Ladda ner numret som PDF - Tidskriften MANA
Ladda ner numret som PDF - Tidskriften MANA
Ladda ner numret som PDF - Tidskriften MANA
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
Antirasistisk tidskrift #3/4 2011 85 kronor<br />
<strong>MANA</strong><br />
TEMA:KRIMINALITET<br />
ÄR INVANDRARE MER KRIMINELLA?<br />
GANGSTEROFFREN SOM INGEN SÖRJER<br />
MYTEN OM DEN LAGLÖSE ROMEN<br />
MEDELHAVET SOM MASSGRAV<br />
URI AVNERI – ISRAELISK FREDSKÄMPE<br />
WWW.TIDSKRIFTEN<strong>MANA</strong>.SE
CELANDERS<br />
Celanders förlag<br />
TARIQ ALI<br />
OBAMA<br />
SYNDROMET<br />
Tariq Ali ”Obamasyndromet” – En analys av Obamas<br />
första två år <strong>som</strong> USA:s president. Med ett nytt<br />
kapitel om våren 2011 och Obama <strong>som</strong> hela världens<br />
sheriff.<br />
Nyheter 2011<br />
Celanders förlag | Vårvädersvägen 4B | 222<br />
27 Lund | 046 373740 | www.celanders.se |<br />
order@celanders.se<br />
John Newsinger<br />
– ”Imperiets skugga”<br />
”<strong>som</strong> översikt, och i<br />
syn<strong>ner</strong>het <strong>som</strong> ’motmedel’<br />
mot en glorifierandehistorieskrivning<br />
… är det här en<br />
strålande bok.” (Klas<br />
Rönnbäck i Dagens<br />
bok 110314).<br />
Norman Finkelstein<br />
– ”Den här gången<br />
gick vi för långt”<br />
– En inträngande analys<br />
av invasionen av<br />
Gaza och dess konsekvenser.<br />
Jennie Silis – ”En hedersam<br />
kvinna”<br />
Ett inkännande reportage<br />
om Oum El<br />
Banine, en liten organisation<br />
<strong>som</strong> arbetar<br />
med att stödja ogifta<br />
mödrar och deras barn<br />
i Marocko.<br />
Chris Abani – ”Graceland”<br />
– nu i pocket<br />
”en poetiskt doftande,<br />
slingrande och bevekande<br />
skildring av livet<br />
i storstaden Lagos”.<br />
Benny Holmberg i Tidningen<br />
Kulturen<br />
SERIEFRÄMJANDET PRESENTERAR:<br />
Alltför länge har svensk seriekultur<br />
varit just Svensk seriekultur.<br />
Projektet Tusen Serier har kommit<br />
för att ändra på det och öppna upp<br />
för fler röster.<br />
Tusen tecknare, tusen historier,<br />
Tusen Serier!<br />
www.tusenserier.com<br />
Illustration: Aida Ghardagian<br />
<strong>Tidskriften</strong> <strong>MANA</strong> bevakar och diskuterar<br />
samhälle, politik och kultur ur ett anti-<br />
rasistiskt perspektiv. <strong>MANA</strong> är en religiöst<br />
och partipolitiskt obunden tidskrift <strong>som</strong><br />
kommer ut med 4 nummer per år.<br />
ANSVARIG UTGIVARE:<br />
Florencia Rovira Torres<br />
TEMAREDAKTÖR:<br />
Sarah Hirani<br />
REDAKTIONSSEKRETERARE:<br />
Natacha López<br />
REDAKTIONSASSISTENT:<br />
Abigail Sykes<br />
ART DIRECTOR:<br />
Jan Petterson<br />
BILDCHEF:<br />
Sarah Hirani<br />
REDAKTION:<br />
Maja Sager, Nazem Tahvilzadeh,<br />
Rebecca Selberg, Leandro Schclarek<br />
Mulinari, Catherine Holt, Sarah Hirani,<br />
Nadia Mazzoni, Jesper Klemedsson,<br />
Emma Eleonorasdotter, John Åberg,<br />
Florencia Rovira Torres, Britta Abotsi.<br />
SKRIBENTER:<br />
Pouran Djampour, Abigail Sykes, Gösta<br />
Hultén, Lena Sonne, Ali Esbati, Maja Sager,<br />
Nazem Tahvilzadeh, Rasmus Jeppsson, Karin<br />
Carlsson, Kanyama, Anton Hultberg Hansen,<br />
Catherine Holt, Sarah Hirani, Rebecca Sel-<br />
berg, L. G. Carmona, Britta Abotsi, Jesper<br />
Klemedsson, John Åberg, Hanin Shakrah,<br />
Per Gahrton, Charlotta Hedman, Ulrik S<br />
Kohl, Irfan Aktan, Nuno Neto, Florencia<br />
Rovira Torres, Emma Eleonorasdotter,<br />
Farhiya Khalid, Leandro Schclarek Mulinari.<br />
FOTOGRAFER:<br />
Jesper Klemedsson, Sara Prestianni, Gary<br />
Austin, Mark Knudsen/Monsun, Nuno Neto,<br />
Dorte Madsen, Selena Sheridan, Jonnieo<br />
ILLUSTRATIONER:<br />
Andreas Norberg, Prince Hat, Saga Bergebo,<br />
Sarah Katarina Hirani, Halfdan Livstræt<br />
Pisket, Liv Strömquist<br />
OMSLAG: Sarah Katarina Hirani<br />
ÖVERSÄTTNING: Abigail Sykes, Malin Björk,<br />
Catherine Holt, Gunes Acar<br />
KORREKTUR: Henrik Gundenäs<br />
TRYCKERI: Trydells<br />
ÄGARE: Föreningen tidskriften Mana<br />
PRENUMERATIONER: För prenumerationsärenden<br />
kontakta<br />
prenumeration@tidskriftenmana.se<br />
KONTAKT<br />
red@tidskriftenmana.se<br />
ADRESS: Mana, Sevedsgatan 10 A,<br />
214 45 Malmö.<br />
TEMASIDOR 26-44<br />
KRIMINALITET<br />
Om du varit rädd för brott när du gått hem genom staden, så är detta temat för<br />
dig. Om du blivit trakasserad av polisen, då är det också för dig. Om du undrar<br />
varför det tycks <strong>som</strong> om invandrare begår fler brott, eller varför en dödsskjutning<br />
kan vara <strong>som</strong> bortglömd nästa dag, ska du absolut läsa följande sidor. Mitt i alla<br />
tragedier finns en växelverkan mellan rasism och vår syn på kriminalitet.<br />
Mana berättar hur.<br />
08 – sveriges tillfälliga barn. Debattartikel<br />
om mottagandet av ensamkommande<br />
asylsökande barn och unga.<br />
09 – medelhavet är en massgrav. Tusentals<br />
flyktingar dog i Medelhavet på väg till Europa<br />
under 2011. Nu utreder Europarådet vem <strong>som</strong><br />
har ansvar för dessa flyktingar och hur de hädanefter<br />
ska kunna räddas.<br />
12 – nej, breivik står inte så ensam. Gösta<br />
Hultén och Lena Sonne spårar Breiviks rasistiska<br />
och islamofobiska tankegångar till tidningssidor,<br />
försvarsmakten och riksdagen.<br />
15 – ta debatten om islamofobin. Ali Esbati<br />
pekar på hur den nödvändiga debatten om de<br />
högerextremistiska framgångarna har uteblivit<br />
i Norge.<br />
TEMA: KRIMINALITET<br />
19 – dömd på förhand. Perso<strong>ner</strong> med<br />
invandrarbakgrund begår fler brott än per<br />
so<strong>ner</strong> med svenskfödda föräldrar. Men vilka är<br />
anledningarna till det?<br />
23 – malmö, kriminalitet, ”gäng”. Medierna<br />
beskriver Malmö <strong>som</strong> en stad där gangstrarna<br />
har tagit över. Men varför bryr vi oss så lite om<br />
våldets offer?<br />
26 – vem är ansvarig? L. G. Carmona a.k.a.<br />
Kinesen i Kartellen om uppväxtmiljöns ofrånkomliga<br />
betydelse för våra liv och samhällets<br />
ansvar att gripa in.<br />
27 – upptrappning mot utländska<br />
medborgare <strong>som</strong> begår brott. I hela Europa<br />
har det blivit vanligare att utvisa utländska<br />
medborgare <strong>som</strong> begått brott. Mana följer debatten<br />
i Danmark och utvecklingen i Sverige.<br />
29 – svensk hiphop – berättande journalistik<br />
eller gettosafari? Anton Hultberg<br />
Hansen granskar hur verklighetsrapen och<br />
medierna tillsammans bidrar till schablonbilder<br />
av förorterna.<br />
32 – myten om den laglösa romen.<br />
Catherine Holt tittar på hur den stereotypa<br />
WWW.TIDSKRIFTEN<strong>MANA</strong>.SE<br />
bilden av romer <strong>som</strong> kriminella har skapats, på<br />
dess konsekvenser och hur det egentligen för<br />
håller sig.<br />
UTRIKES<br />
35 – utrikeskrönika / schrödingers<br />
syriska katt. Om den syriska regimens<br />
grymhet via Abu Mahmouds levnadsöde.<br />
36 – hårdnanade klimat mot storbritanniens<br />
resandefolk. Belägringen<br />
av Dale Farm väster om London slutade i krig<br />
när kravallpolis värkte 82 familjer <strong>som</strong> tillhör<br />
minoritetsgruppen travellers.<br />
41 – uri av<strong>ner</strong>i – fredskämpe och<br />
hebreisk antisionist. Per Gahrton tecknar ett<br />
personligt porträtt av den nu 88:årige aktivisten<br />
och mottagaren av det alternativa fredspriset.<br />
43 – danmark: röd valseger ger blå<br />
politik. Mindre diskrimi<strong>ner</strong>ing av invandrare<br />
och en mer liberal ekonomisk politik – det ser ut<br />
att bli resultatet av det danska valet.<br />
45 – en fallfärdig byggnad. Den kurdiske<br />
journalisten Irfan Aktan beskriver den aktuella<br />
situationen i turkiska Kurdistan med utgångspunkt<br />
i jordbävningen <strong>som</strong> drabbade staden Van.<br />
51 – skyldighet att skydda. I spåren efter<br />
Natoinsatsen i Libyen tittar Mana närmare på<br />
normen om responsibility to protect, ”skyldig heten<br />
att skydda”, och dess betydelse för inter nationella<br />
interventio<strong>ner</strong>.<br />
KULTUR<br />
54 – hushållshjälpens roll i amerikansk<br />
bestseller. Rebecca Selberg analyserar den<br />
amerikanska boken Niceville och den nyligen<br />
l anserade filmen med samma titel <strong>som</strong> har vållat<br />
mycket debatt i USA.<br />
58 – konstpausen / la barbe<br />
60 – recensio<strong>ner</strong> av bland annat Play och<br />
Obamasyndromet.<br />
03<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011
HÅRDARE TAG MOT<br />
RESANDEFOLK<br />
POLIS VRÄKTE 82<br />
FAMILJER SOM TILLHÖR<br />
MINORITETSGRUPPEN<br />
RESANDE FRÅN DERAS<br />
BOENDE I DALE FARM,<br />
I ENGLAND.<br />
36<br />
04<br />
MEDELHAVET<br />
ÄR EN MASSGRAV<br />
TUSENTALS FLYKTINGAR DOG<br />
I MEDELHAVET PÅ VÄG TILL<br />
EUROPA UNDER 2011. NU<br />
UTREDER EUROPARÅDET VEM<br />
SOM HAR ANSVAR FÖR DESSA.<br />
10<br />
FÄRGAD<br />
KRIMINALITET<br />
LEDARE<br />
TEXT: SARAH<br />
HIRANI<br />
TEMAREDAKTÖR<br />
Om jag säger kriminalitet – vad tänker du på då?<br />
Tänker du på fortkörning, svindleri, skattebrott<br />
och hets mot folkgrupp? Kanske, men troligare är<br />
att det <strong>som</strong> dyker upp i huvudet är en mörk röra<br />
av rån, vapen, narkotikaaffärer, misshandel och<br />
mord på öppen gata. Kanske ser du vandalism, stenkastning<br />
och brinnande bilar. Du ser förmodligen män, särskilt<br />
unga män i grupp, med orädda ögon <strong>som</strong> brän<strong>ner</strong> fast i dig<br />
när du är på väg hem ensam. Kän<strong>ner</strong> du dig hotad? Eller är<br />
det skönt att tänka att deras våld bara drabbar dem själva?<br />
Det har hänt något med ordet kriminalitet. Media har<br />
satt sina tänder i det. Folk skjuter ifrån sig det. Politiker<br />
kastar runt det. För <strong>som</strong>liga av oss betecknar det en livsstil<br />
och en inkomstkälla. Andra av oss spottar på det.<br />
I detta nummer av Mana kastar vi kritiskt ljus över<br />
berättelserna om kriminalitet. Hur samspelar föreställningar<br />
om kriminalitet med rasism? Hämtar rasismen näring<br />
ur vårt sätt att tänka och tala om brottslighet? När blir<br />
det tillåtet att göra skillnad mellan folk och folk – mellan<br />
ostraffad och straffad, rik och fattig, vit och ickevit?<br />
Första artikeln i temat sätter invandrares överrepresentation<br />
i brottsstatistiken under lupp. Med utgångspunkt i<br />
en studie om uppväxtvillkor och kriminalitet rapporterar<br />
Rasmus Jeppsson från ett segmenterat Sverige, där etnicitet<br />
är en osynlig klassmarkör.<br />
Nästa artikel handlar om psykologin bakom synen på<br />
brottslingar. Maja Sager berättar från Malmö, vars kommunalråd<br />
Ilmar Reepalu (S) nyligen undrade ”när kommer<br />
oskyldiga människor att komma i vägen för de här kulorna<br />
också?” – <strong>som</strong> om det självklart vore värre. Maja Sager<br />
ställer frågan vem <strong>som</strong> är värd vår empati.<br />
Från fängelset skriver L.G. Carmona om hur uppväxten i<br />
utsatta områden sätter sina spår i unga människor, och om<br />
politikernas och samhällets bristande ansvar.<br />
Britta Abotsi redogör för utvisningar av dömda brottslingar<br />
i Sverige mot bakgrund av läget i Danmark.<br />
Hiphopens förortsberättelser är ämnet för nästa artikel.<br />
Anton Hultberg Hansen funderar kring om dessa berättelser<br />
skildrar verkligheten eller om de snarare riskerar att<br />
befästa fördomar om de kriminellt belastade förorterna.<br />
Avslutningsvis berättar Catherine Holt om romernas<br />
situation, en grupp <strong>som</strong> mer än någon annan drabbats av<br />
rasistiska föreställningar om kriminalitet. Det handlar om<br />
konsekvenserna av denna rasism och om de romska rättssystemens<br />
betydelse.<br />
Första dagen jag bodde i Malmö brann en bil nedanför<br />
mitt fönster. ”De där!”, sade min vän, ”de ser misstänka ut”.<br />
Hon pekade på en grupp unga killar i huvor. ”Varför?”<br />
frågade jag. ”Jo men det gör de ju! Det ser du väl ...” Det är<br />
klart att jag fattade vad hon menade. Men jag önskar att jag<br />
inte hade begripit.<br />
Tyvärr upprepas scenariot varje dag i Sverige. Människor<br />
blir dömda på förhand inifrån trygga fönster. Ett<br />
klassmedvetet och antirasistiskt perspektiv tycks helt<br />
frånvarande.<br />
Kanske är det därför det är så lätt att fördöma de kriminella.<br />
De förblir inneslutna i ett främmande moln <strong>som</strong> du<br />
vill slippa konfrontera. Dina fortkörningar, dina fildelningar<br />
och ditt skattefusk räknas inte. Kriminalitet<br />
är något annat. Det är ett kvitto på att du själv är ren.<br />
Förhoppningen är att nästa gång du hör ordet<br />
krimi nalitet så tänker du kritiskt.<br />
CAJAMARCA<br />
Svenska APfonder i gruvkonflikt<br />
I Cajamarca, i norra Peru, står<br />
guld mot vatten i en region där<br />
majoriteten lever i extrem fattig-<br />
dom. Hela byar har gjort gemensam<br />
sak i sitt uppror mot det amerikan-<br />
ska företaget Newmont, där svenska<br />
AP-fonder har investerat närmare en<br />
halv miljard kronor, och dess nya<br />
projekt Minas Conga. Sedan 18 år<br />
driver Newmont nämligen Yana-<br />
cochagruvan, Latinamerikas största<br />
MALMÖ, KRIMINALITET,<br />
”GÄNG”<br />
MALMÖ BESKRIVS SOM EN<br />
STAD DÄR GANGSTRARNA<br />
TAGIT ÖVER. MEN VARFÖR<br />
BRYR VI OSS SÅ LITE OM<br />
VÅLDETS OFFER?<br />
23<br />
guldgruva. Minas Conga är deras<br />
nya projekt i regionen. Den<br />
ekonomiska utveckling <strong>som</strong> utlovats<br />
har dock lyst med sin frånvaro.<br />
Istället har man fått miljöförstöring<br />
och en befolkning <strong>som</strong> vittnar om<br />
sjukdomar, allt fler missfall och barn<br />
<strong>som</strong> föds missbildade. Det är mot<br />
denna bakgrund befolkningen nu<br />
protesterar mot företagets nya<br />
pla<strong>ner</strong>.<br />
Tusentals människor har slagit<br />
läger på över 4 000 meters höjd och<br />
de tänker inte ge sig förrän Minas<br />
Conga förklaras <strong>som</strong> ett omöjligt<br />
projekt. Men det är inte bara här<br />
uppe <strong>som</strong> människorna protesterar.<br />
I hela regionen har protester och<br />
blockader avlöst varandra. I kon-<br />
frontatio<strong>ner</strong>na mellan demon-<br />
stranter och polis har många ska-<br />
dats och minst en person dödats.<br />
HUSHÅLLSHJÄLPEN<br />
I CENTRUM I AMERIKANSK<br />
BESTSELLER<br />
REBECCA SELBERG<br />
ANALYSERAR BOKEN<br />
NICEVILLE.<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
54<br />
Regeringen har svarat med<br />
undantagstillstånd.<br />
Samtidigt <strong>som</strong> människorna här<br />
fortsätter att leva i extrem fattigdom<br />
töms Latinamerikas största<br />
guldgruva på sina rikedomar.<br />
Jesper Klemedsson<br />
05 5<br />
FOTO: JESPER KLEMEDSSON
ler- nga<br />
Många mus<br />
nga slimer muslimer<br />
had<br />
mer de just hade just åter<br />
st eråtervänt från<br />
nt från<br />
Mecka frå<br />
cka från den årlig<br />
n ån årliga den<br />
pilgrimslgrims-<br />
liga<br />
resan och<br />
sanlgrims- och skulle nu<br />
ulle san och nu fira Eid,<br />
06 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
<strong>MANA</strong><br />
INGEN RÄTTSSÄKERHET=INGEN DEMOKRATI<br />
”Jag missade någonting för tio år sedan, jag kan<br />
inte låta det ske igen.” Agent Mathison kliver<br />
över en och annan rättssäkerhetsprincip<br />
i jakt på sanningen om den misstänkte<br />
terroristen. TV-serien Homeland lär oss<br />
mycket om hur kriget mot terrorismen<br />
förvandlats till ett krig mot demokratins<br />
viktigaste principer.<br />
Göteborg hösten 2010. Polisen larmar om<br />
terrorhot mot Femman och fyra barnfamiljers<br />
hem stormas av beväpnad polis. Två perso<strong>ner</strong><br />
anhålls men släpps snabbt friade från alla misstankar.<br />
2011 gräver SR Göteborg fram att<br />
polisens larm och övergrepp mot familjerna<br />
byggde på ett nyckelvittne <strong>som</strong> utanför sin<br />
tvättstuga hörde en man prata om att spränga<br />
Femman på ett språk hon inte behärskade.<br />
Ansvarig åklagare har dock inte läst förhörsprotokollet<br />
<strong>som</strong> vittnar om motsägelsefulla<br />
uppgifter. Gripandena hade aldrig skett om<br />
uppgifter legat på bordet menar<br />
terroråklagaren. Göteborgspolisen har bett<br />
om ursäkt. Men länspolismästaren tillägger att<br />
gripandet också byggde på andra uppgifter.<br />
Vi vet att telefonavlyssning var en del av det,<br />
någon <strong>som</strong> pratar om sprängande huvudvärk<br />
… Den slipade länspolismästaren väger<br />
URVATTNAD RASISM FRÅN JACKSON<br />
Som ett efterspel till ”slavauktionen” på<br />
Hallands nation vid Lunds universitet besökte<br />
den amerikanske medborgarrättskämpen Jesse<br />
Jackson Lund och Malmö, där han hade ett<br />
helspäckat schema. Men Jackson skulle tyvärr<br />
visa sig negligera kritiken om institutionell<br />
rasism till förmån för ett urvattnat budskap<br />
om likabehandling.<br />
För oss svarta studenter och aktivister i<br />
Lund är det uppenbart att ”slavauktionen” inte<br />
är någon isolerad händelse, utan en del av<br />
institutionaliserad rasism i Lund och Sverige i<br />
stort.<br />
Därför har det aktivistiska arbetet fokuserat<br />
på att belysa just detta. När Jackson uppmärksammade<br />
händelsen och gjorde kopplingen<br />
till Sveriges historiska delaktighet i den transatlantiska<br />
slavhandeln var detta ett viktigt<br />
bidrag för att lyfta frågan om institutionell<br />
rasism i Sverige.<br />
Jacksons efterföljande Sverigebesök i<br />
oktober var däremot en besvikelse. Istället för<br />
att diskutera grundproblemet kom Jacksons<br />
sina ord, men avslöjar ändå motivet till dramat<br />
när han påmin<strong>ner</strong> journalisten om att ”vi måste<br />
ändå konstatera att Sverige är faktiskt en del av<br />
Europa, och det <strong>som</strong> för oss var nästan osannolikt<br />
skulle inträffa för ett antal år sedan, det har<br />
faktiskt inträffat i Stockholm, det har inträffat i<br />
Oslo och flera platser och det har även varit ett<br />
hot mot centrala Göteborg”.<br />
Han heter Johansson men skulle kunna heta<br />
Mathison. Han skulle kunna heta något israeliskt,<br />
brittiskt, tyskt eller ryskt. Det är ju ett<br />
internationellt fenomen att de <strong>som</strong> skyddar oss<br />
också begår övergrepp med förevändningen att<br />
de vill oss väl. Kanske rimligt ändå, tänker vi.<br />
Vad ska man annars göra när rädslan är stor och<br />
ansvaret att skydda en tung börda? Journalisten<br />
och aktivisten Gösta Hultén menar dock att<br />
händelsen pekar på ett systemfel i terroristjakten<br />
och kallar den för det grövsta integritetskränkande<br />
rättsövergreppet mot svenska<br />
medborgare. Det är onekligen så att familjerna<br />
utsatts för ett godtyckligt och inkompetent<br />
förfarande och förlorat förtroende för rättssystemet.<br />
Som en av familjepapporna, Abdul,<br />
sa: ”Min upplevelse var att man systematiskt<br />
ville förnedra oss.”<br />
Nazem Tahvilzadeh<br />
budskap att handla om vaga likabehandlingsideal.<br />
Särskilt påtaglig var avsaknaden av kritik<br />
mot institutionell rasism under Jacksons<br />
föreläsningar vid Lunds universitet. Jacksons<br />
nedtoning av den ursprungliga kritiken måste<br />
också ses mot bakgrund av universitetets ytliga<br />
tilltag i form av kampanjen och konceptet ”The<br />
Lund University Experience”, <strong>som</strong> lanserats i<br />
syfte att motverka den dåliga publicitet <strong>som</strong><br />
uppmärksamheten kring slavauktionen skapat.<br />
”The Lund University Experience” ska<br />
beskriva den inkluderande studiemiljön för<br />
studenter med olika nationell och etnisk<br />
bakgrund. Problemet med detta är att man<br />
bortser från problemets kärna, nämligen de<br />
djupt ingrodda rasistiska föreställningar om<br />
afrika<strong>ner</strong> inom studentkåren <strong>som</strong> möjliggjorde<br />
”slavauktionen”.<br />
För att diskussionen om rasism vid svenska<br />
högskolor ska bli konstruktiv krävs det att man<br />
tar itu med grundproblemen.<br />
Karin Carlsson Kanyama,<br />
Jämlikhet för afrosvenskar<br />
RASISM I LEKLAND<br />
I november upplevde man i Danmark en form<br />
av rasism <strong>som</strong> många hade trott och hoppats<br />
var på väg att dö ut. Ett lekland i stadsdelen<br />
Brabrand i Århus, <strong>som</strong> normalt är en plats fylld<br />
med glädje och lek, visade sig utöva en av de<br />
grövsta former av diskrimi<strong>ner</strong>ing <strong>som</strong> Danmark<br />
har sett på länge.<br />
Många muslimer hade just återvänt från<br />
Mecka från den årliga pilgrimsresan och skulle<br />
nu fira Eid, <strong>som</strong> är helig för många. Under<br />
dessa dagar är familjen i fokus, och det är<br />
vanligt att föräldrar tar med sina barn på<br />
utflykter för att fira. En grupp <strong>som</strong>aliska<br />
föräldrar och deras barn kom till det ovannämnda<br />
leklandet i Århus för att fira dagen.<br />
Strax därefter informerade medierna om att<br />
ägaren hängt upp en skylt på dörren om att<br />
samtliga <strong>som</strong>aliska familjer nu portats, barn<br />
och vuxna. Ett portförbud hade införts för alla<br />
<strong>som</strong>alier och dem <strong>som</strong> ser ut <strong>som</strong> <strong>som</strong>alier<br />
fram till maj 2012.<br />
Lyckligtvis gick politiker från båda sidor i<br />
riksdagen ut och tog avstånd från den rasistiska<br />
skylten.<br />
Intresseorganisatio<strong>ner</strong> och antirasistiska<br />
organisatio<strong>ner</strong> kritiserade det uppenbart<br />
rasistiska och diskrimi<strong>ner</strong>ande portförbudet i<br />
hårda ordalag. En <strong>som</strong>alisk ungdomsförening<br />
gick också ut i pressen för att kritisera denna<br />
kränkning mot samtliga <strong>som</strong>alier i Danmark.<br />
Detta tryck ledde till att portförbudet<br />
hävdes och ägaren av leklandet dömdes till<br />
böter för diskrimi<strong>ner</strong>ing, vilket var glädjande<br />
för alla inblandade. Det var tydligt att<br />
diskrimi<strong>ner</strong>ing av denna karaktär trots allt<br />
kunde engagera människor.<br />
I kampen mot den institutionaliserade<br />
rasismen i Danmark, i form av statsrasism och<br />
indirekt diskrimi<strong>ner</strong>ing på skolor, arbetsplatser<br />
och i sociala sammanhang, kom denna händ<br />
else <strong>som</strong> en ohygglig överraskning. Jag har<br />
<strong>som</strong> <strong>som</strong>alisk kvinna, <strong>som</strong> nu bott i Danmark i<br />
nästan 20 år, aldrig upplevt en så uppenbar<br />
form av diskrimi<strong>ner</strong>ing mot en<br />
minoritetsgrupp i landet.<br />
Man kan självklart diskutera huruvida den<br />
direkta formen av rasism är lättare att se, och<br />
därmed lättare att bekämpa. Men denna form<br />
av exkludering och hets mot en grupp i<br />
samhället visar tyvärr att föreställningen om<br />
den direkta rasismens död är en villfarelse.<br />
Farhiya Khalid<br />
07<br />
3/4 2011
SVERIGES TILLFÄLLIGA BARN<br />
I Sverige finns det barn <strong>som</strong> betraktas <strong>som</strong> temporära. Asylsystemets karaktär gör att de<br />
ensamkommande flyktingbarnen behandlas på ett sätt <strong>som</strong> vore oacceptabelt om det rörde<br />
sig om svenskfödda barn – det menar Pouran Djampour <strong>som</strong> undersökt transitverksamhetens<br />
konsekvenser.<br />
Varje år kommer flera tusen barn utan föräldrar till<br />
Sverige för att söka asyl. I väntan på besked från<br />
Migrationsverket placeras dessa i transitboenden.<br />
Här fastnar de i en juridisk gråzon där deras rättigheter<br />
sätts på undantag. Systemet innebär att man<br />
skiljer på barn och barn, ett klart brott mot FN:s barnkonvention,<br />
<strong>som</strong> Sverige ställt sig bakom.<br />
Tanken med transitverksamheten är att den ska fungera<br />
<strong>som</strong> en sluss, där barnen enligt Migrationsverket endast<br />
ska stanna en till fem dagar. I dagsläget befin<strong>ner</strong> sig barnen<br />
betydligt längre i transitverksamheten, ibland uppemot ett<br />
halvår. Ett halvår <strong>som</strong> är fyllt av oklarhet och osäkerhet<br />
både för barnen och för personal inom skola och socialtjänst<br />
<strong>som</strong> jobbar med dem.<br />
Studier har visat att i de fall ensamkommande flyktingbarn<br />
får det stöd de behöver så ökar deras förmåga att<br />
framgångsrikt fullfölja sin asylansökan. Den europeiska<br />
flyktingpolitikens verklighet, däribland Sveriges, är dock<br />
den att många transitboenden snarare är att likställa med<br />
bed and breakfastboenden, där barnen får klara sig själva.<br />
I min studie intervjuade jag två perso<strong>ner</strong> från socialtjänsten,<br />
två lärare och två handläggare på Migrationsverket.<br />
Av dessa hade ingen utbildning för att jobba med flyktingbarn.<br />
Endast en av de intervjuade var utbildad för att<br />
arbeta med barn. Med tanke på den extremt utsatta situation<br />
<strong>som</strong> ensamkommande flyktingbarn befin<strong>ner</strong> sig i är<br />
detta ett allvarligt problem. Det finns exempelvis inget krav<br />
om att handläggare på Migrationsverket måsta genomgå<br />
någon särskild utbildning för att bli barnhandläggare –<br />
vilket inte heller till exempel tolkar, offentliga biträden<br />
eller socialsekreterare måste göra. Det <strong>som</strong> är anmärkningsvärt<br />
är att i fall <strong>som</strong> rör ”svenska” barn <strong>som</strong> har varit<br />
utsatta för trauman, så är det praxis att anlita erfaren per<br />
sonal i barnhandläggning. Det här synliggör att alla barn<br />
inte behandlas lika i Sverige.<br />
Ytterligare ett problem med transitverksamheten är dess<br />
temporära karaktär <strong>som</strong> tillåter att verksamheter förblir<br />
outvecklade. En av socialsekreterarna gör följande analys:<br />
”Förutom att vi har Migrationsverkets regler över oss så<br />
har vi ingen anställningssäkerhet på jobbet då vi anställs<br />
sex månader i taget. Det är egentligen ett politiskt beslut<br />
att den här verksamheten inte ska permanentas, för imorgon<br />
kanske det inte längre kommer några barn.” Bakgrun<br />
den till socialsekreterarens kritik är att verksamheten där<br />
hon arbetar har pågått i fem år utan att visa några tecken<br />
på att upphöra. Otryggheten på arbetsplatsen går enligt<br />
social sekreteraren i slutändan ut över barnen, då många<br />
erfarna medarbetare inte orkar jobba vidare under rådande<br />
omständigheter.<br />
En viktig del i de ensamkommande flyktingbarnens vardag<br />
är skolan. Och även här finns det stora brister <strong>som</strong> beror<br />
på systemets tillfälliga karaktär. ”Nej, detta är en temporär<br />
skola, en temporär skolverksamhet. Detta är transit,<br />
en transitskola”, svarar en av lärarna på frågan om huruvida<br />
man följer svensk skollag. Hon förklarar att enbart svenskundervisning<br />
erbjuds till barnen, och då endast två timmar<br />
om dagen. De övriga kärnämnena ingår inte i undervisningen,<br />
detta trots att det står i svensk lag och i barnkonventionen<br />
att alla barn har rätt till en likvärdig skola.<br />
I min studie framkommer dessutom att barnen segregeras<br />
i skolan på så vis att de får undervisning i särskilda<br />
klassrum, något <strong>som</strong> påverkar deras känsla av trygghet och<br />
värdighet. En av de intervjuade lärarna menar dessutom att<br />
hennes klass alltid kommer i sista hand. Och segregationen<br />
gör att relationen till andra elever blir lidande. Stigmatiseringen<br />
i skolans värld leder exempelvis till att de ensamkommande<br />
flyktingbarnen och andra elever inte hälsar på<br />
varandra under skoltid. Däremot gör de det på fritidsgården,<br />
där gemensamma lokaler påverkar sam varon.<br />
Precis <strong>som</strong> en av de intervjuade lärarna lyfter fram så<br />
beror bristerna i asylsystemet vad gäller ensamkommande<br />
flyktingbarn huvudsakligen på transitverksamhetens ansiktslösa<br />
struktur. ”Och vem är ansvarig för att kanalisera<br />
in dem i det svenska samhället? Boendena? Skolan? De<br />
gode männen? Så länge det bedrivs transitverksamhet så<br />
finns det ursäkter för att inte göra detta.”<br />
Gråzonen <strong>som</strong> omger transitverksamheten gör det möjligt<br />
för den svenska staten att smita från sitt ansvar och barnen<br />
hamnar mellan stolar. De får en del hjälp – men inte all<br />
hjälp <strong>som</strong> de har rätt till. De undantag <strong>som</strong> satts i system<br />
när det gäller dessa barn innebär att de utestängs från det<br />
svenska samhället. De ensamkommande flyktingbarnen får<br />
i praktiken ett slags andra klassens medborgarskap. Och<br />
det blir tydligt att här i Sverige skiljer man på barn och<br />
barn: här finns det barn <strong>som</strong> är tillfälliga, <strong>som</strong> är barn, men<br />
bara ibland.<br />
DEBATT<br />
POURAN<br />
DJAMPOUR<br />
FÖRFATTARE TILL<br />
MASTERUPPSATSEN<br />
”TRANSIT –<br />
GATE KEEPING<br />
UNACCOMPANIED<br />
REFUGEE CHILDREN”<br />
BÅTFLYKTINGAR SOM REST FRÅN LIBYEN GÅR I LAND I LAMPEDUSA, ITALIEN. BILDEN TOGS I SOMRAS.<br />
MEDELHAVET ÄR EN<br />
MASSGRAV – NU<br />
VAKNAR EUROPA<br />
TEXT: ABIGAIL<br />
SYKES<br />
Omkring 2 000 båtflyktingar dog på väg mot Europa<br />
förra året. Nu håller Europarådet på att ta reda på hur<br />
detta kan ske, och nätverket Boats4people förbereder<br />
en stor protestaktion till våren.<br />
8<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3-4 2011<br />
JOUNALIST<br />
FOTO: SARA PRESTIANNI<br />
09
”FLYKTINGARNA<br />
SÄNDE FLERA<br />
NÖDROP, MEN<br />
INGEN RÄDDADE<br />
DEM, TROTS ATT<br />
BÅDE ITALIENS<br />
KUSTBEVAKNING,<br />
EN MILITÄR-<br />
HELIKOPTER<br />
OCH ETT KRIGS-<br />
FARTYG KÄNDE<br />
TILL SITUA-<br />
TIONEN.”<br />
10<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
’’ portör för Europarådet på ämnet, i slutet av november.<br />
Med 1971 båtflyktingar <strong>som</strong> omkommit på Medelhavet<br />
när de försökt nå europeisk mark från<br />
Nordafrika, sätter året 2011 ett sorgligt rekord <strong>som</strong> det<br />
