckla språk genom konsten. Det kan vara svårt att ta kontakt – det syns<br />
tydligt om man vill ha kontakt eller inte. Mötet mellan två främlingar –<br />
ögonen säger mycket. Hur påbörjar man ett samtal. Språket mellan t ex<br />
autister och medarbetare – kommunikationen kan lätt missförstås åt båda<br />
håll.<br />
Finns det onödiga ord, som inte har någon verklig förankring? Språket – en<br />
onödig klyfta som skiljer antroposofin från resten av världen. Om<br />
antroposofin utåt skulle ha ett mera lättbegripligt språk, skulle klyftan<br />
minska. Spädbarn har en stark vilja till kommunikation. Friska barn vill<br />
säga. Om gester inte hör intimt samman med budskapet, med språket, så kan<br />
man inte arbeta läkepedagogiskt. Kvalitéer i olika språk, norskan är mer<br />
rakare och mer centrerat än svenskan. Anekdot: Två banditer; den ena blir<br />
fångad, torterad och förhörd men avslöjar inget. Den andre frågar efteråt hur<br />
han klarade detta. – Jag var bakbunden, så jag kunde inte tala.<br />
2006-05-26<br />
Vi provar några gester från talgestaltningen. Vi fascineras över<br />
teckentolkarna. Olika sorters samtal – ärligt, skvaller, monolog, lyssna. Kan<br />
man lyssna och bara uttrycka sig när det passar in? Samtal bör helst vara ett<br />
samtal och inte diskussion. Det viktiga är inte att klargöra det man redan är<br />
övertygad om, utan att kunna lyssna, förändra och lära sig något nytt.<br />
Kommunikation via Internet – ett sätt att dölja sin identitet, att kunna ha en<br />
massa vänner fast man är blyg. Distans. Det förutsättningslösa lyssnandet, -<br />
att ta sig tid att lyssna, öppna sig med sympati, lägga bort alla<br />
föreställningar, förutfattade meningar och ta den talande på allvar. Kanske<br />
finns det dels två sorters människor – den lyssnande och den talande, kanske<br />
också i längre eller kortare perioder pendla mellan dessa kvalitéer. I ett<br />
samtal som är givande för båda måste pendeln gå från den ena till den andra<br />
– en lyssnar – en talar och sedan omvänt. Viljan behövs för att öppna<br />
rummet och tränga undan föreställningar, lämna sig själv lite utanför.<br />
Tankar och känslor har sin självklara plats i ett samtal. Humorn är viktig!<br />
2006-05-27<br />
Varför är det lättare att ta in och lyssna på dem vi jobbar med än våra<br />
kollegor? Större kärleksrum för att de är ärliga? Är det svårare med<br />
kollegorna för att man har likvärdig ställning och måste hävda sig, stå för<br />
sitt? Är det då svårare att lyssna bakom orden på en kollega.<br />
64
När man kommer till ett möte etc där man skall samtala, lyssna och vara<br />
närvarande, kan det vara till hjälp om alla med ord eller en gest får visa var<br />
vi är just i det ögonblicket, för att medvetandegöra och därigenom släppa<br />
det som varit och ägna sig åt det som är nu. Kan vi höra vad som ligger<br />
bakom ett utbrott hos dem som inte kan tala? Agerar vi med inställningen –<br />
jag måste lugna ner dig, du stör, eller – jag undrar varför det blev så här, jag<br />
måste ta reda på det när jag lugnat ner honom? Vi får höra om en flicka som<br />
talar hemma, men ingenting på jobbet. Tillit? Professionellt, Privat och<br />
Person, de tre P att förhålla sig till i yrket.<br />
Överlag verkar de flesta nöjda med det nya upplägget. Men man önskar en<br />
kort stund först på morgonen med eurytmi, pantomim, poesi eller liknande<br />
för att skapa ett rum, lämna sitt bakom sig.<br />
65
ARBETSGRUPPER<br />
Tema VÅRDEN AV LIVSRUMMET – det sociala livet<br />
Språket som bro mellan tankelivets och kroppens rörelser<br />
Deltagarna, som var ca 20 personer, tyckte det var glädjande att få titta på barnen i<br />
vardagsarbetet och blanda detta med moderna forskningsfrågor och praktisera<br />
rörelseövningar. Det var bra erfarenheter.<br />
Samtalets konst – att vårda mellanrummet<br />
Det deltog 12 personer, som var mycket aktiva och tyckte det var en god kombination av teori<br />
och praktik.<br />
Vi söker den läkepedagogiska och socialterapeutiska rörelsens identitet och<br />
arbetssätt. Vill du medverka?<br />
18 personer deltog. En del av arbetet utgick från SWOT-analys (Styrkor, svagheter,<br />
möjligheter och hot). Bra med flera arbetsgruppsledare, utvecklande samarbete och det<br />
gjordes ett bra arbete.<br />
Ungdomens Utfordring<br />
Det var 7 deltagare. Människor som arbetar med ungdomar är vana att bli utfordrade, därmed<br />
är de mer flexibla och kreativa. Det är bra att arbetet med ungdomar är ett eget arbetsfält.<br />
Tema DIKT, DRAMA, RÖRELSE<br />
Gode leker – lek till læring og latter- en introduksjon<br />
