Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
<strong>ARM</strong><br />
Text & foto: Helena Nygren<br />
helena.nygren@svmc.se<br />
52 MC-Folket 5/05<br />
Association of Recovering Motorcyclists<br />
är världens största organisation för nyktra<br />
och drogfria motorcyklister. Jag är inbjuden<br />
till årets svenska nationella träff och möter<br />
där tre män som imponerar.<br />
När jag tids nog hittar fram till den ganska oskyltade<br />
träffen utanför Västerås och genom regnet kliver över<br />
gårdsplanen dras ögonen till skimrande Harelys i långa<br />
rader. Längre bort har ett gäng lädersvarta samlats<br />
framför en byggnad: De flesta är män och ser brutala ut, men visar<br />
sig snart vara några av de trevligaste och mest hängivna bikers jag<br />
träffat. Jag letar upp Petter Mozard, killen som bjudit in mig, och<br />
får ett program för dagen. Det är späckat med allt från utnämning<br />
av nya medlemmar till bröllop, festmiddag, Poker run, prospectdans,<br />
liveband och midnattsmöte. Petter berättar för mig om<br />
svenska <strong>ARM</strong>:
Petter Mozard ”Jägar’n”<br />
Grundare av <strong>ARM</strong> i Sverige, Vice President <strong>ARM</strong> Chapter #40<br />
H-D Electra Glide från 1970<br />
– Jag hade ingen bakgrund alls i motorcykelvärlden förutom<br />
en bleknad dröm om att köra hoj som alltid funnits i<br />
bakgrunden. Problemet var att jag aldrig kom upp ur soffan,<br />
jag satt bara där och rökte på. Men så bestämde jag och<br />
en polare oss för att lägga ner drogerna. Det var svårt, jag<br />
höll mig ren i ett år men letade hela tiden desperat efter ett<br />
substitut. Det jag var mästare på var festandet, jag kunde<br />
droger, alla sorter på systemet. När jag slutade ta blev jag<br />
livrädd och trodde att jag aldrig skulle hitta nåt meningsfullt<br />
som kunde ersätta mitt gamla mästerskap.<br />
Men en dag hörde kompisen talas om en drogfri<br />
motorcykel-organisation i USA som hette <strong>ARM</strong>. Vi hittade<br />
dem på Internet, där kunde man ansöka om att bli medlem.<br />
Vi tänkte: Häftigt, vi skickar in det här och så får vi ett set<br />
med coola märken och en räkning. Men riktigt så enkelt var<br />
det inte. Petter fick istället en inbjudan till ett stort <strong>ARM</strong>möte<br />
i USA. Precis innan resan tog han sitt A-körkort.<br />
– Jag och kompisen åkte över och fick uppleva vad <strong>ARM</strong><br />
verkligen är. Vi fick nya vänner och nära kontakt med<br />
folk som övertygade oss om att vi kunde skapa en svensk<br />
verksamhet. När jag kom hem hade jag bestämt mig. Och<br />
amerikanarna fanns med och stöttade oss. Vi var ju först<br />
”overseas”, det var coolt!<br />
Den 27 oktober 1998 startade vi chapter 40 uppe i<br />
Sundsvall, då fick vi våra färger. Det var stort.<br />
Sedan första USA-besöket har Petter varit i USA flera<br />
gånger. Han älskar kulturen. På mötena träffar han nya<br />
vänner, äter god mat, diskuterar stadgar och framför allt, kör<br />
hoj. Förra året gifte han och hans flickvän Sandra sig där.<br />
– <strong>ARM</strong> är en livsstil. Det är så mycket hjärta. Det jag får<br />
ut av att vara medlem är nåt som har förändrat hela mitt liv<br />
och min livssyn. Andra gången jag åkte över hade jag haft<br />
hojkort i två år. Jag fick låna en fet H-D av en kille och köra<br />
utan hjälm i en kortege på över 150 hojar. Jag såg bara ett<br />
oändligt antal ryggmärken både framför och bakom mig. Det<br />
var allt det där som man bara drömmer om eller ser på film.<br />
Jag blev totalt omhändertagen från det ögonblick jag landade<br />
på flygplatsen. Det går inte att beskriva.<br />
– Det största är att vi stöttar varandra i drogfriheten. Jag<br />
är hojåkare i själ och hjärta nu och i kulturen är givetvis<br />
träffarna viktiga. Men ofta kretsar träffar kring fest och<br />
alkohol. Det kan vara tufft att klara av som drogfri biker men<br />
tillsammans pallar vi trycket. Vi har våra egna träffar dit alla<br />
är välkomna, men där absolut nykterhet och drogfrihet gäller.<br />
Själv har jag varit ren i sju och ett halvt år nu, utan <strong>ARM</strong><br />
hade jag nog fallit dit igen. Vi har flera exempel på folk som<br />
börjat hänga runt klubben och blivit inspirerade att ta mc-kort<br />
och av det fått en oerhörd hjälp och en ny mening med arbetet<br />
att förbli drogfri. 4<br />
Petter Mozard på sin H-D.<br />
Under kvällen blev Rolle och<br />
Jeanett ett lyckligt gift par.<br />
Den som ville<br />
kunde tatuera sig direkt på plats.<br />