dödligaste året för båtflyktingar”, sa Tineke Strik, rap<br />
61 flyktingar från Tripoli omkom i våras när deras båt<br />
lämnades att driva vind för våg på Medelhavet i 16 dagar.<br />
Flyktingarna sände flera nödrop, men ingen räddade<br />
dem, trots att både Italiens kustbevakning, en militärhelikopter<br />
och ett krigsfartyg kände till situationen. Detta<br />
avslöjande i brittiska tidningen The Guardian i maj 2011<br />
blev startskottet för Europarådets utredning.<br />
Tineke Strik, ledamot i Nederländernas senat för partiet<br />
Grön vänster, fick uppdraget och har <strong>som</strong> ett led i utredningen<br />
bland annat besökt Italien. Enligt henne kontaktade<br />
kustbevakningen både Malta och Nato efter att<br />
ha fått nödropet. Ändå gjordes ingenting.<br />
– Det är fullständigt skandalöst. Vi säger hela tiden att<br />
Europas gränser är vårt gemensamma ansvar, men när<br />
människor behöver vårt beskydd låter vi dem fara till<br />
havs i sina skrangliga båtar och drunkna. Detta är något<br />
vi borde skämmas över. En humanitär katastrof håller på<br />
att ske alldeles intill oss. Det är tydligt att inget enskilt<br />
land vill ta ansvar för människorna <strong>som</strong> flyr Libyen eller<br />
andra nordafrikanska länder, sa hon i augusti till Radio<br />
Netherlands Worldwide.<br />
När Strik frågade EUkommissionen om fartygets<br />
öde, var det den svenska EUkommissionären Cecilia<br />
Malmström (Fp), <strong>som</strong> ansvarar för bland annat asyl<br />
och migrationsfrågor, <strong>som</strong> svarade.<br />
– Hon sa att de inte kunde ingripa efter<strong>som</strong> det ägt<br />
rum utanför EU. Jag tycker att de använde frågan om<br />
den rättsliga jurisdiktionen <strong>som</strong> en ursäkt. Vi måste se<br />
vilka konsekvenser EU:s politik har, även för det <strong>som</strong><br />
händer vid unionens gränser och i andra länder. Vi måste<br />
erkänna att vi har ett gemensamt ansvar för det <strong>som</strong><br />
pågår, säger Tineke Strik till Mana.<br />
Just resan från Tripoli är utgångspunkten för utredningen,<br />
men Tineke Strik tittar också på bredare frågor<br />
om vem <strong>som</strong> har ansvaret för dödsfallen på Medelhavet.<br />
Bara mellan mars och maj 2011 rapporterade FNorganet<br />
UNHCR om 1 200 perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> försvunnit under flykten<br />
till havs från Libyen. Ändå fortsätter högriskresorna.<br />
Tineke Strik har träffat några av dem <strong>som</strong> överlevde den<br />
misslyckade färden över Medelhavet i våras.<br />
– Svarta flyktingar i Libyen ser inget annat sätt att fly<br />
än att gå på en båt. Jag blev verkligen förvånad över att<br />
några av dem <strong>som</strong> överlevde, trots flera veckor av traumatiska<br />
upplevelser ombord med folk <strong>som</strong> dog, ändå<br />
gjorde ett nytt försök med samma medel. Det säger något<br />
om deras desperation.<br />
Syftet med Tineke Striks kommande rapport Lives<br />
lost in the Mediterranean sea: who is responsible? är<br />
dels att förtydliga vilka <strong>som</strong> har ansvar för båtflyktingarna,<br />
dels att förhindra att situatio<strong>ner</strong> <strong>som</strong> den <strong>som</strong> The<br />
Guardian avslöjat uppstår igen. Hon hoppas kunna ge<br />
rekommendatio<strong>ner</strong> <strong>som</strong> också kan minska antalet människor<br />
<strong>som</strong> försvin<strong>ner</strong> till havs. Förutom ett tydligare<br />
regelverk tror hon att större frågor, <strong>som</strong> EU:s asylpolitik,<br />
behöver ses över.<br />
– Vi låtsas att vi har ett solidariskt system mellan medlemsstaterna,<br />
men det fungerar inte. Dublinfördraget gör<br />
att de sydligaste staterna får fler asylsökande. De flesta<br />
nordliga medlemsstater ser inte detta <strong>som</strong> sitt problem.<br />
Det är mycket viktigt att länder <strong>som</strong> Malta vet att andra<br />
länder är beredda att ta emot flyktingar. Just nu bär de<br />
ensamma ansvaret och det skulle i teorin kunna hindra<br />
dem från att göra sitt yttersta för att rädda människor.<br />
Hon tror också att de europeiska staterna behöver<br />
visa mer solidaritet med andra länder, till exempel<br />
Tunisien.<br />
– Flyktinglägren där är överfulla och det gör att<br />
människor försöker nå Europa på egen hand. Vi måste<br />
titta på hur vi kan hjälpa dem och sätta stopp för dessa<br />
desperata försök att nå Europa.<br />
Det är inte bara Tineke Strik <strong>som</strong> tycker att EU behöver<br />
göra mer för att förhindra dödsfallen i Medelhavet.<br />
I september krävde Amnesty samma sak i sin rapport<br />
Europe, now it is your time to act.<br />
– Misslyckandet är särskilt flagrant med tanke på att<br />
vissa europeiska länder, genom att delta i Natos insats i<br />
Libyen, har varit part i just den konflikt <strong>som</strong> har varit en<br />
av de viktigaste orsakerna till denna ofrivilliga människoförflyttning,<br />
sa Nicolas Berger, direktör för Amnestys<br />
Europakontor, till BBC news då.<br />
EUkommissionären Cecilia Malmström har kommenterat<br />
båtflyktingarna på sin blogg. Hon skriver där<br />
att mer samarbete behövs mellan länderna i regionen. På<br />
kort sikt menar hon att EU:s gränsbevakningsmyndighet<br />
Frontex har en viktig roll i att upptäcka båtar och förhindra<br />
att människorna ombord drunknar.<br />
”Samtidigt måste rätten att söka asyl garanteras för<br />
människor <strong>som</strong> flyr förföljelse eller våldsamma konflikter.<br />
Människor i den situationen bör få skydd oavsett var<br />
de söker den. Jag har bett EU:s medlemsländer att göra<br />
en gest genom att låta en del av flyktingarna <strong>som</strong> flytt<br />
Libyen de senaste veckorna vidarebosätta sig här i<br />
Europa”, skrev hon i april 2011.<br />
I en officiell kommentar i augusti samma år upprepade<br />
kommissionären sin uppmaning till EUländerna att<br />
ta större ansvar:<br />
”Ett större intag av flyktingar skulle visa på ett utökat<br />
och välbehövt engagemang för solidaritet och ett gemensamt<br />
ansvarstagande och skulle bidra till att minska<br />
antalet människor <strong>som</strong> riskerar livet för att nå Europas<br />
stränder.”<br />
Cecilia Malmström betonade också att alla fartyg<br />
måste följa internationella lagar genom att hjälpa nödställda<br />
till havs.<br />
En grupp av europeiska och afrikanska organisatio<strong>ner</strong><br />
<strong>som</strong> tröttnat på politikernas passivitet har nu beslutat sig<br />
för att ta saken i egna händer. Boats4people har ett upp<br />
TUNISISKA BÅTFLYKTINGAR I LAMPEDUSA, ITALIEN, I SOMRAS.<br />
lägg <strong>som</strong> delvis liknar projektet Ship to Gaza, där en flottilja<br />
av båtar ska väcka uppmärksamhet för hjärtefrågan,<br />
i detta fall det stora antalet flyktingar <strong>som</strong> omkommer i<br />
Medelhavet.<br />
– Förr i världen var sjömän stolta över att rädda flyktingar<br />
till sjöss, men nu undviker alla fartyg migranter<br />
efter<strong>som</strong> människor är rädda för problem och åtal. Det<br />
har att göra med en förändrad kultur, en kriminalisering<br />
av solidaritet, och även med den oriktiga avgränsningen<br />
<strong>som</strong> gjorts mellan ”flyktingar” och ”migranter”, där de<br />
senare av europeiska myndigheter och delar av befolkningen<br />
ses <strong>som</strong> profithajar utan legitima skäl att migrera,<br />
säger nätverkets samordnare Nicanor Haon till Mana.<br />
Planen är att resa från Rom till södra Tunisien, via<br />
bland annat Malta och Lampedusa, under tre veckor i<br />
april eller maj. Just nu letar man finansiering och deltagare,<br />
gärna politiker, journalister och konstnärer och<br />
hoppas på att kunna starta lokala stödgrupper, <strong>som</strong> kan<br />
ordna evenemang och samla in pengar. Den <strong>som</strong> har en<br />
egen båt är välkommen att haka på. Målen är att sätta<br />
press på Frontex, Nato och gränsmyndigheterna samt att<br />
samla in vittnesmål för att stärka de officiella klagomålen<br />
till myndigheterna.<br />
Vilka konkreta åtgärder vill ni att EU och andra länder<br />
och organisatio<strong>ner</strong> ska vidta?<br />
– Stoppa Frontex aktiviteter, sluta att förvisa migranter<br />
efter att de räddats samt att Nato och andra statliga<br />
och internationella aktörer räddar migranter till havs<br />
och ger dem asyl, skydd eller rätt till inresa i Europa.<br />
Nätverket hoppas att resan ska bli startskottet för ett<br />
mer långsiktigt initiativ med bland annat observatio<strong>ner</strong>,<br />
nätverkande och aktio<strong>ner</strong>. Man utesluter inte heller fler<br />
liknande resor i framtiden. Bakom initiativet står organisatio<strong>ner</strong><br />
från bland annat Tunisien, Marocko, Italien,<br />
Frankrike, Belgien och Tyskland.<br />
Tineke Strik hoppas för sin del att kunna presentera<br />
preliminära slutsatser av sin rapport i januari.<br />
Fotnot: Mana har försökt att nå Cecilia Malmström<br />
men hon har avböjt att låta sig intervjuas.<br />
”EN HUMANI-<br />
TÄR KATASTROF<br />
HÅLLER PÅ ATT<br />
SKE ALLDELES<br />
INTILL OSS. DET<br />
ÄR TYDLIGT ATT<br />
INGET ENSKILT<br />
LAND VILL TA<br />
ANSVAR FÖR<br />
MÄNNISKORNA<br />
SOM FLYR LIBYEN<br />
ELLER ANDRA<br />
NORDAFRIKANSKA<br />
LÄNDER.”<br />
11<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2011
BREIVIK STÅR INTE SÅ ENSAM<br />
TEXT: GÖSTA<br />
HULTÉN & LENA<br />
SONNE<br />
JOUNALISTER OCH<br />
FÖRFATTARE TILL<br />
”TERRORISTJAKTENS<br />
SVARTA BOK”<br />
”DEN SOM LÄST<br />
BREIVIKS MANI-<br />
FEST KAN INTE<br />
TVIVLA PÅ ATT<br />
DET ÄR HAT MOT<br />
MUSLIMER SOM<br />
FORMAT HANS<br />
TANKEVÄRLD.”<br />
”Det är inte en kontroversiell text<br />
och det finns inget ideologiskt <strong>som</strong><br />
Breivik har använt, bara fakta<br />
uppgifter…”<br />
Magnus Ranstorp på Försvars <br />
högskolan, om förlagan till Anders<br />
Behring Breiviks manifest.<br />
Dagens nyhet var att Anders Behring Breivik förklarats<br />
sinnessjuk. På gymmet kom vi att tala om<br />
Breiviks och Jimmie Åkessons syn på muslimer.<br />
– Deras åsikter om muslimer är väl ungefär<br />
desamma, tycker någon.<br />
– Men Breivik är ju sinnessjuk, blir svaret från en <strong>som</strong><br />
annars gärna brer ut sig om muslimers fel och brister.<br />
Därmed är det politiska motivet till massmorden inget<br />
att diskutera, tycker han.<br />
Det visar att sinnessjukstämpeln kan vara problematisk,<br />
även om den skulle vara medicinskt motiverad. Den gör<br />
det lättare att bortse från de politiska motiven till dådet.<br />
Den erfarne psykiatriprofessorn och författaren Johan<br />
Cullberg underkän<strong>ner</strong> schizofrenidiagnosen (DN Debatt<br />
7/12 2011):<br />
”Han säger sig vara kommendör för en befrielserörelse<br />
<strong>som</strong> ska avlägsna multikulturella inslag i Norge och sedan<br />
Europa. Förmodligen är han ensam i sin ’organisation’<br />
men han har tyvärr goda skäl att tro att han inte är<br />
ensam om invandrarhat och muslimskräck”, skriver Johan<br />
Cullberg.<br />
Den <strong>som</strong> läst Breiviks manifest kan inte tvivla på att<br />
det är hat mot muslimer <strong>som</strong> format hans tankevärld. Islam<br />
är det största hotet mot Norge respektive Sverige,<br />
det var budskapet såväl i Breiviks manifest <strong>som</strong> i Jimmie<br />
Åkessons famösa artikel i Aftonbladet den 19 oktober<br />
2009 med rubriken ”Muslimerna är vårt största utländska<br />
hot”.<br />
ETT BARN AV KRIGET MOT TERRORISMEN<br />
Nej, Breivik är tyvärr inte så ensam i sitt tänkande <strong>som</strong><br />
det kan verka. Hat mot muslimer är Europas domi<strong>ner</strong>ande<br />
form av rasism. I boken Orientalism visade den amerikanskpalestinske<br />
litteraturforskaren Edward Said vilka<br />
djupa historiska rötter i kolonialismen <strong>som</strong> misstron<br />
mot muslimer har i Europa. Att den idag också är förknippad<br />
med krigen i Afghanistan och Irak är svårt att<br />
bortse ifrån. Krig skapar alltid behov av fiendebilder.<br />
Krig mot muslimska länder skapar behov av fiendebilder<br />
av muslimer. I USA:s ”krig mot terrorismen” beskrivs<br />
gärna allt motstånd i till exempel Irak och Afghanistan<br />
<strong>som</strong> terrorism.<br />
Islamofobin är inte bara tidsanda och samhällsfenomen.<br />
Den har även tagit sig uttryck i nya speciallagar.<br />
Den nya terroristlagen från 2003 har i praktiken bara<br />
drabbat troende muslimer och är starkt kopplad till<br />
USA:s krig i muslimska länder.<br />
Även svenska medier sprider ibland den här bilden.<br />
Svenska Dagbladets ledarsida har beskrivit den svenska<br />
truppens insats i norra Afghanistan <strong>som</strong> en del av kampen<br />
mot terrorismen. Det skandalartade falska bombhotet<br />
i Göteborg i november 2010, då fyra oskyldiga<br />
muslimska barnfamiljer stormades av nationella insatsstyrkan,<br />
tog tidningens ledarsida snabbt till intäkt för behovet<br />
av fortsatt svensk trupp i Afghanistan. Om vi inte<br />
bekämpar terroristerna där, måste vi kämpa mot dem här<br />
i våra egna städer, var slutsatsen.<br />
Den så kallade counterjihadrörelse <strong>som</strong> Breivik tillhör<br />
har samma grundläggande utgångspunkt i det islamiska<br />
hotet, men driver tesen ett steg längre. ”Muslimerna är<br />
redan på väg att ta över Europa. Därför återstår bara väpnat<br />
våld.”<br />
EN ISLAMHATISK BLOGGVÄRLD<br />
Breivik kallar sitt 1 500 sidor långa manifest 2083 A European<br />
Declaration of Independence, en travesti på USA:s<br />
självständighetsförklaring. Han vill åta sig ett kristet<br />
korsfararuppdrag, men är också sionist och förklarar dagens<br />
Israel <strong>som</strong> sin främsta vän. Manifestet är rikt illustrerat<br />
med rasistiska nidbilder av muslimer. Breivik har i<br />
snart tio år varit hyperaktiv inom den islamhatiska<br />
bloggvärlden. Han har själv sagt att han har 7 000 vän<strong>ner</strong><br />
på Facebook, många av dem i Sverige, och ingen har ifrågasatt<br />
siffran.<br />
2009 blev han medlem i nätforumet Nordisk, <strong>som</strong> enligt<br />
tidskriften Expo har fler än 22 000 medlemmar,<br />
främst i Norden.<br />
Det <strong>som</strong> läckt ut från polisförhören är att Breivik tycker<br />
att särskilt massmorden på 77 unga människor var<br />
otäcka, ”men nödvändiga”. De mördade var vänsterinriktade,<br />
”kulturmarxistiska” medlöpare till muslimerna.<br />
Om man drar det främlingsfientliga tänkandet till sin<br />
absoluta spets hamnar man där Breivik hamnade. Den<br />
<strong>som</strong> läser den svenska blogghögerns dagliga flod av islamhat,<br />
med olika förslag om vad <strong>som</strong> ska göras med<br />
muslimer och moskéer, borde inte bli förvånad när någon<br />
går från ord till handling. Den SD närstående hatwebben<br />
Politisk Inkorrekt och uppföljaren Avpixlat har<br />
ofta kommentarer <strong>som</strong> manar till våld mot muslimer.<br />
Åkesson och Breivik har givetvis inte samma lösning på<br />
”problemet” muslimer, men de är samma andas barn.<br />
(Med nedtonad islamofobi och den nya etiketten ”socialkonservatism”,<br />
tycks SD dock efter Breiviks dåd vilja distansera<br />
sig från counterjihadismen.)<br />
Säkerhetstjänsterna, <strong>som</strong> ska skydda oss alla, verkar så<br />
fixerade vid muslimer att de ofta blundar för andra hot. I<br />
Tyskland har ett främlingsfientligt nätverk under närmare<br />
tio års tid begått mord på invandrare. Säkerhetspolisen<br />
har vetat, men inte agerat. Breivik har i många år varit aktiv<br />
på islamhatiska hemsidor. Men norska Säpo reagerade<br />
inte när han beställde stora mängder sprängmedel<br />
från Polen, trots att tullen varskodde dem.<br />
GATES OF VIENNA FÖRSVARAR DÅDET<br />
Två av de hemsidor där Breivik inspirerades i sitt islamhat<br />
var amerikanska jihadwatch.org och europeiska<br />
gatesofvienna.com, <strong>som</strong> anspelar på slaget mellan<br />
Österrike och Osmanska riket utanför Wien 1683.<br />
När vi skriver detta i december 2011 hittar vi följande<br />
dagsfärska konspirationsteori på hemsidan Gates of<br />
Vienna:<br />
Medlemmar i Labour har setts marschera arm i<br />
arm med islamiska grupper, medan en del av<br />
demonstranterna i bakgrunden hörts ropa:<br />
”Hamas! Hamas! Jews to gas!” Arbeiderpartiet<br />
i Norge – det parti där medlemmar i ungdomsförbundet<br />
blev skjutna på Utöya – är anhängare<br />
av Hamas och har föreslagit att denna terroristgrupp<br />
ska få stöd från norska skattebetalare.<br />
Läs detta noga. Försöker Gates of Vienna här inte bara<br />
förklara, utan också rättfärdiga att Breivik valde att döda<br />
just barn och ungdomar från AUF? (Påståendet om<br />
demonstranternas ramsor är för övrigt inte sant – det är<br />
några holländska fotbollshuliga<strong>ner</strong> <strong>som</strong> påstås ha ropat<br />
detta.)<br />
Bloggen Gates of Vienna nämns över 100 gånger i<br />
Breiviks 1 500 sidor långa manifest.<br />
SAMMA HUVUDKÄLLA<br />
Men Breiviks manifest bygger också på andra, till synes<br />
mer etablerade källor. En har presenterats vid en konferens<br />
på Centrum för asymmetriska hot och terrorismstudier,<br />
CATS, vid Försvarshögskolan i Stockholm. Rubriken<br />
var The AfghanBosnian Mujahideen Network in<br />
Europe. Författaren, Evan Kohlmann, var inbjuden av<br />
”terrorforskaren” Magnus Ranstorp vid Försvarshögskolan.<br />
Evan Kohlmann är en counterjihadistisk amerikansk<br />
privatspanare.<br />
På CATS utbildas alla högre stabsofficerare i den nya<br />
Försvarsmakten.<br />
När Svenska Dagbladet frågade Magnus Ranstorp om<br />
hans inbjudan av Evan Kohlmann, reagerade han så här:<br />
”Det är inte en kontroversiell text och det finns inget ideologiskt<br />
<strong>som</strong> Breivik har använt, bara faktaupp gifter ...”<br />
Att <strong>som</strong> statligt avlönad expert och flitig gäst i medierna<br />
beskriva en förlaga till Breiviks hatmanifest <strong>som</strong><br />
”okontroversiell” och <strong>som</strong> ”fakta” är anmärkningsvärt.<br />
Fakta är annars att Breivik kopierat 25 sidor starkt ideologisk<br />
text från Evan Kohlmann.<br />
Svenska Dagbladets ledarskribent Per Gudmundsson<br />
har i sin blogg i flera år ägnat sig åt att hänga ut påstådda<br />
men inte dömda islamister i en privat folkdomstol, <strong>som</strong><br />
många i den islamhatiska bloggvärlden länkar till och citerar.<br />
Men syftet tycks mer långtgående än att ”avpixla”<br />
islamister. På sin blogg skrev han i oktober 2004 efter<br />
Guantanamo och efter Abu Ghraib:<br />
Vi är i krig. [...]<br />
Det är inget nytt krig. Det fjärde världskriget inleddes<br />
för flera decennier sedan, med terrorismens<br />
sammanväxt med marxismen på sextiotalet. Det<br />
är inget nytt krig. Bara krig på ett helt nytt sätt…<br />
Nej, George W. Bush är rätt man. Han har fattat<br />
att kriget måste föras på ett helt nytt sätt.<br />
Islamofascisterna vill att vi ska svikta i tron. Islamofascisterna<br />
vill att vi ska tvivla. Islamofascisterna<br />
vin<strong>ner</strong> om vi är demoraliserade. Det är deras<br />
taktik. Och mjukbrallorna vill lämna walkover.<br />
Så fan heller.<br />
Dessa krigiska teser skrev han visserligen 2004, <strong>som</strong><br />
redaktör på SVT. Men än idag länkar han till flera<br />
counter jihadistiska hemsidor och till Evan Kohlmann.<br />
EN VIKTIG LÄRDOM<br />
Gudmundssons och Ranstorps perspektiv är bedrägligt<br />
därför att det för oss in i ett farligt ”vimotdomtänkande”,<br />
där islam, både här och i Afghanistan, är det stora<br />
hotet mot ”oss”.<br />
Istället för att protestera mot och förebygga krig,<br />
ska vi tänka att dagens krig kanske skyddar oss mot<br />
terrorism – när det i verkligheten kan vara precis tvärtom.<br />
Västerlandets historia rymmer några av mänsklighetens<br />
mörkaste villfarelser, tortyr, kolonialkrig och rasistiska<br />
massmord, men också demokratins och rättssamhällets<br />
framväxt.<br />
Med terrorhotet <strong>som</strong> förevändning har redan två<br />
förödande krig inletts, rättssamhället rullats tillbaka och<br />
integritet och mänskliga rättigheter kränkts i hela världen.<br />
Idag riktas rasismen i Europa främst mot muslimer.<br />
För 70 år sedan handlade det om judar. Det är illa om vi<br />
inte heller denna gång vill se den olycksbådande skriften<br />
på väggen.<br />
Ytterst handlar försvarslinjen om människovärdet.<br />
Det är krig <strong>som</strong> skapar grogrund för hat och rasism, det<br />
är budskapet i den dikt av Nordahl Grieg <strong>som</strong> blivit en<br />
symbol för motstånd mot rasism i Norge efter Breiviks<br />
politiska massmord.<br />
Om år av näthat bemötts i tid och i sak i media, istället<br />
för att trivialiseras, underblåsas eller mötas av tystnad,<br />
kanske tragedin på Utöya aldrig hade behövt in träffa.<br />
Det är en viktig lärdom av fallet Anders Behring<br />
Breivik.<br />
”SÄKERHETS-<br />
TJÄNSTERNA,<br />
SOM SKA SKYDDA<br />
OSS ALLA, VERKAR<br />
SÅ FIXERADE VID<br />
MUSLIMER ATT DE<br />
OFTA BLUNDAR<br />
FÖR ANDRA HOT.”<br />
”GUDMUNDS-<br />
SONS OCH<br />
RANSTORPS<br />
PERSPEKTIV<br />
ÄR BEDRÄGLIGT<br />
DÄRFÖR ATT<br />
DET FÖR OSS<br />
IN I ETT FARLIGT<br />
’VI-MOT-DOM-<br />
TÄNKANDE’,<br />
DÄR ISLAM,<br />
BÅDE HÄR OCH<br />
I AFGHANISTAN,<br />
ÄR DET STORA<br />
HOTET MOT<br />
’OSS’.”<br />
12 13<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
▲<br />
När några överlevande från Utöya kände att de inte orkade<br />
simma längre, tog en flicka upp denna sång och de fick kraft att<br />
simma vidare. Vid varje minnesceremoni har den sjungits.<br />
Lars Åke Lundberg har gjort en svensk översättning.<br />
◗<br />
TILL UNGDOMEN<br />
Fienden runtomkring, gå in i din tid<br />
Under en storm av eld, vig dig till strid<br />
Kanske din fråga är öppen och naken<br />
Vad ska jag kämpa med, vad är mitt vapen?<br />
Här är ditt värn mot våld, här är ditt svärd:<br />
tro på att livet vårt, är något värt<br />
Detta vi kämpar för, människovärdet<br />
Dö för det om så är, värna och stärk det.<br />
Ständig är strömmen av vapen för krig<br />
Stoppa dess dödliga kurs med ditt liv<br />
Krig är förakt för liv, fred är att bota<br />
bruka all kraft du kan, livet är hotat.<br />
Älska och drömma om, allt stort <strong>som</strong> var.<br />
Möta allt obekant, fråga om svar<br />
framtid är okänt land, vad ska vi göra?<br />
Skapa en värld för fred, inte förgöra.<br />
Människan underverk, jorden är rik<br />
men här finns nöd och svält, fattig och rik<br />
Detta är svek och skam, orätt ska falla<br />
solljus och jord och bröd tillhör oss alla.<br />
Rustningar skapar svält, hat föder död<br />
I rättvisans jordar gror, säden till bröd<br />
Kärlek till livet, bär i din öppna famn<br />
Då slutar skjutandet, i fredens namn.<br />
Detta är löftet nu, här är min hand.<br />
Vi vill va´ goda mot, luft, hav och land<br />
Vårt liv och alltings liv, varsamt i famnen<br />
bär vi <strong>som</strong> om vi bar, barnet på armen...<br />
Norsk text 1936: Nordahl Grieg, född 1902.<br />
Stupade i kriget mot nazismen 1943.<br />
◗<br />
◆<br />
DEBATT:<br />
ALI ESBATI<br />
DEBATTREDAKTÖR PÅ DEN NORSKA<br />
TIDNINGEN KLASSEKAMPEN<br />
OBEROENDE AV BREIVIKS DIAGNOS ÄR DET NÖDVÄNDIGT ATT TA DISKUSSIONEN OM DEN HÖGERPOPULISTISKA<br />
ISLAMOFOBINS FRAMGÅNGAR I EUROPA. DET MENAR ALI ESBATI, SOM SJÄLV VAR PÅ UTÖYA UNDER ANDERS BEHRING<br />
BREIVIKS MASSAKER AV UNGA FRÅN NORSKA ARBETARPARTIET, OCH SOM KONSTATERAR ATT EN NÖDVÄNDIG DEBATT<br />
HAR UTEBLIVIT I NORGE.<br />
Högerpopulismens framgångar i Europa är omöjliga att förstå<br />
utan att man samtidigt ser på det snäva utrymme <strong>som</strong> har<br />
funnits inom de etablerade parlamentariska ramarna för<br />
vägval om ekonomisk politik, fördelningspolitik, välfärdspolitik,<br />
makt och ägandefrågor. De senaste decennierna har<br />
det varit enkelt för många väljare runt om i västvärlden att gripas av<br />
misstanken att oavsett vilket av de etablerade blocken man röstar på,<br />
så får man ungefär samma variant av markandsfundamentalism med<br />
mänskligt ansikte.<br />
Och när det råder konsensus i den ekonomiska politiken, då blir<br />
det desto mer prat och spektakulära utspel i exempelvis invandringsdebatten.<br />
Och det blir dessutom lätt så att högerpopulistiska krafter<br />
eller ytterhögern, <strong>som</strong> framställer sig <strong>som</strong> stående vid sidan av etablissemanget,<br />
uppfattas <strong>som</strong> de enda förespråkarna för förändring.<br />
Det är en katastrofal situation, i syn<strong>ner</strong>het för arbetarrörelsen. Det<br />
kan man också följa i mobilisering och valresultat.<br />
I den här utvecklingen har hetsretoriken mot invandring och mot<br />
muslimer spelat en viktig roll. Sådana partier och rörelser har i sin<br />
tur spelat en viktig roll för att föra in konspiratoriska föreställningar<br />
och ett avhumaniserande språkbruk i politikens finrum.<br />
Det <strong>som</strong> är slående med den här vändningen är att man gärna pratar<br />
om muslimer, samtidigt <strong>som</strong> man står för en ekonomisk politik<br />
<strong>som</strong> gynnar de välbeställda. Se exempelvis Vlaams Belang i Belgien,<br />
<strong>som</strong> rasar mot servering av halalkött <strong>som</strong> ”muslimsk kolonisering”,<br />
samtidigt <strong>som</strong> man för fram långtgående antifackliga och privatiseringsivrande<br />
krav.<br />
I Norge är det Fremskrittspartiet <strong>som</strong> har haft den funktionen.<br />
Partiet har stått för en politik vars resultat blir en klar överföring av<br />
ekonomisk och politisk makt från dem <strong>som</strong> har mindre till dem <strong>som</strong><br />
har mer, samtidigt <strong>som</strong> profilfrågorna istället varit invandring och<br />
brott och straff. En viktig del av retoriken är etnifieringen av snart<br />
sagt alla samhällsproblem – alltså att förklara det <strong>som</strong> sker i termer<br />
av etniska eller kulturella skillnader, något <strong>som</strong> är importerat och<br />
<strong>som</strong> inte skulle finnas utan invandring och invandrare.<br />
Jag trycker just på ordet funktion, för högerpopulister i Europa är<br />
sinsemellan olika och utvecklingen kan inte reduceras till specifika<br />
partier. Men den funktion <strong>som</strong> den här typen av politisk strategi har,<br />
den är likartad i de olika länderna. Och just hetsen mot muslimer<br />
har varit en röd tråd i den strategin de senaste åren.<br />
Men medan inblicken i den organiserade islamofobiska tankevärlden<br />
borde fått oss att diskutera denna politiska utveckling mer och<br />
bättre efter Breiviks attentat, har utvecklingen i Norge varit närmast<br />
motsatt. Det var kanske väntat, men det är ändå frånstötande och<br />
TA DEBATTEN<br />
OM ISLAMOFOBIN!<br />
fräckt att <strong>som</strong> Fremskrittspartiet nu med full kraft framställa sig själv<br />
<strong>som</strong> det stora offret efter Breiviks massaker. Varje försiktigt försök<br />
att diskutera rasism och främlingsfientlighet – att försöka sprida ljus<br />
över den islamofobiska hatideologi <strong>som</strong> fanns där före den 22 juli<br />
och <strong>som</strong> finns kvar där efteråt – stämplas nu av högerpopulistiska<br />
Fremskrittspartiet och en rad andra kumpa<strong>ner</strong> i den surrealistiska<br />
debattföringen <strong>som</strong> ett ”hot mot yttrandefriheten”.<br />
Och vartåt debatten graviterar om man inte ruckar på några av<br />
grundstenarna i den har blivit allt tydligare den senaste tiden. Se<br />
bara på den debattglade sociologen och kolumnisten Kjetil Rolness<br />
text i Dagbladet den 3 december, <strong>som</strong> tog ett helhetsgrepp genom att<br />
slå fast att ”stämpling är ödeläggande för debatten” och skriva det<br />
förlösande: ”Som så ofta förr i politiken möts ytterpunkterna. Den<br />
yttersta högerns och yttersta vänsterns debattekniker går inte att<br />
skilja från varandra efter den 22 juli.”<br />
Detta är den ängsliga ”liberala” medielogiken spelad <strong>som</strong> klaviatur<br />
av flinka högerpopulistiska fingrar.<br />
Apropå de politiska och mediala eliternas särskilda roll i debattens<br />
utformning har forskaren Teun van Dijk i en statlig utredning<br />
beskrivit hur ”pressen och många andra eliter [har] gjort stora ansträngningar<br />
för att markera att islamofobiska och invandringsfientliga<br />
hållningar inte ska ses <strong>som</strong> former av rasism. Så fort främlingsfientligheten<br />
blir till vanligt sunt förnuft, till något <strong>som</strong> ’vi’ instämmer<br />
i, så ska den inte längre benämnas ’rasism’” (Teun van Dijk,<br />
Bortom Vi och Dom: Teoretiska reflektio<strong>ner</strong> om makt, integration och<br />
strukturell diskrimi<strong>ner</strong>ing SOU 2005:41, s. 122).<br />
Man skulle kunna formulera det så här: Det är ett privilegium för<br />
den diskursskapande eliten att kunna dra gränsen så att den går strax<br />
utanför den egna positionen för stunden.<br />
Sällan har detta fenomen illustrerats så tydligt <strong>som</strong> i debatten om<br />
debatten, där redaktörer och kommentatorer går i taket när någon<br />
vågar skriva om politiska gränsdragningar på ett sätt <strong>som</strong> omfattar<br />
deras egna ställningstaganden, ta debatten om deras roll i skapandet<br />
av samhällsklimatet, när det blir efterlyst ett innehållsligt ansvar för<br />
och en politisk analys av deras yttranden. Då är det ”direkte uanstendig”<br />
och ”halv yttringsfrihet”, för att citera den förnärmade ge<strong>ner</strong>alsekreteraren<br />
i Norsk Presseforbund, Per Edgard Kokkvold i Verdens<br />
Gang (111126). Men vi behöver ha den debatten. En debatt <strong>som</strong> förhåller<br />
sig till det faktum att människor i politiska och mediala maktställningar<br />
har ett ansvar för den verklighetsuppfattning <strong>som</strong> påverkar<br />
allas våra handlingar – med eller utan psykiatrisk diagnos. En debatt<br />
<strong>som</strong> förhåller sig till det offentliga rummet <strong>som</strong> realitet, inte<br />