9 personer deltog. Folk var meget enteresserte, och de mente at de kunne bruke lekene.<br />
Lekeboken var velkommen. Mye latter og bevisst gjøring.<br />
Vad som än händer – Tala!<br />
Det var 4 personer som medverkade. Det var intensivt. Det upplevdes att det var försent på<br />
eftermiddagen.<br />
Storytelling: Ordet som bro mellan människor<br />
Ursprunglig lek<br />
Bothmergymnastik<br />
Heliga danser<br />
Mellan 10-14 personer deltog. 2 timmar räcker för dansarbetsgrupp. Det var så roligt.<br />
66
Tema SÅNG OCH MUSIK<br />
Tala och sjunga klingande ord<br />
Deltagarna var 8 till antalet och var i olika åldrar. Övning genomfördes med att lyssna på<br />
andningsrytmen och dess förändring när artikulerandet började och sångens attityd söktes. Det<br />
gjordes två små kanon. Försök gjordes att finna jämnvikter mellan det konstnärliga och det<br />
terapeutiska. Deltagarna hade med sig eget material, ex en isländsk kvintsång.<br />
Trommesirkel som øvingsvej til mellommenneskelig musikalitet<br />
16 personer deltog. Positivt med 50/50, kvinnor/männ. Det var heldigt med aktualiteten med<br />
detta tema och alla var mycket nöjda med prosessen og resultatet.<br />
Tema HANTVERK – KONSTNÄRLIGA VERKSAMHETER<br />
Grafik<br />
Det var omkring 10 personer som medverkade. Det var ett godt arbejdsklimat och behov av<br />
håndværk/aktivitet. Der var god hjælp og støtte fra arrangærerne.<br />
Färgens möjligheter<br />
11 personer medverkade. Erfarenheter från arbetet: Inblick i färgvärlden, praktiskt arbete är<br />
bra och i övrigt mycket nöjda deltagare.<br />
Tova djur för sagor och berättelser<br />
Det var 8 deltagare, vilket var lagom antal personer.<br />
Måla med växtfärger<br />
Smide<br />
Det var ca 9 personer som deltog. Spontana kommentarer från deltagarna: En gnista, en låga,<br />
en sjö av metall. Sen upptäckte vi att det var hårt och svårt, men vi fick det gjort. Metall har<br />
sitt eget liv. På något sätt måste man förbinda sig med metallen. På något sätt är metallen röd<br />
och glöd.<br />
Husapotek<br />
Fasilitated communication (fc)<br />
20 personer medverkade. Nedanstående skrivet av arbetsgruppledaren.<br />
”Även den, som inte kan tala, har någonting att säga –<br />
och med fc kan han säga det!”<br />
Barn och vuxna utan tal eller de som har svårt att prata, vid ekolali eller<br />
när bara få ord används och det är svårt att få fram dem, kan ha hjälp av<br />
denna metod (vid autism, Downs syndrom, Retts syndrom”, cp-skada,<br />
”mental efterblivenhet”, olika nervskador osv.)<br />
Vi hörde exempel på fc-samtal med människor med svår autism som man<br />
aldrig skulle ha trott om en så klar intelligens och uttrycksförmåga som<br />
först kom fram genom fc-skrivandet.<br />
67
En ung svensk man utan tal hade t.ex. skrivit att ”det är klaustrofobiskt att<br />
aldrig kunna uttrycka sina behov och önskningar…, sina tankar och<br />
känslor…”<br />
Vi gick igenom fc’s historia, de vetenskapliga undersökningar kring fc, hur och varför fc<br />
fungerar, hur man kan veta att det är den funktionshindrade själv som är författaren av det<br />
som skrivs och något om hur man handskas med anklagelser som ev. kommer fram.<br />
Sedan visades stödtekniken vi fc-skrivandet (bokstavstavla eller dator) och hur man försöker<br />
att fasa ut stödet.<br />
Hur introducerar man fc för den funktionshindrade? Hur bygger man upp ett samtal? Hur ger<br />
man emotionellt och koncentrationsstöd?<br />
Vi såg en mycket instruktiv, schweizisk film (på en timme) med svensk text. Där tillfrågas en<br />
ung vuxen man med svår autism, vad skrivandet betyder för honom. Han svarar: ”Allt helt<br />
enkelt. Min förbindelse med den normala världen. Mitt tänkandets intelligenta språk. Om bara<br />
dom normala ville förstå detta. Men dom är där något funktionshindrade.”<br />
Vi gick också litet in på hur Rudolf Steiners ”Grundläggande övningar” kan vara en god hjälp<br />
för ett kompetent stödjande vid fc-användning.<br />
Arbetsgruppen var som en introduktion i fc. Undertecknad erbjöd deltagarna kurser för att<br />
lära sig fc i framtiden om intresse finns.<br />
Kurslitteratur var skrifterna: ”Markus resa till Paris” och ”Fc (facilitated communication)”.<br />
Medicin och diet för LP barn<br />
Det var 21 deltagare. Det var bra uppmärksamhet och många frågor. Ämnet fyllde sannolikt<br />
ett viktigt behov.<br />
Alternativ kommunikation<br />
8 personer deltog. Det blev ett bra erfarenhetsutbyte. Dessutom fanns professionella<br />
teckenkommunikatörer med i gruppen. Temat passade perfekt som tema på Majdagarna.<br />
Det var mycket inspirerande.<br />
68