<strong>som</strong> liberal salongsfantasi.<br />
15<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011
TEMA:<br />
ILLUSTRATION: ANDREAS NORBERG<br />
KRIMINALITET<br />
Om du varit rädd för brott när du gått hem genom staden, så är detta temat för dig.<br />
Om du blivit trakasserad av polisen, då är det också för dig. Om du undrar varför det<br />
tycks <strong>som</strong> om invandrare begår fler brott, eller varför en dödsskjutning kan vara <strong>som</strong><br />
bortglömd nästa dag, ska du absolut läsa följande sidor. Mitt i alla tragedier finns en<br />
växelverkan mellan rasism och vår syn på kriminalitet. Mana berättar hur.<br />
17<br />
<strong>MANA</strong> 1 2010<br />
TEMASIDOR
18<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
ILLUSTRATION:<br />
PRINCE HAT<br />
TEXT: RASMUS<br />
JEPPSSON<br />
JOURNALIST<br />
DÖMD PÅ<br />
FÖRHAND<br />
MAFFIA, FÖRORTSLIGOR OCH ARGA INVANDRARBARN<br />
SOM BRÄNNER BILAR. BILDERNA AV DEN KRIMINELLA<br />
INVANDRAREN TAR ALLT STÖRRE PLATS I SAMHÄLLS-<br />
DEBATTEN. OCH STATISTIKEN BEKRÄFTAR BILDEN AV ATT<br />
PERSONER MED INVANDRARBAKGRUND BEGÅR FLER BROTT<br />
ÄN PERSONER MED SVENSKFÖDDA FÖRÄLDRAR. MEN VAD<br />
BEROR DET PÅ? <strong>MANA</strong> VÄNDER STATISTIKEN UT OCH IN.<br />
När Kalmarborna hasade ut till postlådan i morgontofflorna<br />
på torsdagsmorgonen hade de ingen aning. Tidningens<br />
förstasida fick många att vakna till. Ett halvt köpcenter<br />
hade brunnit <strong>ner</strong> under natten. En anlagd brand.<br />
Alla förstod hur det låg till. Den stora branden hade<br />
under en månad föregåtts av en rad små anlagda bränder i soptunnor<br />
och containrar utanför köpcentret i den invandrartäta stadsdelen<br />
Berga. Genast startade debatten. Hade Kalmar fått sitt eget<br />
Rosengård? Eller Tottenham? Handlade det om misslyckad integration?<br />
Vad skulle man göra med de <strong>som</strong>aliska och bosniska ungdomarna<br />
<strong>som</strong> brukade hänga bakom köpcentret? Hur skulle de<br />
kunna känna sig <strong>som</strong> en del av samhället? Kunde en ny fotbollsplan<br />
vara lösningen? Kommunalrådet Johan Persson (S) valde<br />
den hårda linjen och sa att det blir inte en krona till ungdomarna i<br />
Berga innan bränderna upphör.<br />
Den reflexmässiga reaktionen bland Kalmarborna och deras<br />
politiker var inte oväntad. Debatten om kriminalitet bland unga<br />
med invandrarbakgrund har fått allt större genomslag i sam hället.<br />
Och den stöds av statistiken. Mer än varannan man med invandrarbakgrund<br />
har någon gång varit misstänkt för brott. En studie<br />
från Stockholms universitet visar att män födda i utlandet eller av<br />
19<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011
”MER ÄN VARAN-<br />
NAN MAN MED<br />
INVANDRARBAK-<br />
GRUND HAR NÅ-<br />
GON GÅNG VARIT<br />
MISSTÄNKT FÖR<br />
BROTT.”<br />
invandrade föräldrar har mer än dubbelt så många registrerade<br />
brottsmisstankar <strong>som</strong> män födda i Sverige av<br />
svenska föräldrar.<br />
OJÄMLIKHETENS PRIS<br />
Men det intressanta med undersökningen är något annat:<br />
Om man istället väljer att gå efter pengar och sociala<br />
resurser blir slutsatsen annorlunda. I själva verket är det<br />
perso<strong>ner</strong> med lågutbildade och fattiga föräldrar <strong>som</strong> begår<br />
de flesta brotten, oavsett etniskt ursprung.<br />
– En stor del av gapet i brottsligheten beror på att<br />
invandrare har lägre resurser, säger sociologen Martin<br />
Hällsten, <strong>som</strong> varit med och skrivit om sambandet<br />
mellan social ojämlikhet och brottslighet i rapporten<br />
Crime as a Price of Inequality (på svenska Brottslighet<br />
– priset för ojämlikheten).<br />
Forskarna har studerat alla skolelever <strong>som</strong> gick ut<br />
högstadiet i Stockholm<strong>som</strong>rådet under åren 199093.<br />
Man har kartlagt deras sociala bakgrund: förhållandena<br />
i bostad<strong>som</strong>rådet där de vuxit upp, föräldrarnas utbildning,<br />
arbete och disponibla inkomst, om de vuxit upp<br />
med två föräldrar eller en ensamstående förälder och<br />
antalet syskon.<br />
Siffrorna visar att unga män födda i utlandet har enligt<br />
domstol gjort sig skyldiga till 2,8 gånger fler brott än<br />
unga män födda i Sverige av svenska föräldrar. Men de<br />
visar också att nästan hela skillnaden försvin<strong>ner</strong> om man<br />
tar hänsyn till skillnaden i resurser. Invandrarungdomarnas<br />
högre brottslighet kan med andra ord till allra största<br />
delen förklaras med sociala skillnader, <strong>som</strong> föräldrarnas<br />
ekonomi och uppväxt i områden med hög brottslighet.<br />
SKITJOBB OCH STATUSJAKT<br />
Den <strong>som</strong> flyttar till ett nytt land bryter med nästan allt.<br />
Att börja om med nytt språk, ny kultur och utan pengar<br />
är tufft.<br />
– Man förlorar resurser <strong>som</strong> man haft i sitt hemland,<br />
säger forskaren Martin Hällsten.<br />
Det kan handla om pengar, sociala nätverk och kunskap<br />
om hur samhället fungerar. Utan dessa tillgångar är<br />
det svårt att ta för sig i samhället. Många kan vittna om<br />
det här: psykologen från Chile <strong>som</strong> jobbar <strong>som</strong> städare i<br />
Sverige, journalisten från Senegal <strong>som</strong> blev vårdbiträde,<br />
kommunikationschefen från Ukraina <strong>som</strong> när hon till<br />
slut fick praktik på ett kommunikationsföretag fick nöja<br />
sig med att sköta kopiatorn.<br />
Barn till ensamstående föräldrar med okvalificerade<br />
och lågavlönade arbeten har det svårare ekonomiskt.<br />
Samtidigt finns samhällets press på att lyckas: att ha en<br />
ny iphone och köra en het BMW.<br />
– Ju mindre resurser man har, desto större är sannolikheten<br />
att man begår ett brott, säger Martin Hällsten.<br />
Att brottslighet skulle hänga ihop med en viss etnicitet<br />
avfärdas av forskarna.<br />
– Vi har jämfört brottsligheten mellan individer <strong>som</strong><br />
kommer från samma ursprungsland. Om alla ifrån ett ursprungsland<br />
hade haft likartad brottslighet skulle det ha<br />
varit en indikation på att det finns en gemensam förklaring,<br />
till exempel etniciteten. Men så är inte fallet, individer<br />
från samma ursprungsland liknar varandra ganska<br />
lite när det gäller brottslighet, säger Martin Hällsten.<br />
”EN SJÄLVUPPFYLLANDE PROFETIA”<br />
Genom att titta på föräldrarnas utbildning, inkomst,<br />
klassposition och grannskapet man vuxit upp i kan forskarna<br />
förklara en stor del av invandrares överrepresentation<br />
i brottsstatistiken. Men de kan inte förklara hela<br />
skillnaden. De föreslår ett par andra möjliga förklaringar.<br />
En är diskrimi<strong>ner</strong>ing inom rättsprocessen.<br />
Inom internationell forskning finns det starkt stöd för<br />
tesen att etniska minoriteter särbehandlas av polis och<br />
rättsväsende. Tove Pettersson, docent i kriminologi på<br />
Stockholms universitet, har tittat på situationen i Sverige.<br />
Hon menar att invandrare diskrimi<strong>ner</strong>as på flera nivåer<br />
i rättsväsendet.<br />
Tove Pettersson följde perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> blivit polisanmälda<br />
för våldtäkt och grov misshandel under åren<br />
1998–2000 och studerade händelseförloppet från polisanmälan<br />
till dom. Skillnaden var tydlig när man räknar<br />
bort andra faktorer <strong>som</strong> tidigare brottslighet och ålder:<br />
– Perso<strong>ner</strong> med utomeuropeisk bakgrund döms oftare<br />
till fängelse än perso<strong>ner</strong> med svensk bakgrund <strong>som</strong> begått<br />
samma brott, säger Tove Petersson.<br />
Hon berättar också om studier <strong>som</strong> andra forskare<br />
gjort av polisens agerande. De har gjort intervjuer med<br />
poliser och följt med dem på jobbet.<br />
– Polisen har en större fokus på vissa grupper. Det leder<br />
till större risk att bli upptäckt om du tillhör en sådan<br />
grupp och begår ett brott. Perso<strong>ner</strong> med utländsk bakgrund<br />
är en sådan grupp, säger hon.<br />
Det behöver inte nödvändigtvis handla om avsiktlig<br />
rasism. Inom poliskåren finns det en föreställning om att<br />
invandrare oftare begår brott, och den leder till att polisen<br />
fokuserar mer på invandrare än på andra grupper.<br />
Och det man letar efter hittar man.<br />
– Det blir en självuppfyllande profetia, säger Tove<br />
Petersson.<br />
”BROTTSLIGHETENS RASIFIERING”<br />
Tendensen att skylla brottslighet på invandringen har<br />
också etablerat sig i samhällsdebatten. Felipe Estrada,<br />
professor i kriminologi i Stockholm, kallar fenomenet<br />
för ”brottslighetens rasifiering”.<br />
Han menar att bilden av att samhället blivit alltmer<br />
våldsamt är en illusion. Istället handlar det om att vårt<br />
sätt att se på våld och brott har förändrats. Medier och<br />
samhällsdebattörer fokuserar mer på våld idag än på<br />
1970 och 80talen. Och istället för att se brottsligheten<br />
<strong>som</strong> ett problem för hela samhället finns en tendens att<br />
peka ut vissa problemgrupper.<br />
– Det blir ett avståndstagande. Man väljer att lyfta<br />
fram att de här människorna är annorlunda än vi, det är<br />
därför de begår brott. Tidigare fanns en social förståelse<br />
av att vi alla skulle kunna begå de här brotten under<br />
vissa omständigheter, säger Felipe Estrada.<br />
Medierna har ett ansvar, menar han. När de lyfter<br />
fram brottsligheten tvingas vi <strong>som</strong> medborgare hela tiden<br />
att förhålla oss till den. Men i grunden handlar det<br />
om politik.<br />
Felipe Estrada menar att brottsligheten har använts<br />
<strong>som</strong> ett medel för att kritisera välfärdssamhället och att<br />
den kritik <strong>som</strong> på 1970talet kom från yttersta högerkanten<br />
idag har blivit samhällsnorm.<br />
– Man talade om svängdörrar på Kumla. Svenska<br />
Dagbladets ledarsida skrev om föräldrar <strong>som</strong> inte tog<br />
ansvar och att samhället måste ingripa tydligare och<br />
hårdare mot brottslighet. Då var det oerhört ifrågasatt,<br />
men idag protesterar ingen om man säger samma sak.<br />
Problemen med kraven på hårdare tag är flera. Dels<br />
är det inte så effektivt <strong>som</strong> det kan verka.<br />
– Hårdare tag löser inte brottsproblemen. Man måste<br />
låsa in oerhört många människor innan det påverkar<br />
brottsstatistiken, säger Felipe Estrada och tar Kalifornien<br />
<strong>som</strong> exempel. Den amerikanska delstaten har satsat<br />
enorma summor på fängelser, vilket nästan har<br />
knäckt delstatens ekonomi. Nu tvingas man tänka om.<br />
– Istället för att sätta unga människor i arbete och<br />
utbildning kan man sätta dem i fängelse. Men det blir<br />
oerhört kostsamt, säger han.<br />
Men kraven på hårdare tag spär också på konflikter<br />
och ”vi och dom”tänkande.<br />
– Det försvårar förståelsen. Det blir lättare att ta avstånd<br />
från brottslingar men svårare att ta tag i de sociala<br />
problemen <strong>som</strong> ligger bakom brotten.<br />
– Det finns en syn att det är invandrarungdomar<br />
<strong>som</strong> begår de här brotten. Så skulle aldrig ”våra” ungdomar<br />
göra. Om de inte var väldigt fulla eller psykiskt<br />
sjuka.<br />
DE GRIPNA I BERGA<br />
Det dröjde någon vecka. Snacket gick på kaféerna och<br />
bensinmackarna i Kalmar. Osäkerheten och spekulatio<strong>ner</strong>na<br />
frodades.<br />
Bergaborna var upprörda över att deras frisör och<br />
konditori hade blivit lågornas rov. Stormöte pla<strong>ner</strong>ades<br />
där Bergaborna skulle möta politiker, tjänstemän och<br />
fastighetsägare. Kommunalrådet stod fast vid sin hårda<br />
linje.<br />
Sedan, en fredagseftermiddag i oktober, greps fyra<br />
unga män misstänkta för branden. Tre av dem hade<br />
svenskklingande namn. Samtliga kom från en annan<br />
stadsdel, även den känd för låga inkomster och hög kriminalitet.<br />
Huruvida de gripna männens föräldrar var<br />
arbetslösa, lågutbildade och ensamstående är oklart.<br />
Statistiken talar för det.<br />
”INVANDRAR-<br />
UNGDOMARNAS<br />
HÖGRE BROTTS-<br />
LIGHET KAN<br />
[…] TILL ALLRA<br />
STÖRSTA DELEN<br />
FÖRKLARAS MED<br />
SOCIALA SKILL-<br />
NADER, SOM<br />
FÖRÄLDRARNAS<br />
EKONOMI OCH<br />
UPPVÄXT I OM-<br />
RÅDEN MED HÖG<br />
BROTTSLIGHET.”<br />
20 21<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
FAKTA<br />
I februari 1999 letade fyra civilklädda poliser<br />
efter en våldtäktsman i Bronx, New York. De fick<br />
syn på en man <strong>som</strong> passade in på beskrivningen:<br />
Amadou Diallo, en 22-årig immigrant från<br />
Guinea. Diallo stod vid ingången till sin<br />
lägenhet när han drog fram något ur fickan.<br />
Poliserna trodde att det var ett vapen, och<br />
avfyrade sammanlagt 41 skott varav 19 träffade<br />
Diallo <strong>som</strong> avled. Det visade sig att han hade<br />
dragit fram sin plånbok ur fickan, och att han var<br />
både obeväpnad och oskyldig.<br />
Mot bakgrund av Diallos öde utformades ett<br />
psykologiskt experiment <strong>som</strong> påmin<strong>ner</strong> om ett<br />
dataspel. Deltagaren får se en serie bilder, <strong>som</strong><br />
de här intill, föreställande vita eller svarta<br />
perso<strong>ner</strong>. De håller antingen i en pistol eller i ett<br />
annat föremål, <strong>som</strong> en plånbok eller<br />
mobiltelefon. Deltagarens uppgift är att så<br />
snabbt <strong>som</strong> möjligt trycka på ”shoot” om<br />
personen på bilden är beväpnad, eller trycka på<br />
”don’t shoot” om personen är obeväpnad.<br />
Resultaten visade att deltagarna hade snabbast<br />
reaktionstid när en svart person var beväpnad,<br />
och när en vit person var obeväpnad. Man sköt<br />
felaktigt flest gånger när en svart person var<br />
obeväpnad, och missade att skjuta beväpnade<br />
vita perso<strong>ner</strong> oftast. Oavsett deltagarens egen<br />
etnicitet, gav studien samma resultat.<br />
Forskarnas förklaring är att när information<br />
stämmer överens med stereotypa uppfattningar<br />
går den snabbare och lättare för hjärnan att<br />
bearbeta. Deltagarna hade en lägre tröskelnivå<br />
för att skjuta en svart person. Detta tror<br />
forskarna beror på att det är lättare att känna sig<br />
säker på att information <strong>som</strong> passar in i ens<br />
stereotypa uppfattningar är korrekt.<br />
Det finns även andra socialpsykologiska<br />
experiment <strong>som</strong> visat på liknande fenomen. I ett<br />
experiment fick deltagarna avgöra om bilder de<br />
såg föreställde vapen eller verktyg och resultaten<br />
visade att folk hade enklare för att identifiera<br />
vapen efter att de sett en svart persons ansikte<br />
(Payne, 2001). Tvetydiga beteenden uppfattas<br />
också <strong>som</strong> mer fientliga och hotfulla när de<br />
utförs av en svart person, än om samma<br />
beteende utförs av en vit person (Duncan, 1976;<br />
Sagar & Schofield 1980). Stereotypa<br />
associatio<strong>ner</strong> mellan afroamerika<strong>ner</strong> och till<br />
exempel våld, leder enligt forskarna till att<br />
mentala genvägar byggs upp i hjärnan. Dessa<br />
kommer till användning i alla situatio<strong>ner</strong> där en<br />
svart persons beteende ska bedömas. En<br />
individs nivå av fördomsfullhet kan också spela<br />
in, men är inte avgörande. Det räcker att det<br />
finns en stereotyp föreställning <strong>som</strong> kopplar<br />
samman afroamerika<strong>ner</strong> med våld.<br />
Källa: The Police Officer’s Dilemma: Using<br />
Ethnicity to Disambiguate Potentially<br />
Threatening Individuals, ur Journal of Personality<br />
and Social Psychology, 2002, Vol. 83, No. 6, av<br />
Joshua Correll, Bernadette Park, Charles M. Judd<br />
(University of Colorado at Boulder) & Bernd<br />
Wittenbrink (University of Chicago).<br />
MALMÖ,<br />
KRIMINALITET,<br />
”GÄNG”<br />
Vem är sörjbar? Vems död sörjs och vem anses inte mänsklig<br />
nog för att sörjas? Dessa frågor ställer sig genusforskaren<br />
Judith Butler när hon diskuterar hur USA bygger berättelsen<br />
kring sitt globala krig. Men vad händer om man ställer dessa<br />
frågor på hemmaplan, i Malmö? Vem är sörjbar när vi pratar<br />
om gatuvåld, kriminalitet och gänguppgörelser?<br />
Sydsvenskanreportern Tobias Barkman har, tillsammans<br />
med kollegan Joakim Palmkvist, utforskat<br />
verkligheten bakom den slentrianmässiga<br />
rapporteringen om ”uppgörelser i undre världen”.<br />
I boken Maffiakrig: Nio avrättade män och<br />
staden de levde i djupdyker de i bakgrunden till nio mord<br />
och kartlägger de mördades bakgrunder och sociala sammanhang.<br />
– När man säger ”uppgörelse i undre världen” slutar<br />
folk snabbt lyssna. Den respons vi får från läsarna visar<br />
att intresset för de mord <strong>som</strong> förklaras <strong>som</strong> kriminella<br />
uppgörelser dalar efter bara en dag, därefter tror folk att<br />
de har fått hela bilden, att den där enkla etiketten beskriver<br />
hela situationen för dem. Men de här enkla stämplarna<br />
på olika typer av brott och brottslingar döljer de mer<br />
komplexa sammanhangen: allt handlar inte om affärsuppgörelser<br />
och knark.<br />
Boken beskriver hur den organiserade brottsligheten i<br />
Malmö delvis ändrat karaktär. Det har skett en förskjutning<br />
från mcgängens fasta hierarkiska strukturer till<br />
kompisnätverk <strong>som</strong> är baserade på att man växt upp tillsammans<br />
och ställer upp för varandra. Samtidigt <strong>som</strong><br />
författarna visar att den organiserade brottsligheten har<br />
”bitit sig fast” i samhället, visar de också att de <strong>som</strong> fallit<br />
offer för de så kallade gangstermorden inte alltid är inbitna<br />
kriminella, utan snarare perso<strong>ner</strong> i de kriminella nätverkens<br />
utkanter. De kompisbaserade strukturerna innebär<br />
att tillhörigheten och identifikationen med den kriminella<br />
världen inte alltid är självklar.<br />
– Rent konkret har de här morden drabbat både per<br />
22 23<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
TEXT: MAJA<br />
SAGER<br />
REDAKTIONSMEDLEM<br />
KOLLAGE: SARAH<br />
KATARINA HIRANI
so<strong>ner</strong> <strong>som</strong> är djupt integrerade i kriminella organisatio<strong>ner</strong><br />
och killar <strong>som</strong> levt ganska vanliga liv. Killar <strong>som</strong><br />
har schyssta föräldrar <strong>som</strong> tagit hand om dem, men<br />
<strong>som</strong> varit i umgängeskretsar där vissa är kriminella, en<br />
form av kretsar <strong>som</strong> är vanliga i mindre bemedlade<br />
områden.<br />
Vad betyder det att dessa mord har passerat med så<br />
pass lågt intresse för de människor <strong>som</strong> fallit offer? Intresset<br />
har kretsat kring faror för allmänheten och uppkomsten<br />
av ”gangstervåld” men sorgen över de unga<br />
männens öde har helt uteblivit.<br />
Både forskare och antirasistiska debattörer har pekat<br />
på hur ord <strong>som</strong> ”gäng” och ”kriminella” på grund av<br />
medielogik och rasism kommit att associeras med<br />
stigmatiserade bostad<strong>som</strong>råden, med invandring och<br />
rasifierade grupper. Så jag frågar Tobias Barkman om<br />
han tror att det låga intresset för de unga männen <strong>som</strong><br />
har dött har något att göra med att man utgår från att<br />
det rör sig om perso<strong>ner</strong> med utländsk bakgrund.<br />
– Det finns mycket politik i brottslighet. Många vill<br />
använda brottslighet för sina politiska agendor, även<br />
rasister. Men i allmänhet tror jag att det i grund och<br />
botten handlar om att skapa en känsla av trygghet för<br />
en själv genom att känna att det är perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> inte är<br />
<strong>som</strong> en själv. Sedan är ju frågan ”vem är inte <strong>som</strong> jag?”.<br />
För de flesta handlar det nog mest om att de drabbade<br />
är just brottslingar, det kommer i första hand. Sedan för<br />
en del, <strong>som</strong> bor på Gamla Väster eller Limhamn till exempel,<br />
handlar det nog också om att tänka att det händer<br />
på andra platser i Malmö. Men visst, det finns ju<br />
också rasism i Sverige, och säkert många <strong>som</strong> tar avstånd<br />
på den grunden.<br />
ETNIFIERINGSPROCESSER I MEDIA<br />
Torun Elsrud är sociolog och forskar kring diskrimi<strong>ner</strong>ingsprocesser<br />
med fokus på hur vissa journalistiska<br />
grepp stigmatiserar etniska minoriteter och pekar ut<br />
vissa bostad<strong>som</strong>råden <strong>som</strong> problem.<br />
– Inom forskningen talar man om mediers etnifiering<br />
av förorten. Det handlar inte om att man rakt av<br />
kopplar ihop invandring och kriminalitet, men istället<br />
kan man se hur de bilder <strong>som</strong> förmedlas tillsammans i<br />
sin helhet skapar de här kopplingarna. Till exempel<br />
kan man se att förorten etnifieras via ”positiva” berättelser<br />
om integrationsprojekt, en öppen förskola <strong>som</strong><br />
även erbjuder svenskundervisning eller återkommande<br />
festligheter på temat etnisk mat. Så görs förorten ”trevligt<br />
mångkulturell”. Men sedan har vi ett annat starkt<br />
tema om samma plats, där ”etnicitet” inte nämns; det<br />
starka fokuset på kriminalitet i just de här områdena.<br />
Så görs förorten otrevligt ”kriminell”. När alla teman<br />
länkas samman uppstår en koppling mellan ”invandrarbakgrund”<br />
och kriminalitet. Kopplingen behöver<br />
alltså inte göras i den enskilda texten, utan sker genom<br />
en kombination av texter, ofta över tid. Journalistiken<br />
väljer ofta bort att diskutera de sociala och ekonomiska<br />
orättvisor <strong>som</strong> gör att migranter och barn till migranter,<br />
lik<strong>som</strong> andra ekonomiskt missgynnade grupper,<br />
har få eller inga möjligheter att förverkliga sina livsdrömmar<br />
på det sätt <strong>som</strong> den ”svenska” medelklassen<br />
har. Då blir den övergripande bilden <strong>som</strong> medierna<br />
ger skev och den ger näring åt främlingsfientlig retorik.<br />
Torun Elsrud knyter ihop sitt resonemang kring<br />
etnifieringsprocesser i medierna med att hänvisa till<br />
journalisten Oivvio Polite:<br />
– Han förklarar att om en journalist skriver en berättelse<br />
om en ”ung invandrarkille” <strong>som</strong> är på väg in i kriminalitet<br />
för att han kän<strong>ner</strong> sig utestängd av samhället,<br />
så berättar journalisten en sanning. Men om det är den<br />
enda typ av nyheter han och hans kollegor berättar om<br />
”unga invandrarkillar” så producerar de tillsammans<br />
en lögn.<br />
”VI” OCH ”DE ANDRA”<br />
Torun Lindholm är psykolog och bedriver forskning<br />
kring hur fördomar och stereotypa föreställningar<br />
kan verka diskrimi<strong>ner</strong>ande i rättsliga sammanhang.<br />
I försökssituatio<strong>ner</strong> har hon visat filmer där brott begås<br />
och sett att det <strong>som</strong> händer på filmerna uppfattas olika<br />
beroende på hur åskådarna uppfattar sin egen och<br />
aktörernas etniska bakgrund.<br />
– Att denna tendens att uppfatta situatio<strong>ner</strong> utifrån<br />
sina egna utgångspunkter och föreställningar får konsekvenser<br />
i rättsväsendet har även visats till exempel i<br />
studier i USA, där man kan se att afroamerika<strong>ner</strong> löper<br />
större risk att dömas till dödsstraff.<br />
Både Lindholm och sociologen Torun Elsrud tror<br />
på en förklaring liknande den <strong>som</strong> Tobias Barkman är<br />
inne på, att sättet att beskriva brottslighet och våld –<br />
och hur detta på olika mer eller mindre subtila sätt<br />
rasifieras – har att göra med behovet av att skapa en<br />
berättelse om ett nationellt ”vi” <strong>som</strong> tryggt, stabilt och<br />
laglydigt. Torun Lindholm vill inte direkt tala om<br />
rasism, men ser hur vissa grupper av invandrare stigmatiseras.<br />
– När jag var liten var det finnar <strong>som</strong> stigmatiserades<br />
<strong>som</strong> kriminella, idag är det andra grupper. När man är<br />
hotad vill man hitta syndabockar, och jag kan inte säga<br />
om det handlar om just rasism, men då invandrare är<br />
överrepresenterade i brottsstatistiken kanske det blir<br />
en tacksam grupp att göra till syndabockar. Problemet<br />
är att man förklarar statistiken med att det skulle handla<br />
om gruppens inre egenskaper och karaktär, att det<br />
skulle vara något problematiskt med dessa grupper.<br />
Man ser inte hur situationen, sociala strukuturer, valmöjligheter<br />
etcetera påverkar. Statistiken handlar om<br />
att de <strong>som</strong> befin<strong>ner</strong> sig längst <strong>ner</strong> socioekonomiskt är<br />
överrepresenterade, och så <strong>som</strong> det här samhället ser<br />
”RENT KON-<br />
KRET HAR DE<br />
HÄR MORDEN<br />
DRABBAT BÅDE<br />
PERSONER<br />
SOM ÄR DJUPT<br />
INTEGRERADE I<br />
KRIMINELLA<br />
ORGANISA-<br />
TIONER OCH<br />
KILLAR SOM<br />
LEVT GANSKA<br />
VANLIGA LIV.<br />
KILLAR SOM<br />
HAR SCHYSSTA<br />
FÖRÄLDRAR<br />
SOM TAGIT<br />
HAND OM DEM,<br />
MEN SOM VARIT<br />
I UMGÄNGES-<br />
KRETSAR<br />
DÄR VISSA ÄR<br />
KRIMINELLA…”<br />
”STATISTIKEN<br />
HANDLAR OM<br />
ATT DE SOM<br />
BEFINNER<br />
SIG LÄNGST<br />
NER SOCIO-<br />
EKONOMISKT<br />
ÄR ÖVERRE-<br />
PRESENTERA-<br />
DE, OCH SÅ<br />
SOM DET HÄR<br />
SAMHÄLLET<br />
SER UT ÄR<br />
DET INVAND-<br />
RARE SOM<br />
BEFINNER<br />
SIG LÄNGST<br />
NER.”<br />
ut är det invandrare <strong>som</strong> befin<strong>ner</strong> sig längst <strong>ner</strong>.<br />
Hossein Miri är psykolog och psykoterapeut och har<br />
arbetat med barn och ungdomar runt om i Malmö i<br />
många år. Även han säger att en rigid uppdelning i ”vi”<br />
och ”dem” är en psykologisk mekanism <strong>som</strong> hjälper<br />
människor att dela upp världen och <strong>som</strong> används för att<br />
ta avstånd från det <strong>som</strong> känns hotfullt eller smutsigt<br />
hos en själv. Men han förklarar hur denna mekanism<br />
förstärks i dagens samhällsklimat:<br />
– Samhället har blivit hårdare de senaste tio åren.<br />
Det finns en växande rasism i hela Europa, men hela<br />
samhället är i kris, det är inte bara hårdare mot etniska<br />
minoriteter, alla svaga grupper skuldbeläggs. I detta klimat<br />
har även kriminaliteten ökat, samhället har blivit<br />
osäkrare. Och när det finns en sådan osäkerhet, när ångesten<br />
växer i människor, då triggas det paranoida<br />
vi och demtänkandet och förstärks ytterligare. Massmedierna<br />
spelar också en roll här, vissa medier fångar<br />
den här stämningen och bedriver en journalistik <strong>som</strong><br />
rasifierar kriminalitet och beskriver det <strong>som</strong> att pro<br />
blemen bara finns hos ”de andra”.<br />
OSYNLIGGJORDA STRUKTURER<br />
”Det här är inga ungdomar, de flesta är över 20 år. Det<br />
är försent att lägga något krut på dem. De är förlorade.<br />
De kommer antingen att dö av en överdos eller bli<br />
skjutna i någon gänguppgörelse”, säger en anonym polis<br />
till Dagens Nyheters reportrar i ett reportage om kriminalitet<br />
och stök på Sevedsplan i Malmö den 9 oktober<br />
2011.<br />
Uttalandet spär på misstanken om att samhället är på<br />
väg att släppa sitt ansvar, att det finns en uppgivenhet<br />
sprungen ur osynliggjorda strukturer och individualiserade<br />
tolkningsmodeller.<br />
Vad händer med tolkningar av ungdomsbrottslighet<br />
<strong>som</strong> ett fenomen att förstå inom ramarna för sociala<br />
sammanhang, klasskillnader och andra samhälleliga<br />
strukturella fenomen?<br />
Torun Elsrud tror att dagens sätt att diskutera kriminalitet<br />
och ungdomsbrottslighet hänger ihop med en<br />
hårdnande attityd mot allt <strong>som</strong> avviker från en individualistisk<br />
norm i ett alltmer nyliberalt samhälle:<br />
– Barn får veta tidigt att de har alla möjligheter att bli<br />
vad de vill och om de inte blir det är det deras eget fel.<br />
Intresset för att förstå de sociala strukturer <strong>som</strong> omöjliggör<br />
för vissa verkar vara minimalt just nu. Det gäller<br />
även i medierna.<br />
VAD ÄR ”GÄNG”?<br />
Men vem handlar den här diskussionen egentligen om?<br />
Medan Barkmans och Palmqvists bok tydligt fokuserar<br />
på den organiserade brottsligheten, så brister den mer<br />
allmänna diskussionen om kriminalitet och våld däri att<br />
begreppen lätt glider mellan den grövre kriminaliteten<br />
och ungdomar <strong>som</strong> begår småbrott och till och med<br />
ungdomar <strong>som</strong> inte begår brott, utan <strong>som</strong> bara umgås<br />
på stan i grupp. Hossein Miri lyfter fram den här avsaknaden<br />
av nyanser.<br />
– Diskussionen om kriminalitet, ungdomar och gäng<br />
är väldigt ensidig och ge<strong>ner</strong>aliserad. Visst finns det ungdomar<br />
med varierade bakgrunder <strong>som</strong> begår brott, men<br />
det finns desto fler ungdomar <strong>som</strong> inte begår brott.<br />
Ungdomar med mörkt hår eller mörk hy blir misstänkta<br />
så fort de umgås i grupp. Dels har forskning visat att de<br />
löper fyra gånger större risk att bli misstänkta för brott,<br />
dels berättar många ungdomar jag träffar i mitt arbete<br />
om hur de behandlas <strong>som</strong> kriminella så fort de är i<br />
grupp på bussen eller ute på stan. Det verkar inte göras<br />
skillnad mellan grupper av kamrater och kriminella<br />
gäng.<br />
Att det finns en förvirring kring vad <strong>som</strong> egentligen<br />
menas med gäng blir tydligt i kommunstyrelseordföranden<br />
Ilmar Reepalus kritiserade kommentarer i ett<br />
annat reportage från Sevedsplan i Malmö, denna gång i<br />
Sydsvenskan den 7 oktober. Först erbjuder Reepalu en<br />
förklaringsmodell <strong>som</strong> skulle kunna ses <strong>som</strong> ett frö till<br />
kritik av strukturell rasism:<br />
”Det här är ungdomar <strong>som</strong> behöver känna att de har<br />
en framtid, men tyvärr finns det människor <strong>som</strong> står utanför<br />
samhället idag på grund av det efternamn de har.”<br />
Men efter några korta följdfrågor hoppar Reepalu vidare<br />
till helt andra problemformuleringar:<br />
”Det är också viktigt att människor <strong>som</strong> inte har<br />
svenskt medborgarskap och i högre grad begår brott<br />
blir utvisade. [...] Jag tycker det bör tillämpas oftare, att<br />
fler <strong>som</strong> är aktivt kriminella och inte har svenskt medborgarskap<br />
utvisas och inte får komma tillbaka till landet<br />
under en längre tid.”<br />
Reepalu glider här över hela skalan från tonåringar<br />
<strong>som</strong> reagerar på strukturell exkludering och bråkar på<br />
stan till organiserad brottslighet, och förstärker samtidigt<br />
rasifieringen av dessa perso<strong>ner</strong> genom att peka<br />
ut dem <strong>som</strong> löst hängande medborgare, att de inte fullt<br />
ut tillhör det svenska samhället.<br />
Samtidigt <strong>som</strong> Hossein Miri kritiserar hur ungdomar<br />
från rasifierade grupper behandlas och de negativa stereotyper<br />
genom vilka de tolkas, så understryker han<br />
vikten av att också lyfta fram positiva nyanser.<br />
Det handlar alltså inte bara om att konstatera att de<br />
negativa fördomarna är just fördomar. För att få hela<br />
bilden måste man också se de positiva krafter <strong>som</strong> växer<br />
i en stad präglad av mångfald.<br />
– Visst finns det problem, men fördomarna skapas<br />
också av att bara fokusera på problemen. Det jag ser<br />
bland ungdomarna i Malmö är att antirasismen växer<br />
och att de bär fram en stark kosmopolitisk kraft. Jag<br />
gläder mig åt att se hur ungdomar i Malmö skapar nya<br />
kulturer och nya gränsöverskridande identiteter.<br />
24<br />
25<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
Krönika/<br />
Vem är ansvarig?<br />
För att kunna få ett lyckligt liv, måste man födas på<br />
rätt plats vid rätt tillfälle. Och för det krävs tur. Inom<br />
filosofin kallas det för moral luck. Folk med gynnsamma<br />
förutsättningar vill sällan erkänna den betydelse<br />
turen haft. De vill tillskriva sig själva äran, vilket<br />
delvis kan förklara varför de <strong>som</strong> ”lyckats” har svårt<br />
att förstå varför andra inte gör det.<br />
Så fort det talas om kriminalitet bland högerliberaler<br />
är dessa ord ständigt återkommande: Individen är<br />
alltid ansvarig för sina handlingar.<br />
Elvaårige Mohammed anländer <strong>som</strong> flykting tillsammans<br />
med sin familj från Irak… Familjen kommer<br />
från enkla förhållanden. Dom bodde säkert i ett stenhus,<br />
använde kanske åsnor <strong>som</strong> transportmedel och<br />
kanske lekte lille Mohammed bland får. Vem vet? Men<br />
en sak är i alla fall säker: det sprang inte runt en massa<br />
pundare, alkisar, tjuvar och prostituerade i deras gamla<br />
hemkvarter. Mohammeds familj flydde inte till Sverige<br />
på grund av sociala problem, utan det berodde på<br />
politik. Hundratusentals irakier flydde undan USA:s<br />
aggression <strong>som</strong> enbart handlade om naturtillgångar.<br />
Och så anländer familjen till det västerländska landet<br />
Sverige <strong>som</strong> ska typ ”hjälpa dem”, och placeringen<br />
i ett utsatt område blir ett faktum. Sen vill jag poängtera<br />
att det är en väsentlig skillnad mellan en förort och<br />
ett utsatt område.<br />
På grund av språket och de kulturella skillnaderna<br />
tar det minst ett år för föräldrarna att ”landa”. Under<br />
tiden springer lille Mohammed redan runt i sitt utsatta<br />
område, fasci<strong>ner</strong>ad av det västerländska livet, och han<br />
försöker såklart passa in. Föräldrarna har inte hunnit<br />
fatta att de har hamnat i ett kna<strong>som</strong>råde. Hemma i Irak<br />
ser kna<strong>som</strong>råden annorlunda ut än de gör här. Och<br />
problemen börjar, för hur passar man in i ett utsatt område?<br />
I vilket område <strong>som</strong> helst följer man strömmen,<br />
och det gäller även i ett utsatt område. Jag vet, för lille<br />
Mohammeds berättelse är även min. Det hände mig<br />
när jag kom <strong>som</strong> flykting med min familj från Chile<br />
1984. Och samma sak händer i de utsatta områdena<br />
idag.<br />
Har inte samhället ett ansvar för Mohammeds omgivning?<br />
De flydde ju till Sverige för att få hjälp. Kan<br />
man då påstå att Sverige tagit sitt ansvar <strong>som</strong> ett civiliserat<br />
iland borde göra? Med tanke på vad västländerna<br />
tillsammans med sina megakorporatio<strong>ner</strong> mjölkat,<br />
mjölkar och kommer att fortsätta mjölka den tredje<br />
världen?<br />
En elvaåring väljer inte, han följer bara med strömmen.<br />
Kan man då med handen på hjärtat påstå att individen<br />
alltid är ansvarig för sina handlingar? Svaret är<br />
NEJ.<br />
Men frågar man högern efter lösningar för att mot<br />
L.G Carmona<br />
a.k.a Kinsesen<br />
i Kartellen, är i<br />
vår aktuell<br />
med boken Spelet<br />
är spelet, <strong>som</strong> är<br />
första delen i en<br />
trilogi.<br />
”… HUR SKA<br />
HÖGERPOLITIKER<br />
KUNNA RÄTTFÄR-<br />
DIGA MASSAKRE-<br />
RANDET AV VÄL-<br />
FÄRDEN OCH DE<br />
ÖKADE INKOMST-<br />
KLYFTORNA, OM<br />
INTE GENOM<br />
ATT ÖVERFÖRA<br />
ANSVARET PÅ<br />
INDIVIDEN?”<br />
verka fattigdom och utanförskap – <strong>som</strong> är huvudorsaker<br />
till kriminalitet och sociala problem – svarar alltid högerpolitiker<br />
reflexmässigt: ”man måste lära sig svenska”,<br />
”man måste ta sitt ansvar och arbeta” och ”uppfostran är<br />
viktigt”. Invandrare söker inte färre jobb än svenskar menar<br />
samhällsforskare. Det handlar alltså inte om att invandrare<br />
hellre vill leva på socialbidrag. Men jag menar,<br />
hur ska högerpolitiker kunna rättfärdiga massakrerandet<br />
av välfärden och de ökade inkomstklyftorna, om inte<br />
genom att överföra ansvaret på individen?<br />
Ensamstående mammor i utsatta områden tar sitt<br />
ansvar genom ett eller två lågavlönade jobb. Dom kämpar<br />
<strong>som</strong> alla andra ”samhällsbärare”. Men en ensamstående<br />
mamma med två lågavlönade jobb kan tyvärr inte<br />
befinna sig på tre platser samtidigt. Inte ens en robot<br />
skulle klara av det. Hon kommer väl hem 19.00 med lite<br />
flyt. Hur mycket kontakt finns det mellan mamman och<br />
barnet? Barnet går ju i skolan, borde inte samhället kunna<br />
ta ansvar för mammans barn medan hon arbetar?<br />
Skolminister Jan Björklund basu<strong>ner</strong>ade ut följande till<br />
jublande partikamrater under valrörelsen: problembarn<br />
i skolan är inte samhällets problem, utan den enskilda<br />
förälderns.<br />
Björklund tycker att mamman ska ta ansvar. Faktum<br />
är att hon gör det, men tyvärr är omgivningen utanför<br />
hemmet horribel i ett utsatt område. Tyvärr slukar den<br />
omgivningen hennes son från 08.00 till 19.00. Hur ska<br />
mamman ha en chans?<br />
Människor <strong>som</strong> Reinfeldt och Björklund strävar inte<br />
efter ett bättre samhälle, utan efter en förbättring av den<br />
individuella positionen inom det existerande samhället.<br />
För vänstern handlar allt om hjärta, om kärlek till medmänniskan.<br />
Men tyvärr är både hjärta och kärlek något<br />
<strong>som</strong> högerpolitiker totalt saknar. Och vem är ansvarig?<br />
Så klart de <strong>som</strong> röstar på dessa människor, människor<br />
<strong>som</strong> fullständigt saknar en känslomässig koppling till de<br />
sociala problemen – människor med moral luck.<br />
Upptrappning mot utländska<br />
medborgare <strong>som</strong> begår brott<br />
Dömda utländska brottslingar ska kunna utvisas från Danmark<br />
om detta inte med säkerhet strider mot internationella<br />
konventio<strong>ner</strong> – det är det lagförslag <strong>som</strong> nu diskuteras<br />
i vårt grannland. I Malmö tycker kommunalrådet Ilmar<br />
Reepalu att nya svenskar ska ha ett temporärt medborgarskap,<br />
så att de lättare kan utvisas om de begår brott.<br />
– Det är en upptrappning i hela Europa i diskussio<strong>ner</strong><br />
och beslut. Inget land vill ha lösast regler. Beslut i Danmark<br />
och diskussio<strong>ner</strong>na i Finland påverkar därför Sverige,<br />
säger Lisa Westfelt.<br />
Hon är doktor i kriminologi och har skrivit sin avhandling<br />
om utländska medborgare <strong>som</strong> utvisats från Sverige<br />
<strong>som</strong> straff. Under de år hon studerat utvecklingen i Sverige<br />
har klimatet hårdnat.<br />
– Se bara på hur romer utvisats, säger hon.<br />
Hon syftar på de 40tal romer <strong>som</strong> utvisades från Sverige<br />
förra <strong>som</strong>maren. De var EUmedborgare, hade rätt att<br />
vara i Sverige och var inte dömda för några brott. Däremot<br />
hade de sysslat med tiggeri, vilket svenska polisen och<br />
migrationsminister Tobias Billström (M) tyckte var ett dåligt<br />
beteende.<br />
Ilmar Reepalus förslag är ytterligare ett tecken på att retoriken<br />
går i en riktning där det är okej att dela in människor<br />
i olika grupper; fullvärdiga medborgare och temporära<br />
medborgare.<br />
Kanske hade inte medborgarskapet varit så i hetluften<br />
om de mänskliga rättigheterna hade gällt just alla människor.<br />
Idag är dessa rättigheter kopplade till medborgarskapet,<br />
vilket strider mot själva idén om de mänskliga rättigheterna<br />
– att de är till för precis alla, oavsett varifrån man<br />
kommer och oavsett om man har begått brott eller inte.<br />
Men det senare är inte populärt att tala om.<br />
I Lisa Westfelts avhandling från 2008 är det tydligt att<br />
inte heller domstolarna i Sverige tar in den aspekten tillräckligt<br />
väl i fråga om utvisning av utländska medborgare.<br />
I lagen står att om personen riskerar att utsättas för tortyr<br />
eller omänsklig eller förnedrande behandling ska han eller<br />
hon inte utvisas, om inte brottet anses vara så grovt att det<br />
är ”förenat med fara för allmän ordning och säkerhet att<br />
låta personen stanna”. När det gäller perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> fått asyl<br />
i Sverige ska Migrationsverket uttala sig i frågan om eventuell<br />
utvisning.<br />
Lisa Westfelts forskning visar att det är mycket sällsynt<br />
att i domen diskutera huruvida det strider mot de mänskliga<br />
rättigheterna att utvisa personen. I 16 procent av fallen<br />
har domstolen inte ens hämtat in material från Migrationsverket<br />
i frågan, och när de gjort det har de ändå gått emot<br />
Migrationsverkets bedömning att personen riskerar att utsättas<br />
för tortyr eller annan förnedrande behandling om<br />
hon utvisas till det land hon har flytt ifrån. Lisa Westfelt<br />
menar att domstolen genom systemet gör en andra asylprövning.<br />
De perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> fått asyl har redan gått igenom en asylutredning<br />
där myndigheterna har bedömt att de har rätt till<br />
skydd. Begår de sedan ett brott och utvisning <strong>som</strong> straffåtgärd<br />
diskuteras, gör domstolen en ny prövning av asylskälen<br />
inför beslutet om huruvida personen ska utvisas eller<br />
inte.<br />
För utländska medborgare gäller tydligen inte heller<br />
synsättet att det är möjligt för den <strong>som</strong> begått ett brott att<br />
rehabiliteras. Trots att de har avtjänat straffet och fått del<br />
av kriminalvårdens insatser ses de fortfarande <strong>som</strong> brottslingar.<br />
De <strong>som</strong> utvisas har redan avtjänat sitt straff i Sverige<br />
men får genom utvisningen ytterligare ett straff, de får inte<br />
längre bo kvar i landet.<br />
I Danmark vill man nu att utvisning ska vara huvudregeln.<br />
I det lagförslag <strong>som</strong> kom i <strong>som</strong>ras är inte de <strong>som</strong><br />
riskerar att utsättas för tortyr eller annan förnedrande<br />
behandling skyddade från utvisning. Enligt förslaget ska<br />
istället utvisning ske om detta inte med säkerhet strider<br />
mot internationella konventio<strong>ner</strong>.<br />
Det betyder att en mycket större grupp än tidigare riskerar<br />
utvisning då det i många fall kan vara svårt att bevisa att<br />
utvisning till landet personen flytt ifrån med säkerhet<br />
skulle innebära tortyr eller annan förnedrande behandling.<br />
Skulle förslaget gå igenom kan man också fråga sig om det<br />
kommer att ställas höga beviskrav gällande risken att utsättas<br />
för tortyr på den utvisningshotade.<br />
Hur är det då i Sverige? Har allt fler utvisats i takt med<br />
att debattklimatet hårdnat?<br />
Nej, inte under de senaste 15 åren om man tittar på<br />
BRÅ:s siffror. Det handlar om mellan 500 och 800 fall årligen.<br />
Majoriteten av dessa har inte asyl och är inte folkbokförda<br />
här utan vistas i Sverige temporärt. Efter 1994 skedde<br />
dock en viss ökning efter<strong>som</strong> Sverige då ändrade lagen och<br />
underlättade utvisning <strong>som</strong> påföljd. Mitten av 90talet var<br />
också en tid då retoriken förändrades. Hela migrationspolitiken<br />
hårdnade efter den våg av flyktingar från Balkan<br />
<strong>som</strong> kom hit. Arbetslösheten var stor och Ny Demokrati<br />
hade banat väg för ett nytt debattklimat.<br />
Kan då samma sak hända igen? Ja, i Danmark i alla fall.<br />
Fast inte utan motstånd.<br />
– Det har varit mycket diskussio<strong>ner</strong> sedan lagförslaget<br />
kom, både bland frivilligorganisatio<strong>ner</strong> och i folketinget.<br />
Det finns en opinion mot förslaget, säger Sara Westengaard<br />
Guldagger på danska Institutet för mänskliga rättigheter.<br />
Institutet varnar för att Danmark med en sådan lag kommer<br />
att bryta mot internationella konventio<strong>ner</strong>, det vill<br />
säga att perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> utvisas riskerar att utsättas för tortyr<br />
eller annan förnedrande behandling i det land de utvisas<br />
till. Institutet menar att regeringen genom förslaget fråntar<br />
domstolens delar av dess arbete, nämligen att se till så att<br />
utvisningar inte strider mot internationella konventio<strong>ner</strong>.<br />
Vad denna kritik konkret kommer att betyda i Danmark<br />
är oklart.<br />
Landet fick tidigare i höst en ny politisk styrning och<br />
ämnet kommer med största sannolikhet att fortsätta<br />
debatteras.<br />
TEXT: BRITTA<br />
ABOTSI<br />
REDAKTIONSMEDLEM<br />
”LISA WEST-<br />
FELTS FORSK-<br />
NING VISAR ATT<br />
DET ÄR MYCKET<br />
SÄLLSYNT<br />
ATT I DOMEN<br />
DISKUTERA<br />
HURUVIDA DET<br />
STRIDER MOT<br />
DE MÄNSKLIGA<br />
RÄTTIGHETER-<br />
NA ATT UTVISA<br />
PERSONEN.”<br />
26 27<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
HIPHOPENS<br />
DUBBLA ANSIKTE<br />
JOURNALISTER OCH RAPPARE ÄR RÖRANDE ÖVERENS OM ATT DEN SVENSKA HIPHOPEN ÅTERSPEGLAR VERKLIGHETEN I<br />
FÖRORTEN. I USA HAR AKADEMIKER FRÅN HIPHOPGENERATIONEN BÖRJAT IFRÅGASÄTTA DE VERKLIGHETSANSPRÅK<br />
SOM RAPPARNA OCH JOURNALISTERNA TILLSKRIVER MUSIKEN. VISSA MENAR ATT HIPHOP BÖRJAR LIKNA EN<br />
”MINSTREL SHOW” – EN ÖVERDRIVEN UPPVISNING AV RASISTISKA STEREOTYPER. HUR SKA VI FÖRSTÅ SVENSK HIPHOP<br />
– ÄR DET BERÄTTANDE JOURNALISTIK ELLER GETTOSAFARI?<br />
TEXT: ANTON<br />
HULTBERG<br />
HANSEN<br />
FRILANSJOURNALIST<br />
ILLUSTRATION:<br />
HALFDAN LIVSTRÆT<br />
PISKET / WWW.SYGNOK.<br />
TK<br />
De senaste åren har svensk hiphop genomgått en<br />
renässans och en ge<strong>ner</strong>ationsväxling – nya stilar<br />
har vuxit fram, nya artister har sett dagens ljus<br />
och rappare hittar ständigt nya sätt att sätta ord<br />
på den mänskliga erfaren heten.<br />
Många av stjärnskotten på den svenska hiphophimlen<br />
har förorten <strong>som</strong> en självklar utgångspunkt för sina berättelser.<br />
Adam Momodou Eriksson Taal har tagit artistnamnet<br />
Adam Tensta, <strong>som</strong> en hyllning till den förort där<br />
han har vuxit upp. Ison & Fille, Stor och Mohammed Ali<br />
är andra rappare <strong>som</strong> ofta refererar till förorten i sina texter.<br />
Det är inte ovanligt att man pratar om hiphop <strong>som</strong><br />
”gatans röst”. Ofta citeras Public Enemys frontman<br />
Chuck D, <strong>som</strong> för tjugo år sedan sade att ”hiphop är<br />
de svartas CNN”. Även i Sverige framhålls ofta hiphop<br />
<strong>som</strong> en genre <strong>som</strong> lyckas skildra verkligheten i de förorter<br />
där förhållandevis få journalister bor. I en krönika<br />
i Expressen den 16 april i fjol skrev journalisten Jan Gradvall<br />
att svensk hiphop är musikens svar på ”berättande<br />
journa listik”.<br />
I hiphopens hemland USA har det rasat en stor debatt<br />
om hiphopens demoraliserande och samhällsfarliga budskap.<br />
Å ena sidan finns det konservativa debattörer, <strong>som</strong><br />
komikern Bill Cosby och författaren John McWhorter,<br />
<strong>som</strong> menar att hiphop orsakar sociala problem och att<br />
unga svarta borde dra upp byxorna och skaffa sig ett<br />
jobb. Å andra sidan växer en rörelse fram på universitet<br />
och colleges runt om i USA. Hiphop studies – akademiska<br />
studier i och om hiphop – bidrar med nya perspektiv<br />
och formulerar en nyanserad kritik inifrån rörelsen. Och<br />
hiphopge<strong>ner</strong>ationens akademiker ger de nykonservativa<br />
kritikerna svar på tal.<br />
LABYRINT OCH KARTELLEN<br />
Kan hiphop studies bidra med nya perspektiv i den sven<br />
ska debatten om hiphop? I den här artikeln diskuteras<br />
svensk förortsrap med teorier hämtade från hiphop<br />
studies. Och jag fokuserar på två grupper <strong>som</strong> har varit i<br />
medialt blåsväder de senaste åren. Det handlar om<br />
Labyrint och Kartellen.<br />
Båda grupperna slog igenom 2008, och båda grupperna<br />
har väckt känslor – hos fansen, i medierna och hos<br />
polisen. Labyrint slog igenom med låten ”Vår betong” –<br />
en rå skildring av livet i Uppsalastadsdelen Gottsunda.<br />
Många av deras texter handlar om ungdomars frustration<br />
och om konfrontatio<strong>ner</strong> med ordningsmakten. I år har<br />
flera av gruppens spelningar på fritidsgårdar ställts in efter<br />
påtryckningar från polisen, <strong>som</strong> anser att Labyrints<br />
musik uppmuntrar ungdomar att ta droger.<br />
Kartellen är ett musikkollektiv där några av medlemmarna<br />
är dömda för bland annat rån, vapenbrott och anstiftan<br />
till mord. Gruppen lanserade sig <strong>som</strong> ”Sveriges<br />
första riktiga gangsterrappare” – och kallar sin musik för<br />
”verklighetsrap” (en översättning av engelskans reality<br />
rap).<br />
Kartellens hotfulla framtoning gav genljud både hos<br />
hiphopfansen och i medierna. Rapgruppen ägnades en<br />
hel miniserie i P1:s flaggskepp Studio Ett. Reporten Kata<br />
rina Gunnarsson intervjuade gruppens medlemmar och<br />
pratade med poliser. Hon intervjuade småkillar på torget<br />
i Bagarmossen och hon pratade med en mamma, <strong>som</strong><br />
hävdade att Kartellen hade lett in hennes son på en kriminell<br />
bana.<br />
Premissen för Gunnarssons reportage var att Kartellen<br />
lockar ungdomar till ett kriminellt liv. Beviset hittade<br />
hon, <strong>som</strong> så många andra journalister <strong>som</strong> åker ut till<br />
förorten, på torget. Scenen känns igen: Radioreportern<br />
tar fram mikrofonen och småkillarna på torget spelar tuffa.<br />
Killarna på torget har Kartellens musik <strong>som</strong> ringsignal<br />
på mobilerna och i reportaget framsuggereras ett kausalt<br />
samband mellan gangsterrap och buset i förorten.<br />
När Katarina Gunnarsson intervjuar Kartellen frågar<br />
hon med indig<strong>ner</strong>ad ton: ”Många <strong>som</strong> hör det här blir ju<br />
29<br />
<strong>MANA</strong> 1 2010<br />
TEMASIDOR
”HIPHOP<br />
STUDIES –<br />
AKADEMISKA<br />
STUDIER I OCH<br />
OM HIPHOP<br />
BIDRAR MED<br />
NYA PERSPEK-<br />
TIV OCH FOR-<br />
MULERAR EN<br />
NYANSERAD<br />
KRITIK INIFRÅN<br />
RÖRELSEN.”<br />
30<br />
<strong>MANA</strong> 3-41<br />
TEMASIDOR<br />
fruktansvärt provocerade på er. De tycker att ni beter er<br />
för jävligt, ni har svikit det här samhället, ni har inspirerat<br />
andra unga människor att leva kriminellt ...”<br />
Kartellen: ”Samhället svek först ... Jag säger <strong>som</strong><br />
Christer Petersson, samhället svek först.”<br />
Katarina Gunnarsson fick andra medier att reagera –<br />
på Dagens Nyheters ledarsida skrev Hanne Kjöller att rapparna<br />
ger samhället hela skulden för att de hamnat i kriminalitet.<br />
Svenska Dagbladets Per Gudmundsson tyckte<br />
att Kartellen låter <strong>som</strong> gnälliga ”sossekärringar” när de<br />
rappar om att kriminalitet har sin grund i segregation, utanförskap<br />
och nedskärningar.<br />
VÅLDSFÖRHÄRLIGANDE MUSIK<br />
Hur kan man förstå musikens utveckling och etablissemangets<br />
reaktion? Kanske kan vi lära oss av den diskussion<br />
<strong>som</strong> länge har pågått i USA. Tricia Rose, professor i<br />
African American Studies på Brown University, är en<br />
obestridlig auktoritet inom hiphop studies. Hennes bok<br />
Black Noise från 1994 räknas <strong>som</strong> den första boken inom<br />
genren. Tricia Roses senaste bok Hip Hop Wars beskriver<br />
de två motpolerna i 00talets polariserade debatt om hiphop<br />
– och den är en bra utgångspunkt för diskussionen<br />
om hiphopen, medierna och samhället.<br />
Grundfrågan när vi diskuterar Kartellen är naturligtvis<br />
hönan eller ägget. Är det så att hiphop orsakar våld och<br />
uppmuntrar en kriminell livsstil, eller speglar texterna de<br />
problem <strong>som</strong> redan finns i samhället?<br />
I boken Hip Hop Wars skriver Tricia Rose att den vanligaste<br />
anklagelsen mot hiphop är att musiken glorifierar,<br />
uppmuntrar och orsakar våld. Rose påmin<strong>ner</strong> om videovåldsdebatten<br />
från 80talet, och pekar på att det inte<br />
finns något stöd för att konsumtion av våldsskildringar<br />
skulle leda till våld. Däremot finns det ett problem med<br />
att unga svarta amerika<strong>ner</strong> förknippas med våld. Fördomarna<br />
om att unga svarta män skulle vara impulsiva,<br />
våldsbenägna och opålitliga bekräftas av rapmusikens<br />
våldsamma texter, och dessa tolkas ofta bokstavligt. Låtar<br />
om att skjuta poliser tolkas inte <strong>som</strong> ett uttryck för<br />
unga mäns frustration i botten på samhällsstegen, utan<br />
<strong>som</strong> en direkt uppmaning att sätta en kula i närmaste<br />
konstapel. Rose påpekar att president George Bush (den<br />
äldre) å ena sidan ansåg att det var ”sjukt” att släppa en<br />
skiva <strong>som</strong> glorifierade polismord (i samband med att<br />
Bodycount släppte låten ”Cop Killer” 1992), men å andra<br />
sidan villigt lät sig backas upp av Arnold Schwarzenegger,<br />
<strong>som</strong> i rollen <strong>som</strong> Terminator mördar och lemlästar<br />
dussintals poliser.<br />
Gangsterrappare försvarar sig ofta med att filmer och<br />
tvprogram är betydligt mer våldsamma än rapmusik.<br />
Och exemplet med Bodycount och Terminator visar att<br />
hiphop bedöms annorlunda än annan populärkultur –<br />
och att det spelar roll om polismördaren är svart eller vit.<br />
SLUTA GOLA<br />
Går det att överföra detta resonemang till en svensk verk<br />
lighet? Bedöms våldsskildringarna inom svensk hiphop<br />
annorlunda än våldet i tvserier, film och deckare? Vad<br />
skulle Hanne Kjöller och Katarina Gunnarsson säga om<br />
Jens Lapidus bok Snabba cash, eller för den delen om<br />
DNreportern Lasse Wierups bok Svensk maffia? Vårt<br />
samhälle översköljs med överdrivna våldsskildringar och<br />
glorifierande beskrivningar av kriminella, men så länge<br />
<strong>som</strong> avsändarna är vita medelklassmän så verkar det inte<br />
vara något problem.<br />
Tricia Rose pekar på att våldet inom hiphopen har<br />
sin grund sig i verkliga förhållanden. Och i den verkliga<br />
misären finns det verkliga offer. Men i gangsterrappen<br />
finns det bara hallickar och banditer – alla historier berättas<br />
ur förövarens perspektiv. Tricia Rose undrar om<br />
det är sunt att människor i fattiga områden identifierar<br />
sig med en artist <strong>som</strong> JayZ, <strong>som</strong> kallar sig project terrorist<br />
(”förortsterrorist”). Rose menar att människorna <strong>som</strong><br />
drabbas av brottsligheten i gettot borde reagera mot rappare<br />
<strong>som</strong> glorifierar brott. Därmed inte sagt att man ska<br />
ansluta sig till de konservativa kritikerna, <strong>som</strong> hävdar att<br />
det är hiphopen och de svartas ”dysfunktionella kultur”<br />
<strong>som</strong> ligger bakom misären i gettot.<br />
Enligt Tricia Rose är ”Stop Snitching”kampanjen ett<br />
konkret exempel på hur gangsterrappen kan skada dem<br />
<strong>som</strong> bor i utsatta områden. Rose beskriver å ena sidan<br />
hur polisens brutala metoder och diskrimi<strong>ner</strong>ing har<br />
gjort svarta rädda för och misstänksamma mot polisen.<br />
”Stop Snitching”kampanjen är alltså begriplig med tanke<br />
på hur svarta behandlas av polisen. Men om människor i<br />
dessa områden börjar följa den kriminella koden och slutar<br />
”gola” – då gynnar det de kriminella och gör det<br />
omöjligt för laglydiga människor att skydda sig och få<br />
brott utredda. Gangsterrappen bidrar i det här fallet till<br />
att laglydiga människor börjar leva efter en gangsterkod<br />
<strong>som</strong> bara gynnar de kriminella. Även i Sverige har vi sett<br />
exempel på detta. Kartellen rappar ofta om hur fel det är<br />
att ”gola” och på deras Facebooksida finns en stoppskylt<br />
med påskriften ”Stoppa goleriet”.<br />
UNDERHÅLLNING SOM BEFÄSTER FÖRDOMAR<br />
I Hip Hop Wars skriver Tricia Rose om hur jobbflytt,<br />
nedskärningar, droger, fängelseindustrin och vapenindustrin<br />
har format hiphopens narrativ. Hiphopens berättelser<br />
om brottslighet har alltså viss verklighetsförankring.<br />
Men Tricia Rose påmin<strong>ner</strong> samtidigt om att gangsterrappen<br />
– eller realityrappen – blev stor på 90talet, då de<br />
stora skivbolagen gav sig in på hiphopmarknaden. Skivbolagen<br />
efterfrågade rappare <strong>som</strong> kunde tillfredsställa de<br />
vita medelklasskonsumenternas efterfrågan. Genom att<br />
anspela på och överdriva stereotyper har hiphopen blivit<br />
en sorts modern ”minstrel show”, där svarta artister spelar<br />
upp rasistiska karikatyrer för att tillfredsställa en vit<br />
medelklasspubliks voyeuristiska fantasier.<br />
Går det att tillämpa samma teori på svensk hiphop? Är<br />
förortsrappen musikens svar på ”berättande journalistik”,<br />
<strong>som</strong> Jan Gradvall skriver, eller handlar det om voyeuris<br />
tiska fantasier serverade till människor <strong>som</strong> inte bor i<br />
Gottsunda, Jordbro eller Rinkeby? Är den allt hårdare<br />
förortsrappen ett kvitto på att klassklyftorna ökar – eller<br />
på att det finns en efterfrågan efter förortsberättelser?<br />
Leder den här musiken till en förändring, en ökad medvetenhet,<br />
eller erbjuder den bara en stunds gettosafari<br />
för medelklassungdomar <strong>som</strong> fasci<strong>ner</strong>as av berättelserna<br />
om kriminella i förorten?<br />
Svensk hiphop berättar viktiga och spännande historier;<br />
fantastiska osannolika skrönor såväl <strong>som</strong> personliga,<br />
jordnära berättelser. Men vet vi mer om förorten för<br />
att vi har lyssnat på hiphop? Och om människor lyssnar<br />
på hiphop utan att någonsin besöka en förort – vad har<br />
de då lärt sig? Tricia Rose jämför hiphoplyssnarna med<br />
all inclusiveturister i fattiga länder. Turisterna kan njuta<br />
av det varma vädret på paradisön, men de slipper konfronteras<br />
med den verkliga fattigdomen. Hiphoplyssnare<br />
kan gå in i en spännande och sexig värld med pimps,<br />
hustlers och hoes – utan att behöva konfronteras med de<br />
verkliga problemen i den värld där inspirationen till de<br />
karaktärerna har hämtats.<br />
Svenska hiphopfans kan bekanta sig med gräsrökande,<br />
stenkastande förortsungdomar genom att lyssna på<br />
Labyrint. De kan få en inblick i Stockholms undre värld<br />
genom att lyssna på Kartellen. Men två frågor pockar på<br />
svar:<br />
Är detta en representativ bild av förorten? Förmodligen<br />
inte – stenkastning mot polisen är inget <strong>som</strong> sker<br />
dagligen, och de flesta <strong>som</strong> bor i förorten är knappast<br />
yrkeskriminella. Dessa skildringar är inte representativa<br />
bara för att det finns yrkeskriminella och stenkastande<br />
ungdomar i förorten.<br />
Kan vi förvänta oss att få ta del av realistiska förortskildringar<br />
inom hiphop? Både musikindustrin, rapparna<br />
och hiphopens kritiker brukar framhålla hur sanna<br />
och äkta artisterna och berättelserna är. Tricia Rose menar<br />
att denna ömsesidiga besvärjelse är anledningen till<br />
att man inom nordamerikansk hiphop kan komma undan<br />
med att framställa svarta människor på ett stereotypt<br />
och fördomsfullt sätt. I Sverige förmodas hiphopartister<br />
från förorten besitta en speciell sorts autenticitet –<br />
de förväntas berätta för folk hur det är i de invandrartäta<br />
förorterna.<br />
ÖMSESIDIGA VANFÖRESTÄLLNINGAR<br />
Frågan är komplex – å ena sidan är kan man se en rasistisk<br />
underton i mediernas förväntan på att hiphopartisters<br />
fiktiva alster ska representera verkligheten. Endast<br />
vita européer anses vara kapabla att spela roller och skapa<br />
riktig fiktion. De ickevita får alltid representera sig<br />
själva eller sin grupp. Å andra sidan bygger många rappare<br />
hela sin image på autenticitet och street cred – och<br />
de talar sällan om att hiphopens narrativ faktiskt är fiktion<br />
(<strong>som</strong> all konst). Det är först när rapparna hamnar i<br />
försvarsposition <strong>som</strong> de börjar jämföra sina alster med<br />
dataspel eller våldsamma filmer.<br />
Med boken Hip Hop Wars vill Tricia Rose visa på hur<br />
motsägelsefull den amerikanska debatten om hiphop<br />
kan te sig. Hon pekar på ett antal ömsesidiga vanföreställningar<br />
<strong>som</strong> gör debatten skev. Båda sidor undervärderar<br />
kreativiteten – kritikerna tycker knappt att rap är<br />
musik, rapparna och bolagen försvarar allt <strong>som</strong> säljer –<br />
för att det säljer. Både kritikerna och försvararna behandlar<br />
hiphop <strong>som</strong> ett ”rent” svart uttryck. På så sätt<br />
osynliggör man hur mediebolag konsekvent exploaterar<br />
rasistiska stereotyper när de släpper fram en viss typ av<br />
hiphop. Hiphop behandlas och marknadsförs <strong>som</strong> svart<br />
kultur, men den konsumeras till största delen av vita.<br />
Kritikerna ser sexism och homofobi <strong>som</strong> något <strong>som</strong> hiphopen<br />
har uppfunnit, medan rappare låtsas <strong>som</strong> om<br />
kvinnoförtryck och homofobi är en ”svart” grej.<br />
I Sverige har det skett en rejäl svängning i synen på<br />
förortsrap. Från det tidiga 90talet, då ett socialdemokratiskt<br />
etablissemang nästan kramade ihjäl Dogge i integrationens<br />
namn, till slutet av 90talet, då Kens attack<br />
mot kungahuset väckte både avsky och förtjusning. Den<br />
nya ge<strong>ner</strong>ationens förortsrap innehåller olika typer av<br />
berättelser. Men hur nyanserad är berättelsen om den<br />
nya förortsrappen? Den svenska förortsrappen fungerar<br />
på delvis samma premisser <strong>som</strong> amerikansk hiphop.<br />
Musiken marknadsförs <strong>som</strong> en ”ren” produkt <strong>som</strong> har<br />
producerats av ungdomarna i förorten – för ungdomarna<br />
i förorten. Den kallas ”verklighetsrap” och ”berättande<br />
journalistik”. Man ser framför sig hur ungdomar i<br />
Akalla tjuvkopplar en lyktstolpe och samlas till gatufest<br />
– och hur dagens händelser vävs ihop till rimmade berättelser<br />
till skenet från brinnande bildäck. Musikindustrins<br />
och mediernas roll i sammanhanget osynliggörs.<br />
Det finns ömsesidiga vanföreställningar i den svenska<br />
debatten. Alla verkar överens om att rappare från förorten<br />
skildrar ”verkligheten”. Hiphop ses <strong>som</strong> en förortskultur,<br />
och man blundar för det faktum att många <strong>som</strong><br />
lyssnar på den sällan ens åker till förorten. Sexism och<br />
homofobi tolereras och ses <strong>som</strong> något <strong>som</strong> ”hör till”<br />
(på så sätt reduceras sexism och homofobi till ett förortsproblem).<br />
Den avgörande frågan är om dagens svenska hiphop<br />
synliggör orättvisor och strukturell rasism eller om den<br />
snarare befäster fördomarna om den svenska förorten.<br />
I USA pågår den här diskussionen dagligen inom akademin,<br />
bland aktivister och i musikens värld. I Sverige har<br />
etablissemanget gått från att hylla Dogge till att få moralpanik<br />
över Kartellen och Labyrint. Hiphopens belackare<br />
anser att musiken leder barnen i fördärv, medan<br />
försvararna å ena sidan säger att det handlar om konst,<br />
å andra sidan hävdar att de bara skildrar verkligheten.<br />
Kan man säga att hiphop i Sverige idag är en sorts förortens<br />
CNN eller ”berättande journalistik”? Hur representativ<br />
är den bild <strong>som</strong> målas av grupper <strong>som</strong> Kartellen<br />
och Labyrint? Kanske är det så att vi lyssnare ska ta rapparna<br />
på orden och börja betrakta deras alster <strong>som</strong> rena<br />
fiktio<strong>ner</strong>.<br />
”GENOM ATT<br />
ANSPELA PÅ OCH<br />
ÖVERDRIVA STE-<br />
REOTYPER HAR<br />
HIPHOPEN BLIVIT<br />
EN SORTS MODERN<br />
’MINSTREL SHOW’,<br />
DÄR SVARTA ARTIS-<br />
TER SPELAR UPP<br />
RASISTISKA KARI-<br />
KATYRER FÖR ATT<br />
TILLFREDSSTÄLLA<br />
EN VIT MEDEL-<br />
KLASSPUBLIKS<br />
VOYEURISTISKA<br />
FANTASIER.”<br />
FAKTA<br />
Anton Hultberg<br />
Hansen är cirkel-<br />
ledare för Each One<br />
Teach One – en<br />
studiecirkel i Hiphop<br />
Studies. De <strong>som</strong> är<br />
intresserade av<br />
cirkelverksamheten<br />
(eller vill komma i<br />
kontakt med Anton i<br />
andra ärenden) kan<br />
mejla antonhultberghansen@gmail.com.<br />
31<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2010<br />
TEMASIDOR
MYTEN OM DEN LAGLÖSA ROMEN. ” I ge<strong>ner</strong>ation efter ge<strong>ner</strong>ation blir vi lidande,” säger<br />
Rosita Grönfors när hon pratar om hur hennes folk, romerna, påverkas av bilden av deras påstådda<br />
kriminalitet. I århundraden har det florerat en myt om den tjuvaktiga romen, <strong>som</strong> än idag är en av<br />
de mest spridda rasistiska stereotyperna i Europa. Mana tittar närmare på hur denna myt sprids<br />
och hur den påverkar det romska folket.<br />
TEXT:<br />
CATHERINE HOLT<br />
REDAKTIONSMEDLEM<br />
ӁR 2012 HAR<br />
ROMERNA JUBI-<br />
LEUM. DÅ HAR VI<br />
LEVT I SKANDI-<br />
NAVIEN I 500 ÅR<br />
OCH HÄR SITTER<br />
VI OCH BEMÖ-<br />
TER SAMMA<br />
FÖRDOMAR SOM<br />
VI HAR GJORT<br />
ÄNDA SEDAN<br />
BÖRJAN.”<br />
32<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2011<br />
TEMASIDOR<br />
Rosita Grönfors röst skakar av vrede över telefonen<br />
när jag frågar henne om hon har blivit diskrimi<strong>ner</strong>ad<br />
eller illa bemött <strong>som</strong> rom.<br />
– Det händer varje dag! Och det är inte bara<br />
jag, alla romer blir behandlade så! Det känns<br />
<strong>som</strong> att hela tiden gå i motvind. Kraften tar slut.<br />
Rosita Grönfors är 57 år och bor i Stockholm, dit hon<br />
flyttade från Finland <strong>som</strong> barn. Hon är aktiv i romska organisatio<strong>ner</strong><br />
och startade för fem år sedan en kvinnojour<br />
för romska kvinnor i Stockholm. Hon berättar att vakterna<br />
följer efter henne i affären, och att hon har blivit gripen<br />
av vakter flera gånger. När hon går på gatan stirrar<br />
folk, och hon får ofta svara för människors fördomar om<br />
romer.<br />
– De kommer fram och frågar mig: Varför gör ni si eller<br />
så? Det är absurt. Kriminalitet är inget <strong>som</strong> har med<br />
kultur eller romsk bakgrund att göra, men hur ska romska<br />
grupper kunna försvara sig mot denna fördom?<br />
Rosita berättar att hon går med den traditionella<br />
romska kjolen till vardags.<br />
– Det kan vara så att den drar till sig mer uppmärksamhet.<br />
Men det är en 500årig tradition <strong>som</strong> vi vill bära med<br />
stolthet. Jag vill ha rätt till min integritet, mitt privatliv<br />
och min tradition.<br />
Fjortonåriga Dusan Marinkovic från Lindängen i Malmö<br />
är aktiv i Occupyrörelsen och skriver musik om diskrimi<strong>ner</strong>ingen<br />
mot romer. Han berättar att han döptes efter<br />
sin morbror, <strong>som</strong> bara fjorton år gammal mördades av<br />
en grupp skinheads i centrala Belgrad precis innan han<br />
själv föddes. Många romska barn blir mobbade i skolan<br />
berättar Dusan. Själv blir han inte det, vilket han tror beror<br />
på att han går på en mångkulturell skola. Ibland säger<br />
dock folk till honom att romer är dumma. ”Du är den<br />
enda smarta romen,” säger de. Dusan berättar att han och<br />
hans kompisar blev stoppade av polisen en kväll, när de<br />
var på väg hem för att titta på en fotbollsmatch.<br />
– De kom med tre polisbilar och en pikébuss. Vi hade<br />
inte gjort något, men vi fick stå ute och vänta i 30 minuter.<br />
Det var väldigt kallt!<br />
Dusan tror att han och hans kompisar blev stoppade<br />
för att de ser ut <strong>som</strong> invandrare. Men när Dusan berättade<br />
för polisen att han är rom, ville de plötsligt ha hans<br />
föräldrars telefonnummer. Det avkrävde de inte någon<br />
annan.<br />
På uppdrag av Diskrimi<strong>ner</strong>ing<strong>som</strong>budsmannen genomförde<br />
år 2003 två studenter vid Socialhögskolan i<br />
Stockholm en enkätundersökning om romers upplevelser<br />
av diskrimi<strong>ner</strong>ing. Undersökningen visade att romer ofta<br />
stängs ute från bland annat affärer och restauranger, att<br />
de blir ständigt påpassade och att de inte får likvärdig service.<br />
Bland annat uppger 27 procent av de tillfrågade att<br />
de vid ett eller flera tillfällen under det senaste året inte<br />
släppts in i affärer.<br />
Enligt den amerikanske juridikprofessorn Walter Weyrauch<br />
visar internationell forskning hur polisens och andra<br />
myndigheters arbetsmetoder kan leda till att romer<br />
grips och döms för brott i större utsträckning än ickeromer.<br />
Studier i Finland visar bland annat hur polisens fördomar<br />
kring ”romsk kriminalitet” leder till att dessa övervakas<br />
noggrannare – något <strong>som</strong> i sin tur kan leda till att<br />
brott begångna av romer upptäcks i större utsträckning.<br />
De stereotyper <strong>som</strong> finns kring romer <strong>som</strong> kriminella<br />
får allvarliga konsekvenser för romer, men var kommer<br />
dessa fördomar ifrån, och hur upprätthålls de?<br />
ROMER OCH KRIMINALITET<br />
– År 2012 har romerna jubileum. Då har vi levt i Skandinavien<br />
i 500 år och här sitter vi och bemöter samma fördomar<br />
<strong>som</strong> vi har gjort ända sedan början.<br />
Det säger Rosita Grönfors, <strong>som</strong> tillhör dessa skandinaviska<br />
romer.<br />
Jan Selling, historiker på Hugo Valentincentrum i<br />
Uppsala, håller med om den bilden. Han forskar kring<br />
antiziganism i massmedia, inom vetenskapen och ur ett<br />
historiskt perspektiv.<br />
– Bilden av romer <strong>som</strong> kriminella har rötter långt tillbaka.<br />
Fördomarna kring romer har inte förändrats nämnvärt<br />
från 1700talet till idag. Det speciella med dessa stereotyper<br />
är att de fortfarande idag är så rumsrena och accepterade<br />
i Europa. De delas av både migrationsministrar<br />
och lågutbildade tidningsläsare.<br />
Enligt Selling har den akademiska forskningen och<br />
massmedia gett legitimitet åt en stigmatiserande bild av<br />
romer. Även idag finns det en svensk akademisk antiziganism,<br />
med forskare <strong>som</strong> kopplar ihop kriminalitet och<br />
sociala avvikelser med romsk kultur.<br />
Det finns inte mycket forskning om romer, men enligt<br />
Selling finns det undersökningar på 1980 och 90talet i<br />
Tyskland <strong>som</strong> visar hur romer representeras i media.<br />
– Dessa undersökningar visar att romer i massmedierna<br />
systematiskt förknippas antingen med något exotiskt<br />
eller med kriminalitet. Polisen väljer ut ett urval av de<br />
brott <strong>som</strong> de vill att medierna ska rapportera om. Där har<br />
man kunnat se att det finns en överrepresentation av<br />
brott <strong>som</strong> har begåtts av romer.<br />
– Enligt de pressetiska reglerna får man inte skriva om<br />
en persons etnicitet, men medierna kringgår ofta det på<br />
olika sätt, kanske omedvetet, genom att göra beskrivningar<br />
av perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> får folk att associera till romer.<br />
Det finns ett cirkelresonemang i stereotyperna kring<br />
romer, menar Selling.<br />
– Begrepp <strong>som</strong> ”zigenare” och ”tattare” har klistrats<br />
på människor <strong>som</strong> uppfattas <strong>som</strong> socialt avvikande och<br />
kriminella, sedan säger man att ”zigenare” och ”tattare”<br />
är asociala och kriminella.<br />
Under de senaste åren av högervridning har organisatio<strong>ner</strong><br />
i Europa och Nordamerika börjat sprida myter<br />
om att det finns land<strong>som</strong>fattande eller till och med<br />
värld<strong>som</strong>spännande romska organiserade kriminella<br />
ligor. Det skriver den romskkanadensiska journalisten,<br />
författaren och aktivisten Ronald Lee i antologin Gypsy<br />
Law. Denna mytbildning är, enligt Lee, skrämmande lik<br />
den nazistiska tanken om en ”judisk världskonspiration”.<br />
Lee vill visa hur felaktig denna myt är. Han menar<br />
att romers ekonomiska strategi går ut på att hitta en laglig<br />
nisch inom ramen för värdlandets ekonomi, så<strong>som</strong><br />
handel med begagnade fordon. Brott <strong>som</strong> begås av romer<br />
är ge<strong>ner</strong>ellt ”småpotatis”, skriver Lee, och går inte<br />
att jämföra med de typer av brott <strong>som</strong> organiserade kriminella<br />
gäng sysslar med. Dessutom finns det många<br />
olika romska grupper <strong>som</strong> har ingen eller liten kontakt<br />
med varandra.<br />
ETT ROMSKT RÄTTSSYSTEM<br />
Tvärtemot myten om laglösa romer har romska grupper<br />
egna rättssystem och en egen romsk oskriven lag. Ronald<br />
Lee menar att det är uppenbart för den <strong>som</strong> kän<strong>ner</strong><br />
till romernas rättssystem att de typer av organiserade<br />
kriminella romska ligor, <strong>som</strong> extremhögern sprider myter<br />
kring, skulle uteslutas ur den romska gemenskapen<br />
om de fanns.<br />
Romernas rättssystem behandlas av flera olika forskare<br />
i antologin Gypsy Law. Den romska lagen bygger<br />
på romsk folkreligion, <strong>som</strong> tros ha rötter i hinduismen.<br />
Olika romska grupper har olika sätt att lösa sina interna<br />
tvister. Hos de vlachiska romerna, en av många romska<br />
folkgrupper, finns ett institutionaliserat domstolsväsende<br />
<strong>som</strong> heter Romaní Krís.<br />
Denna domstol träffas bara vid interna tvister och<br />
svårare brott mellan romer. Rättegången leds av en Krisnatory,<br />
ofta en äldre man, respekterad av gruppen, <strong>som</strong><br />
har valts ut av den målsägande och godkänts av den åtalade.<br />
De straff <strong>som</strong> nuförtiden utdelas är böter eller uteslutning<br />
ur den romska gemenskapen, antingen under<br />
en begränsad tid eller i allvarliga fall för alltid. Uteslutningen<br />
innebär att ingen rom får äta eller umgås med<br />
den uteslutna. Den uteslutna får inte heller gifta sig med<br />
en annan rom.<br />
Romaní Krís är inte i första hand en domstol <strong>som</strong><br />
straffar individer, utan ska reflektera en konsensus inom<br />
den romska gruppen. Det finns inga romska poliser eller<br />
fängelser, så romska lagar kan endast upprätthållas ge<br />
mensamt av det romska samfundet genom en informell<br />
social kontroll.<br />
Trots att de har varit utspridda över stora delar av<br />
världen, och trots förslavning, massmord – inte minst i<br />
de nazistiska koncentrationslägren – och försök till<br />
tvångsassimilering har romerna lyckats överleva <strong>som</strong><br />
folk. Juridikprofessorn Weyrauch och juristen Maureen<br />
Bell skriver i Gypsy Law att romernas rättskultur kan<br />
vara en av anledningarna till att den romska kulturen<br />
har lyckats överleva. Romernas rättssystem har utvecklats<br />
<strong>som</strong> ett instrument för att isolera och skydda det<br />
romska samfundet mot en hotfull omvärld, och för att<br />
stärka den egna identiteten.<br />
När medierna skriver om Romaní Krís nämns ofta<br />
att romer inte gärna talar om detta. Men inte sällan<br />
glömmer man att berätta varför det är så. Enligt den<br />
amerikanska juridikprofessorn Angela P. Harris har<br />
romer använt en osynlighetsstrategi för att överleva i en<br />
fientlig omvärld. Ickeromer har medvetet undanhållits<br />
kunskap om romers språk och sociala institutio<strong>ner</strong>, av<br />
en enligt Harris befogad rädsla för att denna kunskap<br />
skulle kunna användas mot dem. Denna tystnadsstrategi<br />
håller dock på att luckras upp.<br />
STATENS ASSIMILERINGSPOLITIK<br />
Enligt kulturjournalisten Jonathan Freud, <strong>som</strong> skrivit<br />
boken Romer, blev missbruksproblem och kriminalitet<br />
ett problem för den romska befolkningen i Sverige till<br />
följd av den svenska statens assimileringspolitik på 1950<br />
och 60talet.<br />
Staten ville få den romska kulturen att dö ut genom<br />
att erbjuda romska familjer att bli bofasta och på så vis<br />
isolera dem från varandra. Enligt Freud är det bland de<br />
romer <strong>som</strong> har förlorat sina kulturella rötter <strong>som</strong> det<br />
finns problem med missbruk och kriminalitet.<br />
Detta är samma problem <strong>som</strong> har drabbat andra minoriteter<br />
<strong>som</strong> har förvägrats sin egen kultur, så<strong>som</strong> ursprungsbefolkningen<br />
i Nordamerika, eller inuiterna på<br />
Grönland.<br />
Freuds tes har stöd av internationell forskning. Undersökningar<br />
från Kanada och Finland visar enligt Weyrauch<br />
att de romer <strong>som</strong> ägnar sig åt kriminell verksamhet<br />
framförallt är perso<strong>ner</strong> <strong>som</strong> av olika anledningar har<br />
tappat kontakten med det romska samfundet och dess<br />
rättskultur.<br />
De har vanligtvis tagits från sina romska familjer <strong>som</strong><br />
barn och institutionaliserats eller växt upp i ickeromska<br />
fosterfamiljer eller hos en ickeromsk mor.<br />
Jag frågar Rosita Grönfors hur hon ser på framtiden.<br />
– Jag är bekymrad. Det blir mer diskrimi<strong>ner</strong>ing.<br />
I ge<strong>ner</strong>ation efter ge<strong>ner</strong>ation blir vi lidande.<br />
Hon är kritisk mot myndigheterna, <strong>som</strong> hon menar<br />
fattar beslut över romernas huvuden.<br />
– Så länge myndigheterna inte jobbar tillsammans<br />
med oss kommer man inte att kunna göra något åt den<br />
diskrimi<strong>ner</strong>ing <strong>som</strong> romerna lider av.<br />
FAKTA<br />
Det finns idag mellan<br />
två och femton mil-<br />
jo<strong>ner</strong> romer spridda<br />
över 40 länder.<br />
Många romer är<br />
nomader. De saknas<br />
ofta i den officiella<br />
statistiken och blir<br />
ibland hopbuntade<br />
med andra nomad-<br />
iska grupper i folk-<br />
räkningen, vilket gör<br />
statistiken mycket<br />
osäker. Den romska<br />
folkgruppen är inte<br />
homogen, utan<br />
består av många olika<br />
grupper med olika<br />
språk, traditio<strong>ner</strong><br />
och levnadsvillkor.<br />
Romerna har funnits<br />
i Europa sedan<br />
1300-talet och har<br />
varit förföljda ända<br />
sedan dess.<br />
”POLISEN VÄLJER<br />
UT ETT URVAL<br />
AV DE BROTT<br />
SOM DE VILL<br />
ATT MEDIERNA<br />
SKA RAPPORTE-<br />
RA OM. DÄR HAR<br />
MAN KUNNAT SE<br />
ATT DET FINNS<br />
EN ÖVERREPRE-<br />
SENTATION AV<br />
BROTT SOM<br />
HAR BEGÅTTS<br />
AV ROMER.”<br />
33<br />
<strong>MANA</strong> 33<br />
1 2010<br />
<strong>MANA</strong> TEMASIDOR 3–4 2011<br />
TEMASIDOR
”en faktabestyckad isärplockning av samtiden…<br />
med osviklig solidaritet med jordens missgynnade”<br />
Anna Hellgren i Aftonbladet<br />
”Frågar sig någon i framtiden vad 00-talet handlade om<br />
kan de gå tillbaka hit och få bestickande svar.”<br />
Stefan Jonsson i Helsingborgs Dagblad<br />
Till frihetens försvar<br />
För tio år sedan steg ny global vänster fram i massprotester runt om i världen.<br />
Optimismen var stark.<br />
Sen kom de amerikanska krigen, massmorden, undantagstillstånden. I dag regerar<br />
borgerligheten Europa, samtidigt <strong>som</strong> högerradikala partier tar plats i parlamenten.<br />
Jakten går på arbetslösa och sjuka. Fackföreningar kallas maffia.<br />
I artikelsamlingen Till frihetens försvar berättar journalisten Petter Larsson om dessa tio år.<br />
Beställ genom att ringa eller sms:a namn och adress till 070-6965720,<br />
eller maila på pettlar@telia.com.<br />
Pris: 100 kr + 36 kr frakt<br />
Samhälls kritikens återkomst<br />
I Fronesis nr 36–37 diskuterar vi förutsättningarna för<br />
samhälls kritik. Kan vi tala om en kritikens demokratisering,<br />
<strong>som</strong> givit fl er tillträde till kritikens arenor – eller kännetecknas<br />
vår tid snarare av ett cyniskt förnuft <strong>som</strong> gör oss likgiltiga för<br />
sakernas tillstånd? Vi undersöker potentialen och aktualiteten<br />
hos en rad klassiska kritiska teoribildningar, så<strong>som</strong> marxism,<br />
kritisk teori, psykoanalys och foucaultiansk genealogi.<br />
Med bidrag av: Michel Foucault, Eve Kosofsky Sedgwick,<br />
Axel Honneth, Michael Heinrich, Katharina Pühl, Sara<br />
Granér, Sharon Rider, m.fl .<br />
I Fronesis fi n<strong>ner</strong> du vår tids främsta sam hällsteoretiker,<br />
i tematiskt väl kompo<strong>ner</strong>ade volymer.<br />
www.fronesis.nu<br />
Utrikeskrönika/<br />
Schrödingers syriska katt<br />
”Du och jag, vi har regler för hur världen ser ut, <strong>som</strong><br />
hjälper oss att orientera oss i den. Vi vet hur en ensam<br />
regndroppe känns mot tungan, vi vet hur en träskiva<br />
känns mot handflatan, och hur solstrålar värmer våra<br />
ansikten en klar vårdag. Abu Mahmoud har inga sådana<br />
regler kvar. En regndroppe kan kännas <strong>som</strong> en träskiva.<br />
Han skulle inte veta skillnaden”.<br />
Efter år av fångenskap i ett av den syriska regimens<br />
mest brutala fängelser är hans kropp deformerad och<br />
hans motståndsvilja nästintill nedbruten. Hans rygg är<br />
krökt och svår att räta ut, hans långa vita vardagsdishdashe<br />
(en sorts särk <strong>som</strong> kan bäras av män) kan knappt<br />
dölja det faktum att han bär en prasslande vuxenblöja<br />
<strong>som</strong> buktar ut här och var, och de vita skägg stråna i<br />
hans ansikte får honom att verka minst 20 år äldre än<br />
han är.<br />
Hans tal är sluddrigt, långsamt, <strong>som</strong> om hans tankeprocess<br />
är <strong>ner</strong>kletad i klibbigt tuggummi, och även<br />
om han ännu inte förlorat den tålmodiga vänlighet<br />
<strong>som</strong> enligt hans bror var hans främsta kännetecken så<br />
är det <strong>som</strong> att tala med någon vars sinnen givit upp för<br />
länge sedan.<br />
Det är hans bror <strong>som</strong> bjudit in mig för att träffa<br />
familjen, och låta mig höra Abu Mahmouds historia,<br />
för att jag ska få en historisk bakgrund till det <strong>som</strong> sker<br />
i Syrien.<br />
Efteråt berättar han för mig att Abu Mahmoud är<br />
mycket klarare i huvudet idag än han var när han släpptes<br />
ur fängelset i början av 2000talet. Då var han outhärdligt<br />
psykotisk, hörde röster och kunde inte lämnas<br />
ensam i ett rum. Hans familj var rädd att han skulle<br />
skada sig själv och han medici<strong>ner</strong>ades så hårt att han<br />
slutligen blev impotent.<br />
Hans historia liknar så många andra jag hört att det<br />
känns <strong>som</strong> om de till slut flyter ihop till en enda fruktansvärd<br />
historia om vad <strong>som</strong> händer när makt erövras<br />
med terror och vapen och hålls kvar så i fem decennier.<br />
Hans blöja prasslar svagt när han då och då flyttar på<br />
sig i den bruna soffan, där han sitter med händerna kupade<br />
över skaftet på en betsad träkäpp.<br />
I mitten av åttiotalet var Abu Mahmoud pappa till<br />
två små barn, han hade just avklarat sina studier vid<br />
den medicinska fakulteten och hade gjort sin obligatoriska<br />
militärtjänst. Framtiden såg ljus ut, så ljus <strong>som</strong><br />
den någonsin kan vara för en ambitiös ung syrisk man<br />
från arbetarklassen.<br />
Så av en slump, eller <strong>som</strong> ett resultat av ödets fruktansvärda<br />
grymhet, anklagades han för att sympatisera<br />
med Muslimska brödraskapet. Bara några år tidigare<br />
hade Hama, staden där brödraskapet påstods ha sitt<br />
ideologiska fäste, jämnats med marken och påtänkts<br />
<strong>som</strong> massgrav för tiotusentals syrier. Hama är än idag<br />
Hanin Shakrah<br />
är frilans-<br />
journalist och<br />
juridikstuderande<br />
<strong>som</strong> nyligen<br />
återvänt till<br />
Sverige efter åtta<br />
månader i Syrien.<br />
”EFTER ÅR AV<br />
FÅNGENSKAP<br />
I ETT AV DEN<br />
SYRISKA<br />
REGIMENS<br />
MEST BRUTALA<br />
FÄNGELSER ÄR<br />
HANS KROPP<br />
DEFORMERAD<br />
OCH HANS<br />
MOTSTÅNDS-<br />
VILJA NÄSTINTILL<br />
NEDBRUTEN.”<br />
en stad vars namn yttras viskande syrier emellan och<br />
det råkade även vara den stad varifrån Abu Mahmouds<br />
familj kom.<br />
Att anklagas för sympatier med brödraskapet var<br />
<strong>som</strong> en slutgiltig dödskyss. Själva anklagelsen var sitt<br />
eget otvetydiga bevis.<br />
Abu Mahmoud var aldrig politiskt aktiv, men däremot<br />
politiskt övertygad, och i hjärtat var han motståndare<br />
till Hafez al Assad och dennes brutala diktatur.<br />
– Jag kunde till slut inte säga till dem att de hade fel<br />
om mig, för även om jag aldrig handlat i enlighet med<br />
mina politiska åsikter så hade jag ju tänkt dem.<br />
Det <strong>som</strong> nu hände var banalt i sin vardaglighet. En<br />
dag i mitten av mars prome<strong>ner</strong>ade säkerhetstjänsten<br />
helt enkelt in på labbet där han arbetade. Nu var han<br />
plötsligt spårlöst försvunnen, och det tog hans familj<br />
månader av efterforskningar och mutor innan de till<br />
slut fick veta var han var. Då hade han skickats till det<br />
fruktade fängelset i Palmyra, en plats lika skräckinjagande<br />
<strong>som</strong> overkligt brutal.<br />
Rättegången genomfördes två år efter gripandet,<br />
utan större ansträngningar från regimens sida att<br />
framställa processen <strong>som</strong> rättvis. Abu Mahmoud<br />
dömdes i en massrättegång där han tillsammans med<br />
ett dussin andra fångar åtalades för att ha haft band till<br />
en olaglig extremistisk organisation.<br />
Det finns ett experiment inom kvantmekaniken<br />
<strong>som</strong> heter ”Schrödingers katt”. Experimentet tänktes<br />
ut av Erwin Schrödinger 1935, och kretsar kring en fiktiv<br />
katt <strong>som</strong> inlåst i en låda kan vara levande eller död,<br />
beroende på utfallet av ett tidigare slumpmässigt händelseförlopp.<br />
Enligt experimentets upphovsman kan man vid ett<br />
visst givet ögonblick säga att katten är både 100 procent<br />
levande och 100 procent död. Häri ligger själva<br />
paradoxen, och tankenöten har gäckat kvantmekaniker<br />
i trekvarts sekel.<br />
Jag kan inte sluta tänka på Schrödingers katt, inlåst<br />
i sin låda, när jag tittar på Abu Mahmouds glansiga,<br />
frånvarande blick, hör prasslet från hans blöja och hör<br />
de avlägsna biltutorna från gatan nedanför och gasförsäljarens<br />
ringklocka och rop i megafonen.<br />
Abu Mahmouds yngsta barnbarn står vid ett av<br />
vardagsrumsbordsbenen och håller klumpigt fast sig<br />
med de små späda händer <strong>som</strong> bara en ettåring kan<br />
ha, helt omedveten om den ondska hennes morfar<br />
blivit utsatt för.<br />
Lik<strong>som</strong> katten i experimentet är han både levande<br />
och död, både närvarande och frånvarande. Både<br />
modlös och hoppfull på ett sätt <strong>som</strong> torde ha fått<br />
Schrödinger att ge stående ovatio<strong>ner</strong>.<br />
35<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011
36 37<br />
<strong>MANA</strong> 1 2010<br />
TEMASIDOR<br />
”VARFÖR<br />
ACCEPTERAR<br />
MAN RASISM<br />
MOT OSS?”<br />
Belägringen av Dale Farm i<br />
Essex väster om London slutade<br />
i krig. En kylig onsdagsmorgon<br />
tog sig kravallpoliserna in på<br />
området för att vräka 82 familjer<br />
<strong>som</strong> tillhör minoritetsgruppen<br />
resande – travellers. Dale Farm<br />
hade varit deras hem i närmare<br />
30 år, men nu väntar hemlöshet.<br />
Allt på grund av en dispyt om<br />
byggnadslov.<br />
TEXT: CHARLOTTA<br />
HEDMAN<br />
FRILANSJOURNALIST<br />
FOTO: GARY AUSTIN<br />
Under vräkningen av Dale Farms invånare<br />
duggade rapporterna om polisbrutalitet<br />
tätt på Twitter. Två aktivister hade<br />
skjutits med elpistol. En kvinna hade<br />
fått en panikattack. Vatten och el hade<br />
stängts av, trots att där bor många gamla och<br />
sjuka. Ett mobilt hem stod i brand.<br />
Detta skulle ha skett den 18 september. Men<br />
efter ett stort medieuppbåd och besök av människorättsrepresentanter<br />
från FN sköts vräkningen<br />
upp. Invånarna tog frågan till rätten och<br />
har fått vänta på ett nytt beslut i närmare en månad.<br />
I slutändan blev det de <strong>som</strong> förlorade.<br />
Då Mana i september besökte Dale Farm låg<br />
ett spänt lugn över området. Om det inte vore<br />
för grävskoporna utanför, för den mediala cirkusen<br />
och för de aktivister <strong>som</strong> samlats och<br />
vandrar omkring med walkietalkies skulle det<br />
vara svårt att veta var i världen vi egentligen be<br />
<strong>MANA</strong> 3–4 2010<br />
TEMASIDOR
SIDA 38 FOTO: SELENA SHERIDAN<br />
38 39<br />
<strong>MANA</strong> 1 2010<br />
TEMASIDOR<br />
fin<strong>ner</strong> oss. Spinkiga hundar springer omkring på den slitna<br />
asfalten och lika spinkiga barn leker mellan de låga mobila<br />
husen. De tittar på besökare med öppna, nyfikna ansikten.<br />
Men säger att de helst inte vill tänka på vad <strong>som</strong><br />
händer efter vräkningen. ”Jag är rädd, jag vill inte förlora<br />
mina vän<strong>ner</strong> och min skolplats”, säger 11åriga Nikita. Hon<br />
och hennes kompisar cyklar omkring i korta kjolar och<br />
trasiga toppar. Bakom husvagnarna skymtar platsens lite<br />
äldre kvinnor med fårade ansikten och slitna tänder. Landets<br />
hälsovård når inte alltid platser <strong>som</strong> Dale Farm och<br />
resande lever omkring tio år kortare än andra britter.<br />
Omkring 1 000 resande har bott på Dale Farm under de<br />
senaste 30 åren. En del av dem är irländska resande, andra<br />
är romer. De köpte marken, <strong>som</strong> varit ett skrotlager, och<br />
gjorde om den till ett karavanläger. Men för tio år sedan<br />
började dispyten med Basildon kommun. Efter<strong>som</strong> familjerna<br />
på Dale Farm inte fått byggnadslov för sina hem<br />
måste de vräkas.<br />
Beslutet om vräkning kom knappast <strong>som</strong> någon överraskning<br />
för resande i landet, säger Paul Merrick. Han driver<br />
en byggfirma <strong>som</strong> hjälper resande i Skottland och har<br />
åkt <strong>ner</strong> till Dale Farm för att ge invånarna sitt stöd.<br />
– Vi har blivit vana vid att flytta, många av oss har varit<br />
med om tiotals vräkningar under vår livstid. Vi har ofta<br />
varit för rädda för att stå på oss, men där är Dale Farm annorlunda.<br />
Nu vågar vi kämpa, säger Paul Merrick.<br />
Enligt honom finns det två problem för folkgruppen.<br />
Det första är attityder och fördomar. Det är inte ovanligt<br />
att resande kastas ut ur pubar eller att resandebarn blir<br />
mobbade i skolan. Det andra problemet är Storbritanniens<br />
lagar, <strong>som</strong> gör det närmast omöjligt för resande att<br />
få byggnadslov. Omkring 90 procent av alla ansökningar<br />
om bygglov <strong>som</strong> skickas in av resande får avslag, jämfört<br />
med riksgenomsnittet 20 procent.<br />
– Om du ansöker om byggnadslov för en husvagn eller<br />
ett mobilt hem vill kommunen att du ska uppge vilken etnisk<br />
minoritet du tillhör. Om du då säger att du är en resande<br />
blir det genast mycket svårare att få lov att bygga.<br />
Enligt Paul Merrick brukar andra invånare i området ofta<br />
protestera om de får höra att resande ansökt om bygglov.<br />
– Mobila hem får värdet på de andra husen i området<br />
att sjunka. Därför är det nästan omöjligt att få tillstånd att<br />
ställa upp husvagnar eller bygga mobila hem i Storbritannien<br />
och det är inte bara ett problem <strong>som</strong> drabbar oss resande,<br />
säger Paul Merrick.<br />
Basildon kommun säger att de erbjudit invånarna på<br />
Dale Farm alternativt boende, men enligt invånarna har<br />
det aldrig varit fråga om en alternativ boplats, utan om lägenheter<br />
i kommunala bostad<strong>som</strong>råden. Trots att en<br />
adress och en fast punkt är viktigt, skulle ett liv i Storbritanniens<br />
kommunägda bostad<strong>som</strong>råden vara väldigt annorlunda<br />
än livet på Dale Farm.<br />
– Man kan inte tänka sig ett tryggare område än det<br />
här, säger Phien O’Reachtigan, <strong>som</strong> bott på Dale Farm<br />
och arbetar för PAAD, en stödorganisation för irländska<br />
resande.<br />
– Här kan barnen springa ute och leka på gatorna. Här<br />
är främlingar välkomna, vi kanske hejdar dem och frågar<br />
vilka de är, men om de inte vill oss något illa är de välkomna.<br />
Här kan kvinnor gå omkring på natten utan att behöva<br />
känna sig rädda. Vi tar alla hand om varandra och vi<br />
kän<strong>ner</strong> alla varandra.<br />
Många av familjerna på Dale Farm är släkt med varandra<br />
och livet är kollektivt. Barnen kan springa mellan de<br />
olika hemmen för att hänga med mostrar och fastrar, mor<br />
och farföräldrar och kusi<strong>ner</strong>. Efter vräkningen väntar en<br />
ensammare vardag.<br />
Basildon kommun menar att Dale Farm ligger på så<br />
kallat green belt land, mark <strong>som</strong> i stadspla<strong>ner</strong>ingen reserverats<br />
för skog, jordbruk och friluftsliv. Därför har invånarna<br />
inte rätt att bygga på platsen. Enligt Phien<br />
O’Reachtigan är det struntprat.<br />
– Det här var ett skrotlager. Under oss ligger tusentals<br />
rostiga bilar och läcker olja och allt möjligt annat. Det här<br />
är inget green belt, de använder bara den benämningen<br />
efter<strong>som</strong> det gör det lättare att vräka oss. Men kommunen<br />
själv får bygga på green belt land och enligt Storbritanniens<br />
lagar får sådan mark användas av resande.<br />
Fram till 1994 var det obligatoriskt för kommu<strong>ner</strong> i<br />
Storbritannien att se till att det fanns plats för resande<br />
inom kommunen. Nu räcker det om kommu<strong>ner</strong> kan peka<br />
ut platser där resande kan få byggnadslov. Hittills har<br />
resande ofta köpt upp mark, flyttat in på området och<br />
ansökt om retroaktivt byggnadslov. Men nu vill landets<br />
konservativa kommunminister Eric Pickles sätta stopp för<br />
det. Han vill också ändra lagstiftningen så att kommu<strong>ner</strong><br />
inte längre behöver erbjuda eller peka ut mark <strong>som</strong> kan<br />
användas av resande. Pickles lovade i ett tal på de konservativas<br />
partikonferens i början av oktober att det ska bli<br />
lättare för landets kommu<strong>ner</strong> att vräka resande.<br />
– Vart vill de att vi ska ta vägen egentligen?, frågar sig<br />
Phien O’Reachtigan.<br />
– Alla måste ju bo någonstans, vi kan inte bara försvinna.<br />
Om vi vräks kommer de här familjerna att ge sig ut på<br />
vägen, de kommer att slå sig <strong>ner</strong> på folks bakgårdar, på<br />
kommunens marker och längsmed landsvägar. För vart<br />
annars kan vi ta vägen?<br />
Livet för resande har blivit svårare. En femtedel av Storbritanniens<br />
300 000 resande har ingen laglig plats att bo<br />
på. Det finns dessutom allt färre platser <strong>som</strong> resande kan<br />
söka sig till. De får inte slå sig <strong>ner</strong> på allmänning, jordbrukare<br />
får böter om de tillåter resande att stanna på deras<br />
marker och resande <strong>som</strong> stannar längsmed vägar jagas<br />
bort av polisen. Utan borätt på en plats <strong>som</strong> Dale Farm<br />
förlorar de dessutom möjligheten att registrera sig hos läkare,<br />
öppna bankkonto och gå i skola, efter<strong>som</strong> allt sådant<br />
bara är möjligt med en fast adress.<br />
– Genom att inte ge dem byggnadslov gör myndigheterna<br />
resande till kriminella, säger Ellie Wilkinson, en av<br />
aktivisterna <strong>som</strong> samlats för att hjälpa Dale Farm.<br />
Överlag har medierna i Storbritannien ställt sig på Basildon<br />
kommuns sida.<br />
”LANDETS<br />
HÄLSOVÅRD<br />
NÅR INTE ALLTID<br />
PLATSER SOM<br />
DALE FARM OCH<br />
RESANDE LEVER<br />
OMKRING TIO<br />
ÅR KORTARE<br />
ÄN ANDRA<br />
BRITTER.”<br />
<strong>MANA</strong> 1 2010<br />
TEMASIDOR
FOTO: JONNIEO/FLICKR<br />
FAKTA<br />
Dale Farm var med<br />
sina över 1 000<br />
invånare Stor-<br />
britanniens största<br />
olagliga boplats för<br />
resande. Hälften av<br />
bosättningen är laglig<br />
så vräkningen drabbade<br />
omkring 400 av<br />
invånarna. Resande<br />
har bott på platsen i<br />
närmare 30 år. Vräk-<br />
ningen beräknas ha<br />
kostat omkring 18<br />
miljo<strong>ner</strong> pund.<br />
20 procent av de<br />
resande i östra Stor-<br />
britannien, där Dale<br />
Farm ligger, är hem-<br />
lösa.<br />
Källor: Dale Farm<br />
Solidarity Campaign,<br />
The Economist<br />
40<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2010<br />
TEMASIDOR<br />
Många tabloider har till exempel publicerat nyheter<br />
om att invånarna på Dale Farm äger andra fastigheter<br />
runt om i Storbritannien.<br />
Till och med en kolumnist i den mer liberala tidningen<br />
The Guardian frågar dem <strong>som</strong> sympatiserar med Dale<br />
Farms invånare om de verkligen skulle vilja ha resande<br />
på sin gata.<br />
För aktivister och invånarna på Dale Farm handlar<br />
det om en rasism <strong>som</strong> är accepterad i samhället.<br />
– Det skulle aldrig gå att skriva på samma sätt om någon<br />
annan etnisk minoritet. Det här är den sista acceptabla<br />
formen av rasism, säger Paul Merrick.<br />
En del har använt frasen ”etnisk rensning” om tvisten<br />
kring Dale Farm. För många är de händelserna ett tydligt<br />
tecken på att resandes livsstil och kultur helt enkelt<br />
inte accepteras i Storbritannien.<br />
– De bryr sig inte om vart vi tar vägen, de bryr sig inte<br />
om barnen här eller de gamla och sjuka. De kränker våra<br />
mänskliga rättigheter. Vi är en etnisk minoritet <strong>som</strong><br />
erkänns i Storbritanniens och EU:s jämlikhetslagar.<br />
I grund och botten handlar det om att de vill förstöra vår<br />
kultur, säger Phien O’Reachtigan.<br />
Samtidigt har en del resande redan uttalat sig om att<br />
livet på resande fot kanske är över. Men enligt Paul Merrick<br />
är det svårare än så att ta kål på resandekulturen.<br />
– Vi är en folkgrupp, vi har en egen kultur och hur vi<br />
än bor kommer vi att hålla fast vid den kulturen. Ibland<br />
måste vi acceptera förändring. Det finns de <strong>som</strong> längtar<br />
efter dagarna då vi reste omkring med häst och kärra.<br />
Vårt sätt att leva kanske förändras, men vår kultur kommer<br />
aldrig att försvinna.<br />
Paul Merrick kommer ändå att fortsätta kämpa för att<br />
resande ska få byggnadslov för sådana hem de trivs i, på<br />
platser de själva valt.<br />
– Det är svårt att förändra folks attityder och fördomar,<br />
men det går i alla fall att försöka ändra landets<br />
byggnadslagar, säger Paul Merrick.<br />
”OM DU ANSÖKER OM BYGGNADSLOV FÖR<br />
EN HUSVAGN ELLER ETT MOBILT HEM VILL<br />
KOMMUNEN ATT DU SKA UPPGE VILKEN<br />
ETNISK MINORITET DU TILLHÖR. OM DU<br />
DÅ SÄGER ATT DU ÄR EN RESANDE BLIR<br />
DET GENAST MYCKET SVÅRARE ATT<br />
FÅ LOV ATT BYGGA.”<br />
URI AVNERIS FÖRSTA<br />
MÖTE MED YASSIR<br />
ARAFAT, 1982.<br />
LÄNGST TILL HÖGER:<br />
SISTA BILDEN AV URI<br />
AVNERI I TYSKLAND,<br />
1933, INNAN FAMILJEN<br />
FLYDDE UNDAN<br />
NAZIREGIMEN.<br />
Trots att han fått det alternativa nobelpriset<br />
och trots hans betydelse i den israeliska<br />
samhällsdebatten kän<strong>ner</strong> få i Sverige till<br />
Uri Av<strong>ner</strong>i. Per Gahrton tecknar här ett<br />
personligt porträtt av fredskämpen.<br />
URI AVNERI – FREDSKÄMPE<br />
OCH HEBREISK ANTISIONIST<br />
Första gången jag träffade Uri Av<strong>ner</strong>i var i slutet av<br />
december 1968. Israel hade bombat Beiruts flygplats.<br />
Jag var i Israel och frilansrapporterade för<br />
Aftonbladet. Det skulle inte dröja länge innan israeliska<br />
angrepp mot grannländerna blev vardagsmat<br />
och försvann från rubrikerna, också när de, i<br />
motsats till Beirutattacken, krävde åtskilliga arabiska<br />
dödsoffer. Men nu betraktades det första israeliska militära<br />
angreppet på ett grannland sedan sexdagarskriget<br />
1967 <strong>som</strong> en världssensation, trots att det ”bara” resulterade<br />
i förstörda flygplan. Fanns det någon framträdande<br />
israel <strong>som</strong> var kritisk?<br />
Jag kände förstås till Uri Av<strong>ner</strong>i, chefredaktör för den<br />
populära veckotidningen Haolam Haze, <strong>som</strong> kombi<strong>ner</strong>ade<br />
politisk opposition med nakna brudar. Sedan det<br />
senaste valet satt han också <strong>som</strong> enmansparti i Knesset.<br />
Vad tyckte han?<br />
Jag fick en intervju med Av<strong>ner</strong>i <strong>som</strong> hamnade på<br />
Aftonbladets förstasida med rubriken: ”Oppositionsman<br />
i Israel vädjar idag till Sverige: Stoppa vår regering! Vi är<br />
på väg att bli ett nytt Rhodesia!” (31/1268).<br />
TEXT: PER<br />
GAHRTON<br />
FRILANSSKRIBENT &<br />
ORDFÖRANDE I PALE-<br />
STINAGRUPPERNA<br />
FOTO: GUSH-SHALOM.ORG<br />
Idag är Uri Av<strong>ner</strong>i 88 år, men still going strong, med<br />
en kritisk krönika varje vecka på fredsorganisationen<br />
Gush Shaloms hemsida. Som fredsduva har Av<strong>ner</strong>i en<br />
ovanlig bakgrund <strong>som</strong> alltid har gjort det svårt för makteliten<br />
att komma åt honom, trots att landsfadern Ben<br />
Gurion stämplade honom <strong>som</strong> nationens fiende nummer<br />
1 och säkerhetstjänsten har prövat många trick för<br />
att oskadliggöra honom.<br />
Av<strong>ner</strong>i har alltid varit israelisk nationalist, vilket är<br />
något annat än judisk nationalist, det vill säga sionist.<br />
Strax innan jag träffade honom 1968 hade han gett ut<br />
boken Israel without Zionists, där han pläderade för en<br />
”semitisk federation” i Västasien mellan ”hebréer” och<br />
araber. Han försvarade en hebreisk stat eller delstat, men<br />
med helt andra argument än sionisterna. Framförallt har<br />
han aldrig sett Israel <strong>som</strong> en stat för alla judar i hela världen,<br />
utan bara för de judar <strong>som</strong> faktiskt bor där. Och<br />
detta trots att hans eget liv började <strong>som</strong> skolexempel på<br />
sionism.<br />
Uri Av<strong>ner</strong>i föddes 1923 i Tyskland <strong>som</strong> Helmut Ostermann.<br />
Helmuts far var övertygad sionist, vilket säkert<br />
41<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011
URI AVNERIS FÖRSTA DAG<br />
I KNESSET, 1967, MED<br />
DAVID BEN-GURION.<br />
”ISRAELS<br />
BESTÖRTA<br />
REAKTION<br />
EFTER HAMAS<br />
VAL SEGER 2006<br />
AVFÄRDADE<br />
AVNERI SOM<br />
KROKODILTÅ-<br />
RAR. I SJÄLVA<br />
VERKET ’KUNDE<br />
DE ISRAELISKA<br />
LEDARNA BARA<br />
MED SVÅRIGHET<br />
AVHÅLLA SIG<br />
FRÅN ATT DANSA<br />
PÅ GATORNA’,<br />
FÖR NU FANNS<br />
INGEN ’FÖR-<br />
HANDLINGS-<br />
PART’…”<br />
bidrog till att han anade vad <strong>som</strong> var på gång när Hitler<br />
tog makten 1933. Han emigrerade omgående med familjen<br />
till Palestina. Helmut blev integrerad i Yishuv, det judiska<br />
samhället i Palestina, via skolgång i den legendariska<br />
vänstersionistiska moshaven (kooperativet) Nahalal.<br />
I samband med detta bytte han till sitt nuvarande hebreiska<br />
namn.<br />
Redan <strong>som</strong> femtonåring blev han medlem i den nationalistiska<br />
terrororganisationen Irgun. Under kriget<br />
1947–48 sårades han <strong>som</strong> soldat i Haganah. Ingen har<br />
kunnat beskylla honom för feghet eller landsförräderi.<br />
Men efterhand kom hans syn på Israel <strong>som</strong> en hebreisk<br />
och inte judisk stat honom att söka vägar till samexistens<br />
och försoning med arabvärlden. Han lämnade Irgun<br />
på grund av avsmak för dess arabfientlighet. Efter att<br />
först ha pläderat för preventivkrig mot Egypten, bytte<br />
han uppfattning efter Suezkriget 1956. Alltsedan dess har<br />
han varit en frontfigur i den israeliska fredsrörelsen. Han<br />
har suttit i Knesset tre perioder under 60, 70 och 80talen<br />
och envist argumenterat för samarbete med arabvärlden<br />
och palestinierna. Redan före sexdagarskriget 1967<br />
pläderade han för en palestinsk stat på Västbanken och i<br />
Gaza, genom palestinsk revolution mot kung Hussein.<br />
Efter den israeliska ockupationen 1967 försökte han<br />
mitt i segerjublet få gehör för tanken att Israel nu hade<br />
världens chans att lösa hela problemet genom att byta<br />
territorium mot fred. Men istället, mindes han i samband<br />
med fyrtioårsminnet av sexdagarskriget, ”vimlade<br />
det av grupper från kibbutzrörelsen på Västbanken <strong>som</strong><br />
letade efter lämpliga platser, koloniseringen var i full<br />
gång, etnisk rensning genomfördes nästan med automatik”.<br />
Under Israels Libanoninvasion 1982 vållade han uppståndelse<br />
och blev nästan fängslad av den israeliska säkerhetstjänsten<br />
för att han åkte till det omringade Beirut<br />
och träffade PLOledaren Yassir Arafat.<br />
Han gladdes över Osloöverenskommelsen 1993 och<br />
trodde att den skulle leda till en fredslösning. Långt senare<br />
konstaterade han att det ingenstans i avtalet stod<br />
något i klartext om en palestinsk stat, ”det var dess ödesdigra<br />
brist”.<br />
Jag träffade honom i hans hem i Tel Aviv i samband<br />
med ett Israelbesök av en EUdelegation 2000, när Osloprocessen<br />
definitivt hade begravts av Ariel Sharon. Jag<br />
frågade honom vad han trodde om fredliga palestinska<br />
demonstratio<strong>ner</strong> mot bosättningarna. ”Det går inte”,<br />
svarade han, ”israeliska soldater kommer att skjuta<br />
skarpt. Och om inte soldaterna gör det så kommer bosättarna<br />
att skjuta skarpt!”<br />
Uri Av<strong>ner</strong>i drar sig inte för det mest kontroversiella<br />
man kan tänka sig i Israel – att jämföra israeliska metoder<br />
med nazismen. Häromåret reagerade han mot en<br />
rabbis uppmaning att döda tio eller hundratusen araber<br />
för att förhindra en enda israels död med att fråga: ”Vad<br />
är det för skillnad på denna moral och nazisterna <strong>som</strong><br />
avrättade tio gisslan för varje dödad tysk soldat?”<br />
Av<strong>ner</strong>i har också öppet förklarat att han tror att Arafat<br />
blev mördad – av Ariel Sharon. Israels bestörta reaktion<br />
efter Hamas valseger 2006 avfärdade Av<strong>ner</strong>i <strong>som</strong> krokodiltårar.<br />
I själva verket ”kunde de israeliska ledarna bara<br />
med svårighet avhålla sig från att dansa på gatorna”, för<br />
nu fanns ingen ”förhandlingspart”, så det förhatliga spöket<br />
”palestinsk stat” försvann från den internationella<br />
dagordningen.<br />
Idag har tanken på en palestinsk stat återkommit på<br />
världsscenen, inte minst genom PLO:s diplomatiska offensiv<br />
i FN. Om ge<strong>ner</strong>alförsamlingen, likt Unescos beslutsorgan,<br />
ger Palestina säte och stämma <strong>som</strong> stat, vad<br />
gör Israel då? Som vanligt har Av<strong>ner</strong>i inga illusio<strong>ner</strong> om<br />
Israels agerande. I september i år hävdade han att Israel<br />
kommer att låta prickskyttar skjuta skarpt på fredliga palestinska<br />
glädjedemonstratio<strong>ner</strong> för att provocera fram<br />
palestinskt våld. Enligt officiell israelisk retorik skall<br />
prickskyttarna försvara de olagliga judiska bosättningarna.<br />
Av<strong>ner</strong>i: ”I själva verket handlar det om en krigsplan<br />
för att behålla bosättningarna.”<br />
Redan 2006 uppmanade en bosättarledare den israeliska<br />
militären att göra Av<strong>ner</strong>i till måltavla för en av sina<br />
ökända ”utomrättsliga avrättningar”. Men trots att Israel<br />
systematiskt avrättar palestinier misstänkta för delaktighet<br />
i terrorverksamhet utan rättegång så är det inte troligt<br />
att man går med på att mörda en snart nittioårig israelisk<br />
skribent. Så långt går inte ens en armé <strong>som</strong> enligt<br />
bland andra människorättsorganisationen B’tselem regelbundet<br />
skjuter skarpt mot barn.<br />
År 2001 fick Av<strong>ner</strong>i det så kallade alternativa nobelpriset.<br />
Och häromåret hamnade Av<strong>ner</strong>i på 128:e plats i en<br />
tidning<strong>som</strong>röstning om de 200 viktigaste israelerna i<br />
historien. Ingen <strong>som</strong> bryr sig om Palestinakonflikten<br />
kommer förbi honom. Ändå är han skamligt underskattad,<br />
både i Israel och utomlands. Inte minst skys han<br />
<strong>som</strong> pesten av svenska så kallade Israelvän<strong>ner</strong>, trots att –<br />
eller därför att – knappast någon idag levande israel så<br />
påtagligt <strong>som</strong> han i sin egen person bär hela Israels blodiga<br />
historia och tragiska utveckling från en tillflyktsort<br />
för flyktingar undan Förintelsen och ett drömparadis för<br />
många socialister till precis det <strong>som</strong> Av<strong>ner</strong>i varnade för<br />
vid vårt första möte: ett nytt Rhodesia.<br />
Inte bara för Palestinas utan också för Israels skull är<br />
det hög tid för Sveriges regering att lyssna på Av<strong>ner</strong>is<br />
vädjan från 1968: Stoppa den israeliska regimen!<br />
Annars blir Israel en fullfjädrad apartheidstat.<br />
TEXT: ULRIK<br />
KOHL<br />
FRILANSJOURNALIST<br />
FOTO: MARK KNUDSEN/<br />
MONSUN<br />
ÖVERSÄTTARE:<br />
MALIN BJÖRK<br />
DANMARK:<br />
RÖD VALSEGER<br />
GER BLÅ POLITIK<br />
Mindre diskrimi<strong>ner</strong>ing av invandrare och en mer liberal<br />
ekonomisk politik. Det ser ut att bli resultatet av det danska<br />
valet, där fackföreningarna för en gångs skull tvålade till<br />
Dansk Folkeparti.<br />
Danmarks mäktigaste kvinna hette fram till den<br />
15 september förra året Pia Kjærsgaard. Så har<br />
medierna vid åtskilliga tillfällen kallat Dansk<br />
Folkepartis obestridda ledare. Men vid förra<br />
årets val till Folketinget gick saker och ting snett<br />
för det främlingsfientliga högerpartiet, <strong>som</strong> gick tillbaka<br />
för första gången sedan bildandet 1995.<br />
Visst är Dansk Folkeparti fortfarande landets tredje<br />
största parti. Men deras inflytande begränsas drastiskt<br />
sedan socialdemokraten Helle ThorningSchmidt nu har<br />
avlöst högerkoalitionens ledare Lars Løkke Rasmussen<br />
på statsministerposten.<br />
Valet var nästan ett dött lopp. Endast 8 434 röster<br />
skilde mellan de två blocken. Därfor var det avgörande<br />
att många av de arbetare, <strong>som</strong> normalt sett röstar på<br />
Dansk Folkeparti, i år vände partiet ryggen.<br />
”Det var en benhård valkamp. Jag tycker att den var<br />
rentav ond och jag hade det riktigt svårt. Oavsett vart jag<br />
tittade så var det uppförsbacke hela tiden. Jag hade ju<br />
inga vän<strong>ner</strong>”, sa Pia Kjærsgaard till MetroXpress efter<br />
valnederlaget.<br />
PIA KJÆRSGAARD UTHÄNGD SOM LÖGNARE<br />
Fackföreningarna spelade en ovanlig roll i detta val.<br />
Särskilt fackföreningen 3F, <strong>som</strong> organiserar 350 000<br />
arbetare inom industri, bygg och transport, gjorde sitt<br />
yttersta för att försvaga Dansk Folkeparti. Fackföreningen<br />
mobiliserede 12 000 aktivister <strong>som</strong> knackade dörr<br />
och ringde upp folk för att uppmana dem att rösta rött.<br />
Denna form av politisk gräsrotsaktivism är ny inom<br />
den danska fackföreningsrörelsen. 3F:s kampanjmaterial<br />
pekade ut Pia Kjærsgaard <strong>som</strong> en tjuv och en lögnare.<br />
Enligt fackföreningen har Dansk Folkeparti svikit sina<br />
löften om att försvara ”den lilla människan” och i stället,<br />
<strong>som</strong> en del av den regerande högerkoalitionen, fört en<br />
arbetarfientlig klasspolitik. Däremot har facket inte agiterat<br />
mot partiets rasistiska utspel.<br />
Kampanjen visade sig bära frukt. I Köpenhamns<br />
största distrikt av låginkomsttagare lyckades man övertyga<br />
nästan en tredjedel av de tidigare Pia Kjærsgaardanhängarna<br />
om att byta sida. Jens Kristian Jensen, vice<br />
ordförande för den lokala 3Fklubben, menar att det<br />
varit främst det uppsökande arbetet i trappuppgångar<br />
<strong>som</strong> byggt upp en vänstervåg.<br />
”Dansk Folkeparti drabbades av ett hårt slag. Förklaringen<br />
tror jag är att många av dem vi var i kontakt med<br />
är helt vanliga människor <strong>som</strong> drabbats av försämrad<br />
pension och arbetslöshetsersättning. Vi har mött väljarna<br />
och förklarat för dem att Dansk Folkeparti har en del av<br />
ansvaret för det och det har väljarna tagit till sig,” säger<br />
Jens Kristian Jensen till tidningen Arbejderen.<br />
NEDGÅNG FÖR SOCIALDEMOKRATERNA<br />
Tio års borgerligt styre har polariserat den danska politiken<br />
och skapat två block. Till höger står det blå blocket<br />
bestående av det liberala partiet Venstre, Dansk Folkeparti,<br />
De Konservativa och flera små högerpartier. Mittenvänstern<br />
är samlad i ett rött block med socialliberala<br />
Radikale Venstre, Socialdemokraterna, det radikala socialistpartiet<br />
Enhedslisten och det svenska Vänsterpartiets<br />
systerparti Socialistisk Folkeparti.<br />
Valets viktigaste fråga har varit hanteringen av den<br />
ekonomiska krisen, och till skillnad från de senaste tre<br />
valen har invandrare och flyktingar inte varit något hett<br />
42 43<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
ämne. En av orsakerna är att Socialdemokraterna och<br />
SF har tagit fram en gemensam politik, och på många<br />
punkter övertagit Dansk Folkepartis invandringspolitiska<br />
linje, i ett försök att helt och hållet få slut på debatten.<br />
Men valresultatet var en katastrof för SF och detsamma<br />
gäller för Socialdemokraterna, <strong>som</strong> fick sitt sämsta<br />
resultat på 100 år med mindre än 25 procent av rösterna.<br />
Det röda blocket fick en knapp majoritet tack vare att<br />
Radikale Venstre och Enhedslisten tillsammans mer än<br />
fördubblade sina röstsiffror. Detta är samtidigt de enda<br />
två partier <strong>som</strong> står utanför den konsensus <strong>som</strong> råder<br />
inom dansk politik om hårdare tag mot invandrare och<br />
flyktingar.<br />
ELITENS MAKT HAR STÄRKTS<br />
Radikale Venstre har <strong>som</strong> valets stora segrare gjort det<br />
omöjligt för Socialdemokraterna och SF att uppfylla<br />
sina viktigaste progressiva vallöften. Det gäller en för<br />
längning av arbetslöshetsersättningen, bättre pensionsvillkor<br />
för utarbetade arbetare och en särskild sexprocentig<br />
”miljonärsskatt”. Priset för att Radikale sitter med<br />
i den nya regeringen är att den tidigare borgerliga regeringens<br />
ekonomiska politik förs vidare.<br />
Å andra sidan har det nya styrkeförhållandet inom<br />
det röda blocket också lett till att vissa av de grövsta exemplen<br />
på diskrimi<strong>ner</strong>ande lagstiftning har avskaffats.<br />
Det gäller till exempel ett poängsystem <strong>som</strong> inneburit<br />
att unga människor födda i Danmark av föräldrar utan<br />
danskt medborgarskap i vissa lägen kan utvisas när de<br />
fyllt 18 år om de har stulit en cykel eller inte har jobb.<br />
En annan regel <strong>som</strong> den nya regeringen raskt har avskaffat<br />
är ett exceptionellt lågt socialbidrag till flyktingar<br />
på 4 000 kronor i månaden. Detta belopp blir nu nästan<br />
dubbelt så högt, så att det hamnar på samma nivå<br />
<strong>som</strong> infödda danskar har rätt till. Men de flesta lagändringar<br />
från tiden då Pia Kjærsgaard vägde tungt inom<br />
invandringspolitiken verkar ligga fast.<br />
”ENLIGT FACKFÖR-<br />
ENINGEN HAR DANSK<br />
FOLKEPARTI SVIKIT<br />
SINA LÖFTEN OM<br />
ATT FÖRSVARA DEN<br />
’LILLA MÄNNISKAN’<br />
OCH I STÄLLET, SOM<br />
EN DEL AV DEN RE-<br />
GERANDE HÖGERKO-<br />
ALITIONEN, FÖRT EN<br />
ARBETARFIENTLIG<br />
KLASSPOLITIK.”<br />
EN FALLFÄRDIG<br />
BYGGNAD<br />
I bråten efter en jordbävning är det ofta en vånda för folk att<br />
hitta sina vän<strong>ner</strong> och anhöriga. Men när staden Van drabbades<br />
i oktober försvårades uppsöknings och hjälparbetet ännu mer<br />
än vanligt. Den kurdiske journalisten Irfan Aktan beskriver<br />
situationen i turkiska Kurdistan utifrån händelsen.<br />
Efter den jordbävning <strong>som</strong> drabbade den kurdiska<br />
staden Van den 23 oktober pratade jag med min<br />
redaktör på Express magazine <strong>som</strong> jag skrivit artiklar<br />
för sedan 2002. En vän till mig, Roni, var lärare<br />
i Erciş, den hårdast drabbade stadsdelen, och<br />
han var försvunnen. Jag ringde till honom flera gånger,<br />
men han svarade inte. Jag träffade Roni när jag var student<br />
i Ankara. Hans riktiga namn var Roni, men det stod<br />
ett annat namn på hans idkort, efter<strong>som</strong> det är förbjudet<br />
att använda kurdiska namn i Turkiet. Man måste alltså<br />
hitta ett turkiskt namn till sitt id. Ibland är det tjänstemannen<br />
vid registreringen <strong>som</strong> kommer på ett. Det kurdiska<br />
namnet Beriwan byts till exempel ut mot Elif, Rojhat<br />
mot İsmail och Azad mot İzzet. På grund av det här<br />
har många kurder två namn, ett dopnamn och ett annat<br />
officiellt namn att ha på sitt idkort. Efter<strong>som</strong> jag inte<br />
kände till min vän Ronis officiella namn, kunde jag inte<br />
fråga om honom på kriscentret i Van. Även om Roni<br />
skulle vara död eller skadad, kunde jag inte få fram någon<br />
information om honom. Jag kände inte till Ronis<br />
”namn”! Att jag var journalist var inte till någon hjälp. Jag<br />
väntade desperat i en vecka på att få kanske några livstecken<br />
från honom. När jag pratade med min redaktör<br />
om det här, använde han en metafor <strong>som</strong> ofta dyker upp<br />
i mitt huvud men <strong>som</strong> jag inte satt på pränt förut: ”Den<br />
kurdiska frågan är <strong>som</strong> bråte, <strong>som</strong> fått ligga kvar i åratal,<br />
och Turkiet är <strong>som</strong> en fallfärdig byggnad.”<br />
Enligt en studie från 2006 <strong>som</strong> genomfördes på en av<br />
de mest framstående forskningsinstitutio<strong>ner</strong>na i Turkiet,<br />
Hacettepeuniversitetets institution för befolkningsstudier,<br />
har över en miljon kurder tvångsförflyttats sedan<br />
1980. Och enligt flyktingorganisationen GöçDer i Istan<br />
bul ligger den rätta siffran snarare omkring tre miljo<strong>ner</strong>. I<br />
de flesta fall är det kampen mot PKK <strong>som</strong> tvingat dessa<br />
människor att lämna sina byar. Tvångsförflyttade kurder<br />
marginaliseras och pressas att jobba <strong>som</strong> sophämtare, eller<br />
blir billig arbetskraft och tiggare. De här människorna<br />
förvisas med andra ord till ”byggnadens” källare. Sedan<br />
1984, då kriget mellan PKK:s soldater och den turkiska<br />
armén inleddes, har 17 000 perso<strong>ner</strong> mördats utan att<br />
brotten klarats upp. De <strong>som</strong> bor i ”byggnaden” vet vilka<br />
<strong>som</strong> dödade dem. Sedan 1984 har totalt nästan 50 000<br />
soldater, stridskämpar och civila på båda sidor mist livet.<br />
Deras gravar finns i ”byggnadens” in<strong>ner</strong>gård. Medan jag<br />
skrev den här artikeln dödades 24 PKKkämpar i en insats<br />
ledd av den turkiska armén, och efter<strong>som</strong> deras<br />
kroppar var sönderbrända, väntade man på att liken skulle<br />
identifieras av familjerna.<br />
Den verkliga bråten från jordskalvet den 23 oktober<br />
ger en tydlig bild av de olika aspekterna av den kurdiska<br />
frågan. En programledare sa i direktsänd tv precis efter<br />
jordbävningen: ”Må Gud vara med vår polis och vår<br />
armé. Låt de händer, <strong>som</strong> kastar sten på dem, krossas.<br />
Alla måste veta sin plats!” Programledaren sa alltså att de<br />
kurder <strong>som</strong> drabbats av jordskalvet och <strong>som</strong> nu bad om<br />
hjälp en gång kastat sten på polisen, och att de borde<br />
veta sin plats. En nyhetsuppläsare i en annan populär<br />
turkisk tvkanal gjorde följande diskrimi<strong>ner</strong>ande uttalande:<br />
”Trots att jordbävningen drabbade Van, beklagar vi<br />
det inträffade.” Ingen av dessa tvmedarbetare fick lämna<br />
sina jobb på grund av sina uttalanden. Dessutom visade<br />
sig en del av ”hjälpsändningarna” från städer i väst, där<br />
majoriteten av befolkningen är turkisk, innehålla stenar<br />
och turkiska flaggor. En del religiösa samfund tolkade<br />
TEXT: IRFAN<br />
AKTAN<br />
JOURNALIST I TURKISKA<br />
KURDISTAN<br />
44 45<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
ÖVERSÄTTNING:<br />
ABIGAIL SYKES,<br />
GUNES ACAR<br />
”EN DEL<br />
RELIGIÖSA<br />
SAMFUND<br />
TOLKADE JORD-<br />
SKALVET SOM<br />
’GUDOMLIG<br />
RÄTTVISA’ OCH<br />
ANTYDDE ATT<br />
GUD STRAFFAT<br />
KURDERNA FÖR<br />
ATT DE HÄVDAT<br />
SINA RÄTTIG-<br />
HETER.”
jordskalvet <strong>som</strong> ”gudomlig rättvisa” och antydde att Gud<br />
straffat kurderna för att de hävdat sina rättigheter.<br />
De riktiga hjälpsändningarna till jordbävningsoffren<br />
togs i beslag av Vans ledare och förvarades i lagerlokaler.<br />
Ledarna såg till att ta kommandot över räddningsarbetet<br />
efter jordskalvet, för att stänga ute det kurdvänliga Freds<br />
och demokratipartiet (BDP). Detta fick till följd att<br />
många av dem <strong>som</strong> tvingades sova utomhus i kylan inte<br />
kunde få tag på tält, mat eller kläder. En journalist, <strong>som</strong><br />
uppmärksammade att hjälpsändningarna inte delades ut,<br />
kallades ”ondskefull”av premiärminister Recep Tayyip<br />
Erdoğan.<br />
Men att kallas ”ondskefull” är inte den starkaste reaktion<br />
man kan få <strong>som</strong> journalist i Turkiet. Journalister<br />
<strong>som</strong> kritiserar regeringen, de religiösa samfund <strong>som</strong> har<br />
ett starkt inflytande över regeringen eller statens aktiviteter<br />
åtalas enligt antiterroristlagen och döms till uppseendeväckande<br />
fängelsestraff. Vedat Kurşun, chefredaktör<br />
för Azadiya Welat, den enda rikstäckande kurdiska tidningen<br />
i Turkiet, sitter just nu fängslad. Han har blivit<br />
dömd till 166 år i fängelse! Brottet var ”propaganda för<br />
PKK”. Mina journalistvän<strong>ner</strong> Ahmet Şik och Nedim<br />
Şe<strong>ner</strong> sitter i fängelse i ett antal månader, anklagade för<br />
att vara medlemmar i den militära organisationen Ergenekon.<br />
Anledningen till att Ahmet fängslades skulle alltså<br />
vara att han var medlem i den organisation <strong>som</strong> han i<br />
själva verket arbetar emot! Men alla vet varför han dömdes;<br />
det beror på hans outgivna bok om en religiös organisation<br />
<strong>som</strong> bildats inom poliskåren, och <strong>som</strong> också har<br />
inflytande över regeringen. Det outgivna manuskriptet<br />
till boken har stämplats <strong>som</strong> ett ”dokument från en terrororganisation”<br />
och innehav av boken förbjöds.<br />
Just nu sitter nästan 70 journalister i fängelse i Turkiet.<br />
Flertalet av dem har anhållits efter att ha publicerat nyheter<br />
<strong>som</strong> kritiserar statens eller regeringens politik.<br />
Antiterroristlagen har inte bara använts mot journalister<br />
<strong>som</strong> sitter fängslade, utan även mot hundratals kurdiska<br />
barn i sju åttaårsåldern. Regeringen ”upplyser” också<br />
mediecheferna om att de inte behöver skriva om dessa<br />
frågor. Men regeringen behöver egentligen inte censurera<br />
medierna, för journalisterna i Turkiet utövar redan<br />
självcensur. Journalister <strong>som</strong> vi, <strong>som</strong> väljer att inte göra<br />
det, straffas på enkla och skrattretande grunder. På grund<br />
av en av mina artiklar, <strong>som</strong> publicerades i Express 2009,<br />
har jag dömts till 15 månaders fängelse. Bara för att jag<br />
citerade två PKKkämpar. Min redaktör Merve Erol<br />
dömdes att betala 16 000 lira i böter (drygt 63 000 kronor,<br />
övers. anm.), en enorm summa för en liten tidskrift<br />
av vår sort. Vid samma tidpunkt sa regeringen att den<br />
kurdiska frågan kunde lösas på demokratisk väg, och fick<br />
beröm av europeiska politiker. I min långa artikel citerade<br />
jag korta svar från PKKkämpar, inom citattecken.<br />
Därmed markerade jag att det inte var mina ord. Men<br />
åklagaren och domaren berättade för mig hur jag skulle<br />
göra mitt journalistiska arbete: det spelar ingen roll om<br />
det är citat, du får inte använda PKKsoldaters ord! En av<br />
Turkiets mest framstående sociologer, İsmail Beşikçi,<br />
<strong>som</strong> tillbringat 18 år av sitt liv i fängelse, fick samma straff<br />
<strong>som</strong> jag efter att ha använt bokstaven ”Q”, <strong>som</strong> kurder i<br />
Turkiet inte får använda, och ordet ”Kurdistan”! Värre än<br />
själva straffet var dock att domstolens beslut inte överraskade<br />
någon! För tydlighetens skull kan jag tillägga att<br />
inte heller Vedat Kurşuns 166åriga fängelsestraff kom<br />
<strong>som</strong> någon överraskning för någon.<br />
Jag bevittnade ett krig i sydöstra Turkiet under hela<br />
min uppväxt. Vän<strong>ner</strong> och släktingar miste livet i detta<br />
krig. Jag har varit journalist sedan jag läste vid universitetet,<br />
och jag har skrivit om den kurdiska frågan sedan elva<br />
år tillbaka. Jag dömdes till fängelse under Turkiets mest<br />
”demokratiska” epok. Min dom har inte vunnit laga kraft<br />
ännu, men jag undrar när Högsta domstolen kommer att<br />
fälla sitt avgörande. Varje dag passerar jag Högsta domstolen<br />
medan jag cyklar i frihet i Ankara. Men efter<strong>som</strong><br />
Högsta domstolen ligger på vägen till min arbetsplats,<br />
blir jag påmind om fängelset varje dag när jag ska till jobbet.<br />
Om Högsta domstolen fastställer den lokala rättens<br />
dom, kommer jag att få ett fängelsestraff på grund av<br />
några meningar <strong>som</strong> jag skrev i en artikel. Jag är inte den<br />
enda journalist <strong>som</strong> blir påmind om fängelset varje gång<br />
jag passerar Högsta domstolen. Oliktänkande journalister<br />
i Turkiet tänker alltid på livet <strong>som</strong> fånge. Varje dag<br />
vaknar de till ett jordskalv. En villkorlig dom, ett gripande,<br />
en åklagares uppmaning att lämna skriftligt vittnesmål<br />
eller ett angrepp i den regeringsvänliga pressen ... Att<br />
överleva under denna bråte blir svårare och svårare för<br />
varje dag.<br />
Låt mig berätta resten av historien för att stilla er nyfikenhet:<br />
vad hände med min vän Roni? Roni arbetade i<br />
staden İzmir i västra Turkiet, men blev djupt bedrövad<br />
över den rasism <strong>som</strong> han mötte och återvände till sin<br />
hemstad, där han drabbades av jordbävningen. Jag ringde<br />
honom igen en vecka efter jordskalvet, och äntligen svarade<br />
han! Trots att jag var överlycklig, var det allra första<br />
jag sa till honom: ”Roni, berätta genast vad ditt officiella<br />
namn är!” Om man inte rättar sig efter den statliga politiken<br />
i Turkiet, blir det omöjligt för ens närmaste att hitta<br />
en under bråten.<br />
”ENLIGT EN STUDIE FRÅN 2006 SOM GENOM-<br />
FÖRDES PÅ EN AV DE MEST FRAMSTÅENDE<br />
FORSKNINGSINSTITUTIONERNA I TURKIET,<br />
HACETTEPEUNIVERSITETETS INSTITUTION FÖR<br />
BEFOLKNINGSSTUDIER, HAR ÖVER EN MILJON<br />
KURDER TVÅNGSFÖRFLYTTATS SEDAN 1980.”<br />
RESA I ETT FÖRTRYCKT<br />
OCH BORTGLÖMT LAND<br />
De här fotografierna togs i ett land <strong>som</strong> glömts bort<br />
både av världen och av medierna. Fokus ligger på<br />
människorna, de <strong>som</strong> dagligen kämpar för sin<br />
överlevnad och för att hålla sin kultur levande, i<br />
ett land där mänskliga rättigheter fortfarande undertrycks<br />
av den turkiska staten.<br />
Vi ser barn och äldre människor göra Vtecken med<br />
händerna. En västerlänning skulle kunna misstolka det<br />
<strong>som</strong> ett glatt fredstecken, men i det här sammanhanget<br />
betyder det raka motsatsen. Det står för seger (”V for<br />
Victory”). Seger för det kurdiska motståndet, för att återfå<br />
sitt nedärvda land, en kraftfull symbol för hoppet och en<br />
direkt konfrontation mot en förtryckande stat <strong>som</strong> ständigt<br />
försöker att utplåna den kurdiska identiteten. Att göra<br />
gesten är strängeligen förbjudet.<br />
Numera är kurdernas kulturella identitet något av det<br />
<strong>som</strong> undertrycks allra mest i det turkiska territoriet. För<br />
inte så länge sedan var det ett brott att tala kurdiska på gatorna,<br />
att skriva på kurdiska, att ge ut böcker på kurdiska,<br />
ja till och med att lyssna på kurdisk musik. Många människor<br />
greps, torterades och tvingades i exil. Efter att kurdiska<br />
självständighetsgrupper och organisatio<strong>ner</strong> för<br />
mänskliga rättigheter gjorde förtrycket känt för omvärlden<br />
förvandlades den aktivt förtryckande assimileringen<br />
till något mer diskret, men alltjämt ständigt närvarande<br />
för alla kurder. I dag är det fortfarande brottsligt och belagt<br />
med fängelsestraff att skriva myndighetsdokument<br />
på kurdiska, att uttala ordet Kurdistan på gatorna samt<br />
att döpa barn till kurdiska namn. Kurder ses i det turkiska<br />
territoriet <strong>som</strong> fiender, får de lägst betalda jobben och<br />
blir stigmatiserade.<br />
De här bilderna dokumenterar en resa in i ett bortglömt<br />
land. De är ett försök att visa en verklighet i Europa<br />
<strong>som</strong> medierna inte skildrar. Det är inga ”enkla” bilder<br />
av gerillan eller övningslägren. Jag har försökt att fånga<br />
ett svårare och mer abstrakt motiv, nämligen den kulturella<br />
identiteten hos ett förtryckt folk fångat i ett geopolitiskt<br />
spel.<br />
SIMBASSÄNG I DET GAMLA<br />
KVARTERET I DIYARBAKIR.<br />
TEXT & FOTO:<br />
NUNO NETO<br />
46 47<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
FOTOGRAF<br />
ÖVERSÄTTARE:<br />
ABIGAIL SYKES
2 4<br />
6<br />
3<br />
2. FRAMTIDEN.<br />
BARN GÖR HONNÖR PÅ DIYARBAKIRS GATOR.<br />
SPONTANT GÖR EN GRUPP BARN GERILLANS<br />
GEST, EN AV MOTSTÅNDSRÖRELSENS FÖRBJUDNA<br />
SYMBOLER.<br />
3. LANDSKAP.<br />
LANDSKAPSBILD MED EN TURKISK FLAGGA OCH<br />
ETT FÖRTRYCKANDE BUDSKAP. HELA ÖSTRA<br />
TURKIET ÄR FULLT AV DEN HÄR TYPEN AV<br />
BUDSKAP I LANDSKAPET. DE KAN LÄSAS FRÅN<br />
MÅNGA KILOMETERS HÅLL OCH BYGGS AV ARMÉN<br />
MED VITA STENAR. PÅ DENNA BILD LYDER TEXTEN<br />
”OSYNLIGT HEMLAND”, MED DEN TURKISKA<br />
FLAGGANS SYMBOL, FÖLJT AV ”GENDARMA<br />
KOMANDO”, NAMNET PÅ EN AV TURKIETS<br />
SÄRSKILDA ARMÉSTYRKOR.<br />
4. BARN I DIYARBAKIR.<br />
BARN I DIYARBAKIR.<br />
5. TATVAN AVO.<br />
EN LANTBRUKARFAMILJ RESER FÖR ATT SÄLJA<br />
SINA VAROR.<br />
6. HOPP PÅ DERSIM.<br />
ETT LITET BARN PÅ SIN FARS AXLAR GÖR<br />
V-TECKNET UNDER EN KONSERT MED KURDISK<br />
MUSIK PÅ MUSIKFESTIVALEN I DERSIM.<br />
5<br />
8<br />
9<br />
7. DERSIM.<br />
EN GRUPP BARN PÅ MUSIKFESTIVALEN I DERSIM.<br />
8. DENGBEJ SEYITXANÊ BOYAXCÎ.<br />
DENGBEJ ÄR EN TRADITIONELL FORM AV SJUNGEN BERÄTTELSE. DENNE MAN ÄR EN<br />
VÄLKÄND UTTOLKARE AV KURDISK FOLKMUSIK. MED STOLTHET BESKRIVER HAN SIG<br />
SOM I FÖRSTA HAND SOPÅKARE OCH I ANDRA HAND GATOSKOPUTSARE.<br />
9. ÄLDRE I DIYARBAKIR.<br />
TVÅ ÄLDRE KVINNOR I DIYARBAKIRS SLUMKVARTER DÄR DE TVÅNGSFÖRFLYTTADE BOR.<br />
7
50 51<br />
<strong>MANA</strong> 1 2010<br />
TEMASIDOR<br />
SKYLDIGHET<br />
ATT SKYDDA<br />
TEXT: JOHN<br />
ÅBERG /<br />
JOHNSON AYONKA<br />
REDAKTIONSMEDLEM<br />
/STATSVETARE<br />
ILLUSTRATION:<br />
SAGA BERGEBO<br />
HAR DET INTERNATIONELLA SAMFUNDET ETT ANSVAR FÖR ATT<br />
SKYDDA BEFOLKNINGAR SOM UTSÄTTS FÖR BROTT MOT<br />
MÄNSKLIGHETEN? ELLER ÄR INTERNATIONELLA INTER-<br />
VENTIONER ALLTID ETT ÖVERGREPP PÅ ETT FOLKS RÄTT<br />
TILL SJÄLVBESTÄMMANDE? MED INTERVENTIONEN<br />
I LIBYEN STÄLLDES FRÅGAN PÅ SIN SPETS. <strong>MANA</strong> GER<br />
INBLICK I ETT STÄNDIGT OMSTRITT ÄMNE.<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2011
52<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2011<br />
”ETT SLAGS SKYLDIGHET ATT SKYDDA<br />
ANSÅGS VARA EN DEL AV SUVERÄNITETENS<br />
ANDEMENING: DEN DAGEN EN STAT MISS-<br />
LYCKAS MED ATT SKYDDA SIN BEFOLKNING<br />
UPPHÖR OCKSÅ SUVERÄNITETEN ATT GÄLLA.<br />
FRITT FRAM FÖR DET INTERNATIONELLA<br />
SAMFUNDET ATT GRIPA IN.”<br />
Folkmord är rasismens mest extrema uttryck. Människor<br />
av fel börd avhumaniseras för att utplånas.<br />
Historiens värsta förbrytelser är folkmord. Förintelsen<br />
av ursprungsbefolkningen på de amerikanska<br />
kontinenterna, slaveriet och kolonialismens folkmord<br />
hör alla hit. Efter andra världskrigets förintelse sades<br />
det ”aldrig mer”; aldrig mer skulle folkmordets ofattbara<br />
grymhet få upprepas. Men illdåden återkom. I Kambodja.<br />
I Östtimor. På Balkan. I Rwanda. I Sudan. Och så vidare.<br />
Det högt ställda målet uppnåddes aldrig, det internationella<br />
samfundet lyckades inte ingripa. Men hoppet har man<br />
för den sakens skull inte gett upp. Ett hopp <strong>som</strong> sträcker sig<br />
över statsgränserna. Lite <strong>som</strong> när Tanzania gick in i Uganda<br />
och befriade landet från Idi Amins skräckvälde.<br />
Folkmordet i Rwanda och Natos ensidiga så kallade humanitära<br />
interventio<strong>ner</strong> splittrade världssamfundet, samtidigt<br />
<strong>som</strong> det utlöste en lång rad diskussio<strong>ner</strong> om hur folk<br />
<strong>som</strong> riskerar att utsättas för massmord bäst kan beskyddas.<br />
Ur diskussio<strong>ner</strong>na reste sig, inom ramen för FN, Internationella<br />
kommissionen för intervention och statssuveränitet<br />
(ICISS), vars uppdrag var att söka förena interventio<strong>ner</strong><br />
<strong>som</strong> görs i syfte att skydda människor med statssuveräniteten.<br />
Därmed rubbades den internationella politikens<br />
grundbult: principen om varje lands absoluta suveränitet.<br />
Idén om en ”skyldighet att skydda” lanserades. Ett slags<br />
skyldighet att skydda ansågs vara en del av suveränitetens<br />
andemening: den dagen en stat misslyckas med att skydda<br />
sin befolkning upphör också suveräniteten att gälla. Fritt<br />
fram för det internationella samfundet att gripa in. Lanseringen<br />
av suveräniteten <strong>som</strong> villkorlig gjorde ICISS till en<br />
unik kraftsamling.<br />
Nu fattades bara ett tydligare slutdokument, en enad<br />
ge<strong>ner</strong>alförsamling och en resolution. Detta förverkligades<br />
med FN:s världstoppmöte 2005, ge<strong>ner</strong>alsekreterarens<br />
rapport Att implementera skyldigheten att skydda 2009 och<br />
den första resolutionen <strong>som</strong> antogs samma år. Där slogs<br />
fast att om en stat inte lyckas skydda sin befolkning, eller i<br />
själva verket är förövaren, måste det internationella samfundet<br />
vara redo att vidta mer kraftfulla åtgärder, även kollektiv<br />
användning av våld genom FN:s säkerhetsråd. Skyldigheten<br />
att skydda begränsades till att gälla fyra brott:<br />
folkmord, krigsförbrytelser, etnisk rensning och brott mot<br />
mänskligheten. Man verkade nu ha nått global politisk<br />
enighet i den tidigare tvistefrågan om humanitär intervention.<br />
Det sades att ställningstagandet för en skyldighet att<br />
skydda hade förvandlat ett ”begrepp” till en ”princip” – en<br />
”grundläggande sanning” byggd på en ”gemensam förståelse”.<br />
Det är frestande att se Natos intervention i Libyen <strong>som</strong><br />
en länge närd dröm <strong>som</strong> gick i uppfyllelse; drömmen att<br />
kunna skydda civila från de mest brutala former av brott.<br />
Åtminstone såg många det så inledningsvis, då interventionen<br />
stöddes av människor och partier från både höger<br />
och vänster. Och utan en kritisk granskning hade vi stannat<br />
där. Men i själva verket finns det en rad problem med interventio<strong>ner</strong><br />
<strong>som</strong> syftar till att skydda.<br />
MINSKAR INTERVENTIONENS LEGITIMITET<br />
För det första är det vanligt att internationella ingripanden<br />
väcker ont blod hos vetorättsmakter, vilket inte endast<br />
minskar interventionens legitimitet, utan även får den konsekvensen<br />
att brott <strong>som</strong> faller utanför vetorättsmakternas<br />
intressesfärer, eller <strong>som</strong> begås av allierade, tillåts. Därför<br />
uttryckte Ryssland starka reservatio<strong>ner</strong> mot Natos insatser<br />
i det forna Jugoslavien, trots serbernas massakrer. I samma<br />
anda blundar västvärlden för brott begångna av allierade,<br />
<strong>som</strong> i Indonesien under kalla kriget och Jemen i våra dagar.<br />
För det andra verkar det <strong>som</strong> om beslutet att interve<strong>ner</strong>a<br />
eller ej till stor del påverkas av den regionala dynamiken<br />
istället för att avgöras av sakfrågan. De skäl och motiveringar<br />
<strong>som</strong> anges för interventio<strong>ner</strong> varierar från region<br />
till region. Konsekvensen blir oförutsägbarhet i tillämpningen<br />
av den internationella skyldigheten att skydda.<br />
FNresolutionen <strong>som</strong> stödde interventionen i Libyen<br />
kom till mycket på grund av stöd av Arabförbundet samt<br />
Afrikanska unionens säkerhetsrådsmedlemmar Nigeria<br />
och Sydafrika. Frankrikes och FN:s ingripande i Elfenbenskusten<br />
stöddes av den regionala organisationen<br />
ECOWAS. Å andra sidan har Arabförbundet inte visat<br />
samma beslutsamhet vad gäller en intervention i Syrien.<br />
För det tredje är tolkningsfrågan djupt problematisk.<br />
Den fastslagna internationella skyldigheten att skydda<br />
lämnar mycket öppet för diskussion. När anses staten ha<br />
misslyckats med att skydda sin befolkning? När blir fredliga<br />
initiativ otillräckliga? Vem genomför och ansvarar<br />
för interventionen? Hur ska det internationella samfundet<br />
agera efter att man använt militär makt? Vilka aktörer<br />
och institutio<strong>ner</strong> ska då engageras?<br />
För det fjärde missbrukas interventio<strong>ner</strong> av mäktiga<br />
stater. Dessa farhågor uttrycktes av de länder <strong>som</strong> motsatte<br />
sig den första resolutionen om skyldigheten att<br />
skydda. Mer allvarligt är att en intervention kan fungera<br />
<strong>som</strong> en trojansk häst för invasion och kontroll av resurser.<br />
Just den aspekten har varit ett återkommande inslag i<br />
debatten om ingripandena i Irak och Afghanistan, och<br />
senast i Libyen.<br />
I den diskussion om skyldigheten att skydda <strong>som</strong> fördes<br />
i FN:s ge<strong>ner</strong>alförsamling betonade Bolivias FNambassadör<br />
”vikten av att stater bekräftar sin förpliktelse att<br />
skydda sina medborgare för att på så vis tillförsäkra sig<br />
själva ett långt liv samt att suveräniteten är en ’villkorlig<br />
”SKYLDIGHETEN ATT SKYDDA BEGRÄNSADES<br />
TILL ATT GÄLLA FYRA BROTT: FOLKMORD,<br />
KRIGSFÖRBRYT ELSER, ETNISK RENSNING<br />
OCH BROTT MOT MÄNSKLIG HETEN.”<br />
rätt’: den stat <strong>som</strong> inte har vilja och förmåga att skydda<br />
sina medborgare förlorar rätten att åberopa denna princip<br />
om suveränitet <strong>som</strong> ett argument för att undvika internationell<br />
intervention”. För att slippa besvärliga frågor<br />
om suveränitet och för att undvika nykoloniala humanitära<br />
förevändningar och omotiverade angrepp, gör staterna<br />
med andra ord bäst i att avstå från förtryck av det<br />
brutala slaget. Förtryck framkallar intervention, befogat<br />
eller ej. Och det faktum att det humanitära motivet bara är<br />
ett av flera vid ett militärt ingripande (efter<strong>som</strong> stater inte<br />
riskerar soldatliv på rent humanitära grunder), är ingen<br />
anledning att vara kategoriskt skeptisk mot inter ventio<strong>ner</strong><br />
för att skydda civilbefolkningen. Istället finns det anledning<br />
att noggrant och opartiskt undersöka varje brottsmisstanke<br />
<strong>som</strong> når FN:s korri dorer.<br />
”BLANK CHECK”<br />
I fallet Libyen hade interventionen stöd av FN och kollektiv<br />
legitimitet, men genomförandet av aktionen var<br />
självutnämnd; en produkt av att resolutionen var vag och<br />
lämnade skyldigheten att skydda på FN:s medlemsstater<br />
utan ytterligare specifikatio<strong>ner</strong> om hur skyddsåtgärderna<br />
skulle tillämpas. I praktiken lämnade det öppet för de<br />
militärt beredda natio<strong>ner</strong>na att bestämma spelreglerna<br />
för interventionen.<br />
Det är av yttersta vikt att utesluta möjligheten för en<br />
”blank check” med självutnämnda militära befogenheter.<br />
Istället är det nödvändigt att vidga kontrollen över insatser<br />
<strong>som</strong> vidtas inom ramen för vad <strong>som</strong> måste förbli internationell<br />
kollektiv säkerhet.<br />
För att undvika en avgrund mellan löftet om skydd<br />
och verkligheten på marken, måste principen om skyldigheten<br />
att skydda ha en tydlig tolkning, starka mandat,<br />
kollektiv kontroll och en institutionaliserad tillämpning.<br />
53<br />
<strong>MANA</strong> 3-4 2011
TEXT: REBECCA<br />
SELBERG<br />
REDAKTIONSMEDLEM<br />
FOTO: DREAMWORKS<br />
HUSHÅLLSTJÄNSTENS<br />
ROLL I AMERIKANSK<br />
BESTSELLER<br />
Den amerikanska boken Niceville och den nyligen lanserade filmen med<br />
samma namn har vållat mycket debatt i USA, där många menat att den<br />
segmenterar rasistiska stereotyper medan andra tvärtom hyllar den.<br />
Rebecca Selberg ser den <strong>som</strong> ett viktigt inlägg i debatten om<br />
hushållsarbetet.<br />
Jag är i den amerikanska södern när jag läser Kathryn<br />
Stocketts The Help (utgiven på svenska <strong>som</strong> Nice<br />
ville), succéromanen om svarta pigor och vita fröknar<br />
i 1960talets Jackson, Mississippi. Jag läser den med<br />
ett slags tveksamt nöje. Den är underhållande och<br />
tankeväckande. Men ”Jim Crowlagarna”, apartheidlagarna<br />
<strong>som</strong> gällde i södern fram till mitten av 1960talet, är inte<br />
ens en ge<strong>ner</strong>ation bort och det märks när man rör sig i de<br />
trakter <strong>som</strong> boken utspelar sig i. Överallt finns rester av Jim<br />
Crow kvar, i form av segregation och en seglivad strukturell<br />
rasism <strong>som</strong> drabbar den svarta befolkningen hårdare än andra<br />
minoriteter. Här finns också ett högst närvarande kollektivt<br />
minne av motståndet. Så när en vit överklasskvinna<br />
från Georgia, debutanten Kathryn Stockett, skriver en roman<br />
<strong>som</strong> talar för svarta hushållerskor mitt i rasförtryckets<br />
mest brinnande årtionde, då fingranskas orden <strong>som</strong> läggs i<br />
deras munnar.<br />
Aibileen är hushållerska hos miss Leefolt. Som ”maid”<br />
tar Aibileen hand om familjen Leefolts dotter, det sjuttonde<br />
vita barnet hon uppfostrat. Mrs Leefolt ägnar dagarna åt att<br />
framställa hemmet <strong>som</strong> mer välbärgat än vad det är och spela<br />
bridge med sina väninnor. I centrum av vängruppen finns<br />
mrs Hilly, <strong>som</strong> kampanjar för ”separata toaletter för den<br />
svarta hemhjälpen”, med hänvisning till 60talets rasbiologiska<br />
föreställningar om svarta bakterier och svart smuts.<br />
En av kvinnorna i bekantskapskretsen är miss Skeeter,<br />
en rödhårig dissident <strong>som</strong> bestämmer sig för att skriva en<br />
bok utifrån hushållerskornas erfarenheter. Aibileen är den<br />
första <strong>som</strong> ställer upp på att bli intervjuad. I ett samhälle<br />
där svarta män lynchas om de råkar gå för nära en vit kvinna<br />
är det ett livsfarligt företag. Aibileens vän<strong>ner</strong> varnar<br />
henne och vägrar först att delta i projektet, men ändrar sig<br />
efter mordet på NAACPaktivisten Medgar Evers och miss<br />
Hillys orättvisa behandling av den hushållerska hon haft<br />
anställd.<br />
SCHABLONER OCH YTLIGHET<br />
Kritikerna har kallat Aibileen en mammyfigur. Sociologen<br />
David Pilgrim listar huvuddragen i mammykarikatyren<br />
<strong>som</strong> den reproducerats i fiktionen. Syftet med mammyn<br />
var i grunden att försvara slaveriet, ett sätt att framställa<br />
slavar <strong>som</strong> nöjda med att vara ägda av vita. Mammyn avsexualiserades<br />
och skapades <strong>som</strong> medelålders och tjock.<br />
Hennes hud beskrevs <strong>som</strong> mörk, ofta kolsvart, en färg <strong>som</strong><br />
fått representera fulhet och smuts. Under Jim Crow var<br />
mammyn enligt Pilgrim en vit fantasi; hängiven enbart sin<br />
vita värdfamilj, politiskt och kulturellt ofarlig, ”en nostalgisk<br />
längtan efter en tid <strong>som</strong> aldrig funnits”. De <strong>som</strong> argumenterar<br />
för att Aibileen passar in i mammyfiguren pekar<br />
på att hon beskrivs <strong>som</strong> tjock och mörk <strong>som</strong> skalet på en<br />
kackerlacka – en jämförelse hon själv står för. Engagemanget<br />
för miss Skeeter påmin<strong>ner</strong> om mammyns självuppoffrande<br />
kärlek för de vita <strong>som</strong> äger henne, hävdar kritikerna,<br />
<strong>som</strong> också provocerats av att Aibileen gråter för Skeeter<br />
och för familjen Leefolts vita dotter, men aldrig för sin<br />
döde son.<br />
Association of Black Women Historians kritiserade boken<br />
i ett öppet brev och anklagade Stockett för att ta för lätt<br />
på svarta hushållsarbetares erfarenheter av sexuellt våld<br />
från sina manliga, vita arbetsgivare. De vände sig också<br />
mot Stocketts ytliga beskrivningar av medborgarrättsrörelsen.<br />
Visserligen spelar mordet på Evers en roll i romanen,<br />
men beskrivningen av reaktio<strong>ner</strong>na på hans död är nedlåtande:<br />
Ever’s assassination sends Jackson’s black community<br />
frantically scurrying into the streets in utter chaos and<br />
disorganized confusion – a far cry from the courage<br />
demonstrated by the black men and women who<br />
continued his fight.<br />
TRIVIALISERING OCH KOMPLEXITET<br />
Det är framförallt filmversionen <strong>som</strong> skapat debatt i USA,<br />
och recensenter har hävdat att den är ännu ett bevis för att<br />
landet fortfarande inte förlikat sig med vare sig den historiska<br />
eller den samtida rasismen. Men det finns de <strong>som</strong> tar<br />
filmen och boken i försvar. Forskaren och skribenten John<br />
McWhorter hävdar i en krönika i The New Republic (17/8<br />
11) att de <strong>som</strong> kallar romanen rasistisk har fastnat i identitetspolitiska<br />
cirkelresonemang, i ”ett pedantiskt bortviftande<br />
av nästan alla kommersiellt gångbara framställningar av<br />
svarta människor <strong>som</strong> stereotyper”. Hur boken än skrivits<br />
och hur den efterföljande filmen än gjorts hade den beskyllts<br />
för att vara rasistisk, i ett slags damnedifyoudo,<br />
damnedifyoudon’tretorik <strong>som</strong> blivit regel i vissa kretsar,<br />
menar han.<br />
McWhorter avfärdar kritikerna på punkt efter punkt. Att<br />
både boken och filmen innehåller komiska sce<strong>ner</strong> och förlösande<br />
skratt har fått en del att påstå att berättelsen förskönar<br />
och trivialiserar villkoren i södern under Jim Crow.<br />
Men enligt McWhorter förminskar man de människor <strong>som</strong><br />
levde under dessa omständigheter om man kräver att de<br />
framställs <strong>som</strong> endimensionellt allvarliga och arga. Det<br />
fanns glädje på den tiden också, en mänsklig strävan efter<br />
att skapa sig ett liv <strong>som</strong> kunde bjuda på hela känsloregistret.<br />
På samma sätt var det med kärleken till de vita barn <strong>som</strong><br />
hushållerskorna uppfostrade. Det är, menar McWhorter,<br />
<strong>som</strong> om kritikerna inte vill ta till sig att dessa svarta kvinnor<br />
kunde hata rasismen och samtidigt älska de barn de umgicks<br />
med sex dagar i veckan under flera år. Invändningarna<br />
om brist på komplexitet och djup är reflexmässiga, inte baserade<br />
på vad <strong>som</strong> verkligen finns i texten, säger McWhorter.<br />
Han har en poäng tycker jag. Porträtten är överlag varsamt<br />
skapade, och även om det rasistiska våldet inte alltid<br />
beskrivs explicit är det hela tiden närvarande, och utgör vid<br />
sidan av kvinnoförtrycket och klassföraktet berättelsens<br />
grundproblematik. Jag håller med McWhorter om att kritikerna<br />
pekar på problematiska representatio<strong>ner</strong>, i samma<br />
mån <strong>som</strong> de låter bli att peka på de motbilder <strong>som</strong> skrivs<br />
fram.<br />
AKTUELL ÄN IDAG<br />
Jag tycker att en av bokens styrkor är att den fångar kontinuiteten<br />
i det betalda hushållsarbetet. En av hushållerskorna<br />
i The Help, Yule May, hamnar i fängelse sedan hon<br />
stulit en ring från sin arbetsgivare för att ha råd att skicka<br />
sina sö<strong>ner</strong> till college. Miss Hilly, Yule Mays arbetsgivare<br />
och ringens ägare, berättar om händelsen för sina väninnor<br />
med den särskilda blandning av självrättfärdighet, indignation<br />
och förakt <strong>som</strong> bara överheten kan uppbringa. Vill<br />
man ha ett nutida, svenskt exempel på samma känslostorm<br />
kan man läsa Katrin Zytomierskas blogginlägg om hur hon<br />
skickat polisen, INS och Department of Homeland Security<br />
efter ”sin barnflicka”, en ”enkel bondjänta från landsbygden<br />
i Polen” <strong>som</strong> ”rymt” från familjen medan de befann<br />
sig på resa i USA. ”Jag önskar henne allt ont och kommer<br />
aldrig tillåta henne ett liv i Sverige”, skriver Zytomierska<br />
i en öm<strong>som</strong> självömkande, öm<strong>som</strong> våldsam harang <strong>som</strong><br />
hämtad direkt ur munnen på en rasistisk southern bell i Jim<br />
Crowland.<br />
Jag läser The Help och Zytomierskas blogginlägg parallellt<br />
med en artikel ur Yale Journal of Law and Feminism,<br />
författad av juristen Dorothy Roberts. Hon spaltar upp den<br />
feministiska kritiken av den specifikt kvinnliga och rasifierade<br />
arbetsmarknad <strong>som</strong> The Help handlar om. Roberts har<br />
två poänger. För det första att den ideologiskt konstruerade<br />
skillnaden mellan hushållsarbete och annat arbete har bidragit<br />
till att underordna kvinnor ge<strong>ner</strong>ellt. Men, och detta<br />
är hennes andra poäng, hushållsarbetet i sig är ideologiskt<br />
delat mellan ”kreativt” och ”simpelt”. ”Kreativt” arbete anses<br />
fint därför att det handlar om att se till att hushållet<br />
fungerar och ser ut på rätt sätt, och för att det är kopplat till<br />
den moraliska eller kulturella fostran av barnen. Det är detta<br />
arbete de vita kvinnorna i The Help utför: de inreder<br />
hemmet, arrangerar julfirande och söndagsluncher och väljer<br />
skolor åt barnen.<br />
Det ”simpla” arbetet däremot nedvärderas, skriver Roberts,<br />
därför att det är tungt, smutsigt, enformigt och okvalificerat<br />
(också i ett slags kulturellt eller moraliskt avseende).<br />
Det är detta arbete <strong>som</strong> de svarta husorna får sig tilldelat<br />
i de vita hushållen. Aibileen städar toaletter, stryker<br />
skjortor, diskar och byter blöjor. Det arbetet ska vara osynligt,<br />
precis <strong>som</strong> den <strong>som</strong> utför det.<br />
Dorothy Roberts hävdar att medan skillnaden mellan arbete<br />
i hemmet och arbete i övrigt skapar ojämlikhet mellan<br />
män och kvinnor, handlar distinktionen mellan kreativt<br />
och simpelt hushållsarbete om att skapa skillnader och<br />
ojämlikheter mellan olika grupper av kvinnor. Vita privilegierade<br />
kvinnor har ansvaret för det kreativa arbetet i hemmet,<br />
medan det simpla arbetet överlåts på rasifierade arbetarklasskvinnor.<br />
På så sätt återskapas klassamhället och rasismen,<br />
samtidigt <strong>som</strong> den ge<strong>ner</strong>ella underordningen av<br />
kvinnor upprätthålls. Roberts menar att alla kvinnor förlorar<br />
på den här ordningen, efter<strong>som</strong> den bygger på att dikotomin<br />
mellan arbete i hushållet och arbete på den ”öppna”<br />
arbetsmarknaden också fortsättningsvis separeras ideologiskt<br />
och värderas olika.<br />
EXPLOATERING INNAFÖR HEMMETS VÄGGAR<br />
Den feministiska kritiken mot uppdelningen i kreativt och<br />
simpelt arbete bygger alltså på en teoretisk förståelse av hur<br />
det patriarkala och rasistiska klassamhället fungerar, men<br />
också på omfattande empirisk kunskap om de strukturer<br />
och praktiker <strong>som</strong> så kallade pigtjänster bygger på. Därför<br />
55<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
REFERENSER<br />
• Kathryn Stockett, The<br />
Help, Penguin Books<br />
2011<br />
• David Pilgrims text finns<br />
att läsa på http://www.<br />
ferris.edu/jimcrow/<br />
mammies/<br />
• Bloggen <strong>som</strong> samlar<br />
kritik mot såväl boken<br />
<strong>som</strong> filmen finns på<br />
följande adress: http://<br />
acriticalreviewofthehelp.<br />
wordpress.com<br />
• Brevet från Association<br />
of Black Women<br />
Historians finns att läsa på<br />
deras hemsida: www.<br />
abwh.org<br />
• John McWhorters<br />
artikel finns att läsa på<br />
www.tnr.com<br />
• Katrin Zytomiersks<br />
blogginlägg togs bort<br />
någon vecka efter<br />
publiceringen av sidans<br />
redaktör, men har<br />
återgivits och diskuterats<br />
bland annat på LObloggen,<br />
http://loblog.<br />
lo.se<br />
• Dorothy Roberts artikel<br />
hade titeln ”Spiritual<br />
and Menial Housework”<br />
och publicerades i Yale<br />
Journal of Law and<br />
Feminism volym 9,<br />
nummer 51 (1997).<br />
• Helga Lutz (redaktör),<br />
Migration and Domestic<br />
Work: A European<br />
Perspective on a Global<br />
Theme, Ashgate 2008.<br />
• Bridget Anderson, Doing<br />
the Dirty Work? The<br />
Global Politics of<br />
Domestic Labour, Zed<br />
Books 2000.<br />
• I Sverige har Anna<br />
Gavanas (Who Cleans<br />
the Welfare State?<br />
Institutet för<br />
framtidsstuder<br />
forskningsrapport<br />
2010/3) och Ellinor<br />
Platzer (Från folkhem<br />
till karriärhushåll, Arkiv<br />
förlag, 2007) skrivit om<br />
hushållsnära tjänster.<br />
är det provocerande när vänsterpolitiker, <strong>som</strong> vänsterpartisterna<br />
Mats Olsson, Nita Lorimer och Anne Dederichs<br />
(Sydsvenskan 23/509) i Lund, hävdar att kritik mot<br />
rutavdraget bygger på förakt för ”traditionellt kvinnliga<br />
arbetsuppgifter”. I själva verket förhåller det ju sig precis<br />
tvärtom. Det The Help visar och Zytomierksas blogginlägg<br />
är en exponent för är den historiska kontinuitet av<br />
gränslöshet och förtryck <strong>som</strong> följer med uppdelningen i<br />
kreativt och simpelt hushållsarbete. Om man <strong>som</strong> lundavänsterpartisterna<br />
jämför detta specifika arbete med<br />
mureri bortser man från den unika närheten och känslomässiga<br />
utsattheten hos den <strong>som</strong> arbetar i andra människors<br />
hem och med andra människors barn och tillhörigheter,<br />
<strong>som</strong> hushållerska, städerska, barnflicka, ”maid”.<br />
Forskare <strong>som</strong> Helga Lutz och Bridget Anderson, <strong>som</strong><br />
följt och intervjuat kvinnor <strong>som</strong> lever på att utföra betalt<br />
hushållsarbete åt andra, har kunnat visa hur exploateringen<br />
får en särskild karaktär när anställningen måste<br />
inneslutas i familjens sfär. Dessa arbetare förväntas inte<br />
sälja sin arbetskraft utan hela sina jag. Så uppstår den<br />
gränslöshet <strong>som</strong> Zytomierska ger uttryck för när hon beskriver<br />
hur hon la <strong>ner</strong> personligt engagemang i barnflickan,<br />
för sonens skull, och att det därför kändes <strong>som</strong> ett<br />
svek när barnflickan lämnade sin anställning. Fast Zytomierska<br />
säger att barnflickan ”rymde”, efter<strong>som</strong> hon inte<br />
ser sig <strong>som</strong> köpare av tid utan av hela barnflickans person.<br />
Det personliga engagemanget i en i grunden ojämlik<br />
relation väcker våldsamma känslor så fort relationen<br />
sätts på prov – det vill säga så fort hushållsarbetaren gör<br />
motstånd. Därför är hon extra utsatt, och därför följer<br />
inte bara hennes omsorgsarbete utan också förtrycket av<br />
henne en särskild logik.<br />
DAGENS HUSHÅLLSARBETARE: MIGRANTEN<br />
Marknaden för betalt hushållsarbete ser inte längre ut<br />
56 <strong>som</strong> den gjorde under Jim Crowlagarna i den amerikan annat arbete, kunde organiseras annorlunda, mera jäm<br />
57<br />
ska södern. Ändå visar forskning hur det snarare än för<br />
ändring är just kontinuitet <strong>som</strong> präglar denna marknad.<br />
Samtida forskning om så kallade hushållsnära tjänster,<br />
svensk och internationell, visar hur detta arbete följer<br />
det historiska mönster <strong>som</strong> berättelsen i The Help spinns<br />
kring. Det är fortfarande i huvudsak rasifierade kvinnor<br />
<strong>som</strong> utför betalt arbete i hemmen åt medel och överklassfamiljer.<br />
Till skillnad från 60talets amerikanska<br />
hushållerskor är dagens ”maids” ofta migranter, inte sällan<br />
papperslösa. Så är det i Sverige, så är det i USA, och<br />
så är det i resten av världen också. Uppdelningen mellan<br />
kreativt och simpelt hushållsarbete, <strong>som</strong> Dorothy Roberts<br />
pekade ut, bygger på en rasistisk ideologi och en<br />
skiktad arbetsmarknad. Idag är det migration och medborgarskap,<br />
inte formella rasåtskillnadslagar, <strong>som</strong> möjliggör<br />
ekonomisk och känslomässig gränslös exploatering<br />
av de kvinnor <strong>som</strong> städar medelklassens våningar<br />
och villor.<br />
Jag är tveksam till McWhorters påstående att det är<br />
”identitetspolitik” <strong>som</strong> gör att kritikerna hänger upp sig<br />
på representatio<strong>ner</strong> och bortser från andra aspekter av<br />
boken. Kanske är det också kritiken mot representatio<strong>ner</strong><br />
<strong>som</strong> är viktigast ur ett antirasistiskt perspektiv. Samtidigt<br />
är det underligt att befinna sig i södern, och inte<br />
höra någon av bokens belackare ta fasta på den historiska<br />
kontinuiteten i rasistiskt kvinnoförtryck inom den så<br />
kallade hushållsnära tjänstesektorn. Jag har inte sett någon<br />
<strong>som</strong> upprörts över hur Aibileen gestaltas gå vidare<br />
och ifrågasätta den giriga arbetsmarknaden, avsaknaden<br />
av en utbyggd offentlig sektor, eller mäns bristande ansvar<br />
för barnuppfostran och diskning. När antirasister läser<br />
boken borde de ta med sig just detta: att betalt hushållsarbete<br />
igår och idag bygger på en unikt känslomässig<br />
exploatering <strong>som</strong> närs av kvinnoförtryck och rasism.<br />
Jag skulle önska att The Help kunde bidra till nya visio<strong>ner</strong><br />
om hur det reproduktiva arbetet, och därmed också<br />
likt.<br />
Liv Strömquist belyser allt från nära<br />
håll och överrumplar med en kaskad<br />
av väl underbyggda, fyndigt formulerade<br />
eller ibland rätt plumpa argument.<br />
Blandningen gör att man oftast<br />
köper även slagen under bältet.<br />
Den senaste boken, Ja till Liv! är<br />
inget undantag i det avseendet, men<br />
den är spretigare än förra boken<br />
Prins Charles känsla och flera av serierna<br />
har publicerats tidigare. Boken<br />
är antirasistisk i den bemärkelsen att<br />
den har en radikalt intersektionell<br />
utgångspunkt, men några av skämten<br />
känns här lite slappa, särskilt <strong>som</strong> de<br />
ställs granne med brinnande idérikedom.<br />
Man får svar på frågan hur moderaterna<br />
dog ut (genialiskt), vilken<br />
betydelse medelålders kvinnor har<br />
för unga manliga kulturutövare med<br />
mera. Man skrattar ofta, men min<br />
rekommendation till den <strong>som</strong> saknar<br />
några av hennes övriga verk i samlingen<br />
blir att köpa dem först.<br />
Emma Eleonorasdotter,<br />
redaktionsmedlem<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
BOK<br />
JA TILL LIV<br />
Liv Strömquist<br />
GALAGO
Konstpausen<br />
Franska La Barbe är ett aktivistkollektiv <strong>som</strong><br />
tar på sig skägg och dyker upp på oväntade<br />
platser, utan att vara bjudna, för att belysa<br />
bristen på kvinnor i alla institutio<strong>ner</strong> där<br />
beslut fattas och där män är i majoritet. La<br />
Barbe tränger sig in i styrelserum,<br />
på konferenser och på utställningar, läser upp<br />
manifest och delar ut flygblad. I kölvattnet av<br />
den feministiska performancefestivalen i<br />
Köpenhamn i november förra året har en<br />
nordisk La Barbegrupp bildats.<br />
Vill du veta mer:<br />
nordiclabarbe@gmail.com<br />
labarbelabarbe.org<br />
FOTO: DORTE MADSEN<br />
58 59<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
ARGUMENTATIONSMANUAL<br />
I PALESTINAFRÅGAN<br />
Operation Gjutet Bly, den israeliska massaker i Gaza<br />
<strong>som</strong> tog sin början i december 2008, kritiserades från<br />
alla håll. Det var fruktansvärt att ta emot nyheterna<br />
därifrån. Vi var alla medvetna om hur Gazaborna var<br />
inspärrade medan förarlösa plan gick till anfall efter<br />
anfall, hur man attackerade ambulanser, sjukhus, skolor,<br />
marknadstorg och hus efter hus.<br />
Totalt dog 13 israeler och över 1 400 palestinier, flera<br />
hundra av dem barn. Man kunde här och där höra uttryck<br />
<strong>som</strong> ”skjuta fisk i en tunna”. Rykten kom om<br />
Israels användning av vit fosfor, och bekräftades senare.<br />
Sms:et ”Vi vasser i död, blod …” från den norske läkaren<br />
Mads Gilbert spreds blixtsnabbt och fyllde telefonminnet<br />
och alltihop spred en känsla av skräckfylld vanmakt.<br />
Jag minns att jag de där dagarna var rädd för att<br />
träffa på någon ute <strong>som</strong> skulle säga något proisraeliskt,<br />
något raljant eller känslokallt för då hade jag inte vetat<br />
vad jag skulle ha gjort.<br />
Norman G. Finkelstein, den judiske amerikanske<br />
forskaren <strong>som</strong> profilerat sig <strong>som</strong> en av de mest hårdföra<br />
kritikerna av Israels politik, har valt ett annat sätt att<br />
hantera proisraeliska attacker. Han har gjort sig hemmastadd<br />
i skottgluggen. Youtubeklippen där han på sitt karaktäristiska<br />
långsamma och ansträngda sätt ses skrika<br />
och läxa upp okunniga reportrar, israeliska politiker,<br />
gråtande judiska studenter <strong>som</strong> han menar ursäktar israeliska<br />
illdåd med gamla oförrätter, med många flera, är<br />
oräkneliga. Hans bok Förintelseindustrin, om judiska<br />
lobbyisters sätt att rättfärdiga allehanda israeliska gärningar<br />
med förintelseargument, är den bok <strong>som</strong> hittills<br />
väckt i särklass mest indignation, vrede och rabalder.<br />
Den på svenska nyutkomna Den här gången gick vi för<br />
långt är enligt baksidestexten ”en analys av Israels angrepp<br />
mot Gazaremsan 2008 och händelseutvecklingen<br />
i Gaza före och efter ockupationen”. Det är helt riktigt,<br />
men i första hand ser jag den <strong>som</strong> en handbok i motargumentation.<br />
Ju flitigare ett argument använts från proisraeliskt<br />
håll, desto noggrannare är Finkelstein med att<br />
vederlägga det. Alla <strong>som</strong> ibland hamnar i diskussio<strong>ner</strong><br />
med Israelsympatisörer kan därför ha stor nytta av denna<br />
bok. Till exempel ägnas hela kapitel åt ämnen <strong>som</strong><br />
”självförsvar”, ”mänskliga sköldar och hasbara” (ett ord<br />
för propaganda), ”Goldstone” och ”bortförklaringar”.<br />
De huvudsakliga källorna är Amnesty International,<br />
Human Rights Watch och den uttalat sionistiske domaren<br />
Richard Goldstones rapport, <strong>som</strong> skrevs på uppdrag<br />
av UNHCR, för att utreda huruvida Israel begått brott<br />
mot internationell rätt eller mänskliga rättigheter under<br />
operationen. Rapporten kom bland annat fram till att<br />
Israels omfattande förstörelse och dödande var avsiktligt<br />
och borde få ett rättsligt efterspel och fick följaktligen<br />
proisraeler världen över att gå i taket. Enligt Finkelstein<br />
berodde det uppskruvade tonläget på att Goldstone,<br />
<strong>som</strong> alltså är troende jude och klanderfri tjänsteman<br />
inom det internationella rättsväsendet, var den <strong>som</strong> ledde<br />
arbetet och att de vanliga argumenten om antisemitisk<br />
agenda därmed sattes ur spel. Dessutom hänvisar<br />
Finkelstein till citat och officiella uttalanden av israeliska<br />
politiker och tjänstemän, soldater, tongivande debattörer<br />
med flera. På det hela taget ett tungt och väl avvägt<br />
underlag <strong>som</strong> är tänkt att smula sönder alla argument<br />
<strong>som</strong> syftar till att legitimera Israels insats, och boken betar<br />
metodiskt av alla de delar av debatten <strong>som</strong> följde på<br />
attacken.<br />
Men det finns också vissa överraskande inslag. Ett är<br />
att Finkelstein vid flera tillfällen citerar Mahatma Gandhi.<br />
Han återger ett uttalande av Paul Wolfowitz, <strong>som</strong> i<br />
ett tal 2003, då han var USA:s biträdande försvarsminister,<br />
sade: ”Om palestinierna använde sig av Gandhis metoder<br />
tror jag att de mycket snabbt kunde åstadkomma<br />
förändringar.” Och citerar sedan Gandhi: ”Bekämpa<br />
våld med ickevåld om ni kan […] och om ni inte kan<br />
göra det, bekämpa våld med alla medel, till och med om<br />
det innebär att ni blir fullständigt utplånade. Men låt<br />
under inga omständigheter era härdar och hem bli<br />
plundrade och brända.”<br />
Bilaga ett får man heller inte missa. Den består av ett<br />
brev från Hamas souschef vid utrikesministeriet, doktor<br />
Ahmed Yousef, till president Barack Obama, <strong>som</strong><br />
inbjuds ”att med egna ögon se vårt Ground Zero”.<br />
Emma Eleonorasdotter, redaktionsmedlem<br />
BÖCKER<br />
DEN HÄR GÅNGEN<br />
GICK VI FÖR<br />
LÅNGT<br />
Norman Finkelstein<br />
Celanders förlag<br />
Översättning:<br />
Henrik Celander<br />
BOLIVIANSK<br />
HISTORIA<br />
OCH NUTID<br />
SAMMANFLÄTAD<br />
Till och med regnet (También la lluvia) är på många sätt en smart<br />
och viktig film. Genom att väva ihop två historier till en berättelse<br />
– det heroiska Vattenkriget i Bolivia år 2000 och koloniseringen av<br />
Amerika i slutet av 1400talet – lyckas filmen bygga en bro mellan<br />
de 500 år <strong>som</strong> passerat. Iscensättningen gör att publiken tvingas<br />
förhålla sig till en kolonial verklighet betraktad ur nuets perspektiv.<br />
Precis <strong>som</strong> då utnyttjas ursprungsfolken, i detta fall för att göra<br />
en film om hur de själva kom att hamna längst <strong>ner</strong> i samhällshierarkin.<br />
En nyckelscen är den när huvudrollsinnehavaren, regissören<br />
Sebastián (Gabriel Garcia Bernal, känd bland annat från Dagbok<br />
från en motorcykel) accepterar att spela in filmen i Bolivia bland<br />
quechuas istället för på någon av de öar dit Columbus anlände.<br />
”Ingen kommer märka någon skillnad”, ”india<strong>ner</strong> <strong>som</strong> india<strong>ner</strong>”,<br />
och i Bolivia kan man betala statisterna två bolivianos är<br />
argumenten <strong>som</strong> blidkar regissören, en person <strong>som</strong> framställs<br />
med stort patos.<br />
Filmen ställer många och viktiga frågor, men historien berättas<br />
inte ur något nytt eller alternativt perspektiv så <strong>som</strong> vissa velat ge<br />
sken av. Snarare handlar filmen om vita perso<strong>ner</strong>s (mäns) olika<br />
sätt att förhålla sig till den koloniala vardagen, med dess hierarkier,<br />
exploatering och motstånd.<br />
Leandro Schclarek Mulinari , redaktionsmedlem<br />
60 61<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011<br />
FILM<br />
TILL OCH MED<br />
REGNET<br />
Regi: Icíar Bollaín<br />
BÖCKER<br />
OBAMASYNDROMET<br />
Tariq Ali<br />
Celanders förlag<br />
GE<br />
UPP<br />
ILLUSIONEN<br />
I Obamasyndromet, nyligen utgiven på svenska av Celanders förlag,<br />
uppmanar den brittiskpakistanske historikern och författaren Tariq<br />
Ali oss att göra oss av med alla illusio<strong>ner</strong> kring USA:s nye president.<br />
Det fanns en oerhörd symbolik i att en svart familj flyttade in i Vita<br />
huset, men förutom detta har ingenting förändrats sedan Barack<br />
Obama svors in <strong>som</strong> USA:s president, och imperiet fortsätter i<br />
samma gamla hjulspår.<br />
Den amerikanska demokratin har kapitulerat inför lobbyisterna,<br />
och Obama var, för att finansiera sin presidentkampanj, tvungen att<br />
sluta en ”djävulspakt” med storfinansen. Obama är, enligt Ali, ett<br />
barn av demokraternas partimaski<strong>ner</strong>i, inte av medborgarrättsrörelsen.<br />
Men hans vältalighet, hans hudfärg och hans retorik hjälpte honom<br />
till makten – Obama personifierade den förändring <strong>som</strong> människor<br />
hoppades på.<br />
Ali vänder sig emot dem <strong>som</strong> försöker rättfärdiga Obama genom<br />
att påstå att systemet i Washington omöjliggör all verklig förändring.<br />
Obamas sjukvårdsreform blev en total kapitulation inför sjukvårdsindustrin,<br />
men det fanns ett alternativ. Obama hade kunnat mobilisera<br />
sina 13 miljo<strong>ner</strong> anhängare på internet och drivit ännu en politisk<br />
kampanj för ett allmänt sjukvårdssystem.<br />
Trots en förändring av retoriken i jämförelse med Bush har Obamas<br />
utrikespolitik inte inneburit någon kursändring. I verkligheten<br />
har ”kriget mot terrorismen” trappats upp och Jemen har blivit den<br />
senaste måltavlan. Under den arabiska våren har Obamas politik<br />
enbart syftat till att upprätthålla USA:s hegemoni i området.<br />
Ali behandlar många – kanske alltför många – aktuella ämnen i en<br />
rasande fart och gör många intressanta historiska tillbakablickar.<br />
Han impo<strong>ner</strong>ar med sin omfattande kunskap – i syn<strong>ner</strong>het när det<br />
gäller Mellanöstern, ett ämne <strong>som</strong> han har skrivit åtskilligt om tidigare.<br />
Ali kan inte låta bli att göra sig lustig över de många naiva amerika<strong>ner</strong><br />
och européer <strong>som</strong> trodde att Obama skulle förändra den amerikanska<br />
utrikespolitiken och göra något åt de allt större inkomstklyftorna<br />
i landet. Men hans bok är mer än en gammal cynikers vadvardetjagsa.<br />
Den är en viktig betraktelse över dagens värld.<br />
Catherine Holt , redaktionsmedlem
PLAY UT<strong>MANA</strong>R<br />
VIT PK-MEDELKLASS<br />
När jag ska se Ruben Östlunds omtalade film Play, <strong>som</strong><br />
skildrar ett gäng svarta pojkar <strong>som</strong> stjäl mobiltelefo<strong>ner</strong><br />
från jämnåriga vita pojkar och <strong>som</strong> är baserad på en rad<br />
verkliga händelser, hälsar någon från SF oss journalister<br />
välkomna. ”Läs gärna i pressmaterialet om de unga svarta<br />
skådespelarna. Det är lätt att tro att pojkarna är så här<br />
i verkligheten, men de är faktiskt skådespelare”, förklarar<br />
hon.<br />
Historien rör sig mellan olika världar. I den vita, rika<br />
ser vi välklädda affärskvinnor och män i rena, trygga<br />
konferensrum. I den andra får vi se fem mörkhyade pojkar<br />
i tolvårsåldern driva runt i ett köpcentrum. Under<br />
filmens gång får vi följa de fem ”svarta” pojkarnas rån på<br />
tre medelklasspojkar. Rånet visar sig vara en utdragen<br />
historia, där förövarna genom en ”good cop/bad cop”strategi<br />
övertalar de tre rånoffren att följa med till en avlägsen<br />
plats för att där lägga beslag på deras tillhörigheter.<br />
Play är välgjord. Bildspråket är subtilt och symboliskt<br />
och fotoarbetet är av högsta klass. Filmens starkaste sida<br />
är skådespelarinsatserna i rånarrollerna <strong>som</strong> känns otroligt<br />
genuina. Kevin Vaz gör den mest impo<strong>ner</strong>ande<br />
insatsen.<br />
Trots att så mycket i filmen håller toppklass kän<strong>ner</strong><br />
jag mig inte övertygad. Och jag förstår inte meningen<br />
med filmen. Enligt egen utsago vill Ruben Östlund att vi<br />
ska ”våga titta på” och ”ta itu med det här problemet”,<br />
han talar om obalansen mellan vita och svarta. Men i<br />
filmen är ”problemet” inte så lättidentifierat, bortsett<br />
från själva rånet. Östlund gör flera försök att peka på<br />
djupare förklaringar, men sorgligt nog känns de trevande.<br />
Det är i manuset det brister. Svagheterna ligger dels i<br />
den oinitierade skildringen av hur rasism faktiskt yttrar<br />
sig i verkligheten och dels i bitvis platta antydningar till<br />
hur ungdomskriminalitet uppstår i rasifierade grupper.<br />
Östlund gör sig skyldig till det klassiska misstaget att<br />
inta den vita normens perspektiv. Han har lagt krutet på<br />
att studera ”de andras” beteendemönster, därav det fina<br />
resultatet i sce<strong>ner</strong>na med de svarta killarna. Däremot är<br />
gestaltningen av de vita karaktärernas rasism påfallande<br />
klumpig och dialogerna outvecklade. Därför blir rasismens<br />
roll i ”problemet” så lätt att avfärda <strong>som</strong> elakt eller<br />
obekant. Som vit fördomsfull person <strong>som</strong> är nöjd med<br />
jobbskatteavdragen finns det inget i filmen <strong>som</strong> tvingar<br />
en att ifrågasätta sin egen position. Vad praktiskt! I övrigt<br />
skildras det Sverige där social ojämlikhet skapas och<br />
där rasism dagligen reproduceras genom sce<strong>ner</strong> från en<br />
tågresa <strong>som</strong> är en harmlös parodi på hur ”vi” svenskar är<br />
så oflexibelt välorgani serade.<br />
Play vill inte vara en klassisk socialrealistisk film. Den<br />
sparsmakade bearbetningen av karaktärerna och den<br />
minimala dramatiseringen gör det därför till ett eldprov<br />
för Östlund att peka på ungdomskriminalitet <strong>som</strong> ett<br />
samhälleligt problem. Men i filmen reduceras den uttalade<br />
samhällsanalysen till ett par påklistrade dialoger i<br />
slutscenen där en av de svarta pojkarna förklarar varför<br />
han snor mobiler: han och hans sju syskon ”svälter”<br />
med en ensamstående mamma får man veta. Men marginaliseringsprocesser<br />
<strong>som</strong> leder till kriminalitet, särskilt<br />
bland ”ickevita” barn, är så mycket mer komplicerade<br />
än ”svält”, särskilt i ett land <strong>som</strong> Sverige. Parallellen<br />
till stereotypen om ”de svältande barnen i Afrika” är påtaglig.<br />
Men kanske skulle Östlund mena att denna replik<br />
är ett exempel i filmen på hur rånarpojkarna använder<br />
sig av den konstruerade ”bilden av den svarte mannen”<br />
till sin fördel eller försvar, ett fenomen han själv fasci<strong>ner</strong>as<br />
av. Jag är dock ytterst tveksam till att den vita medelklass<br />
<strong>som</strong> ser filmen i Sverige skulle göra någon djupare<br />
analys med de få verktyg <strong>som</strong> Östlund erbjuder. Östlunds<br />
självutnämnda roll <strong>som</strong> provokatör ter sig avslöjande<br />
i sammanhanget. Han menar att bilden av svarta<br />
<strong>som</strong> rånar vita provocerar, efter<strong>som</strong> den utmanar hans<br />
egen politiskt korrekta världsbild. Men vänta lite, ska<br />
debatten om ”problemet” handla om de tabun <strong>som</strong> Östlund<br />
dras med? Den vita politiskt korrekta medelklassens<br />
tabun? Även om Play har sina starka sidor, tror jag<br />
att dess blinda fläckar tyvärr bidrar till den ensidiga<br />
3wwww33bilden av ”ickevita” svenskar <strong>som</strong> annars är så<br />
vanlig i dagspressen så fort det brin<strong>ner</strong> i Rosengård. Jag<br />
tror att SFkvinnan på pressvisningen själv först trodde<br />
att de svarta killarna i filmen faktiskt var gangsters på<br />
riktigt. Att Dagens Nyheters ledarsida <strong>som</strong> en följd av filmen<br />
lyfter fram statens våldsmonopol och människors<br />
civilkurage <strong>som</strong> en lösning på ”problemet” tyder på att<br />
Östlunds problemformulering inte bara är naiv, utan vit<br />
och farligt selektiv.<br />
Florencia Rovira Torres, ansvarig utgivare<br />
FILM<br />
PLAY<br />
Regi: Ruben Östlund<br />
VINNARE AV "COUP DE COEUR"<br />
VENEDIG<br />
FILMFESTIVAL<br />
En modern klassiker från Arkiv förlag<br />
Norbert Elias och John L. Scotson<br />
Etablerade och outsiders<br />
Norbert Elias (1897–1990) var en av 1900-talets mest<br />
betydande sociologer. I Etablerade och outsiders (nu tillgänglig<br />
i en andra utvidgad upplaga) visar han på ett<br />
fasci<strong>ner</strong>ande sätt hur moralisk stigmatisering är en<br />
allmänt förekommande makt teknik varhelst det finns<br />
en konflikt mellan en etablerad och domi<strong>ner</strong>ande<br />
grupp och en underordnad, domi<strong>ner</strong>ad grupp; mellan<br />
bofasta och invandrare, vita och svarta i USA, högkastiga<br />
och kastlösa indier, män och kvinnor, välbeställda<br />
och fattiga.<br />
Köp den i bokhandeln eller direkt från oss på Arkiv förlag<br />
Arkiv förlag • 046-13 39 20 • arkiv@arkiv.nu • www.arkiv.nu<br />
Skrattgropar<br />
Ny diktbok av Mauritz Tistelö<br />
Mauritz Tistelö utkommer nu med andra boken i Den okända<br />
trilogin "Skräckpolska". I ”Skrattgropar” ställs våra bilder mot<br />
varandra, vi möts i ovana situatio<strong>ner</strong>, våra självbilder ifrågasätts<br />
och när vi går hem märker vi att vi är<br />
många <strong>som</strong> går längs stigen.<br />
Beställ boken på www.fabuc.com<br />
eller www.troglodyt.com<br />
50 kr + porto<br />
Hopsnackat är den första<br />
boken i en serie på temat<br />
Folkrörelse på arbetsplatsen. Den<br />
handlar om det mest grundläggande<br />
för arbetsplatskamp och<br />
facklig rörelse:<br />
Att snacka ihop sig om vad <strong>som</strong><br />
ska göras.<br />
Hopsnackat är en antologi <strong>som</strong><br />
innehåller 35 korta berättelser av<br />
anonyma författare från 25 olika<br />
arbetsplatser.<br />
Redakör för antologin är<br />
Frances Tuuloskorpi, <strong>som</strong> i ett<br />
avslutande avsnitt sammanfattar<br />
egna och andras erfarenheter av<br />
att försöka använda och utveckla<br />
kollektiv styrka tillsammans med<br />
sina arbetskamrater. Boken är<br />
tänkt att bli den första i en serie böcker och häften på temat Folkrörelse<br />
på arbetsplatsen.<br />
Köpes i handeln.<br />
Info om mängdrabatt finns på www.folkrorelselinjen.nu<br />
Stöd de fängslade<br />
journalisterna<br />
Johan och Martin!<br />
Do<strong>ner</strong>a pengar genom att betala<br />
in på bankgironummer<br />
5567-3818, betalningsmottagare<br />
Reportrar utan gränser. Märk<br />
62 inbetalningen Johan och Martin. 63<br />
<strong>MANA</strong> 3/4 2011 <strong>MANA</strong> 3/4 2011
BPOSTTIDNING<br />
YES, I WAS A MEMBER. BUT<br />
I WAS FORCED INTO THIS WAY<br />
OF LIFE. HEY LOOK, I’VE BEEN<br />
DEALING DRUGS EVER SINCE<br />
I WAS 12 YEARS OLD. SEE I<br />
DIDN’T HAVE THE CHANCES<br />
THAT YOU HAVE, MISS<br />
HAWKINS. I WASN’T BORN<br />
WITH A SILVER SPOON IN MY<br />
MOUTH …MISS HAWKINS!<br />
/NINO BROWN, NEW JACK<br />
CITY (1991).<br />
<strong>MANA</strong><br />
Adress: Sevedsgatan 10 A<br />
214 45 MALMÖ