5/05 MC-Folket<br />
53
4<br />
”Flipper”<br />
President för Chapter 6, National President i Canada<br />
H-D FLH från 2004<br />
Flipper är schablonbilden av en äkta amerikansk biker, men<br />
han kommer från provinsen Qubeck i Kanada och köpte<br />
sin första hoj när han var 14. Det var också då han började<br />
dricka, vilket snabbt ledde till tyngre missbruk i 60-talets<br />
drogliberala samhälle. Den fjärde juli 1971 började han<br />
injicera och slutade inte med det förrän 1985 när en av hans<br />
bästa vänner blev stucken till döds i ett brutalt knivslagsmål.<br />
– Jag började fundera då, över om det inte fanns ett annat<br />
slags liv. Sen tio år körde jag inte längre hoj eftersom ingen<br />
mc-klubb vill ha med heroinister att göra. Vem gillar en kille<br />
som säljer sin egen bror för en sil? Jag vägde 55 kilo mot mina<br />
nuvarande 75 och en läkare sa att jag inte skulle leva ett år till<br />
om jag inte slutade. Jag visste inte vad jag skulle göra istället,<br />
men genom vänner kom jag i kontakt med Tolvstegsrörelsen,<br />
och en kväll på ett möte fick jag se en kille med ett<br />
ryggmärke. Hans slitna läderjacka satte fart på alla minnen<br />
från min tid på motorcykel. Och någonstans i ett garage stod<br />
min gamla Triumph fortfarande kvar. Han var med i <strong>ARM</strong>,<br />
jag gick fram till honom och pekade på märket. ”Jag vill”, sa<br />
jag bara. ”Jag vill.” Och nu, 20 drogfria år senare, sitter jag<br />
här. I Sverige, bredvid en journalist som frågar mig om mitt<br />
liv. Jag överlevde och vet inte hur eller varför. Det här är mitt<br />
18:e år i <strong>ARM</strong> och det håller mig lycklig. Min nuvarande<br />
hoj är min 27:e. Det har mest varit Harleys, Nortons, Royal<br />
Enfield och Triumph.<br />
Flipper är född Mackenzie, en släkt av skotsk börd. Han<br />
berättar att släkten har fem slott i Skottland, han har varit på<br />
upptäcktsfärd där en gång och hittat två av dem. Vart femte<br />
år har släkten en stor träff i Skottland som han aldrig varit<br />
på. I år är träffen i augusti, men han valde bort de okända<br />
släktingarna mot att åka till träffen i Sverige. Brödraskapet<br />
kommer alltid först säger han.<br />
– Brödraskapet är det viktigaste. Det enda sättet att behålla<br />
nykterheten är att dela den. Annars förlorar man igen. Många<br />
tror att vi tar ställning mot droger och alkohol, men det gör<br />
vi inte. Alla får sköta sitt, det är ett ställningstagande för oss<br />
själva att vara drogfria.<br />
54 MC-Folket 5/05<br />
John Hesser ”The Comic Gabby”<br />
En av flera nationella presidenter i USA<br />
H-D Road King FLHR<br />
– 1986 startade en kvinna vid namn Judy Johnsson och<br />
hennes man <strong>ARM</strong> i USA. De var ett gäng motorcyklister<br />
från olika klubbar som gick tolvstegsprogrammet och som<br />
träffades spontant för att stötta varann. Samtidigt åkte<br />
man lite hoj ihop, och plötsligt föddes idén att starta en<br />
egen organisation. Idag har <strong>ARM</strong> över 70 chapters på tre<br />
kontinenter: Australien, Europa och Amerika. I Sverige finns<br />
5 chapters. Organisationen har format sig själv allt eftersom<br />
den har växt, men för några år sen var vi tvungna att definiera<br />
vad <strong>ARM</strong> verkligen är. Det är ju så likt en mc-klubb men vi<br />
är ingen klubb. Vi är en sammanslutning av människor som<br />
ska stödja varandra i vårt tillfrisknande, det är det viktiga som<br />
går före allt annat. Vi är inte ”bad ass bikers” även om vi kan<br />
se ut som det men många av oss har levt ett hårt liv. När vi väl<br />
definierade detta dubblerades vårt medlemsantal snabbt.<br />
John var den som bjöd Petter till <strong>ARM</strong>:s stora<br />
internationella picknick i USA 1999. En sån picknick lockar<br />
medlemmar och gäster från hela världen. Sedan 1998 har<br />
John hållit kontakten med Petter och kommit över till Sverige<br />
på varje nationell träff. Han berättar:<br />
– En ny avdelning börjar ofta med att en gäst kommer på<br />
ett möte. Det är svårt att förstå dimensionen i <strong>ARM</strong> utan<br />
att först delta i gemenskapen. Oavsett varifrån vi kommer är<br />
vi förenade med ett starkt band: Alla är vi på tillfrisknande<br />
av egen kraft. Personligen var det så min kontakt med<br />
organisationen började: Jag var med i tolvstegsrörelsen och<br />
min sponsor var en <strong>ARM</strong>-medlem. Jag var tvungen att dricka<br />
allt jag drack och ta alla droger jag tog för att komma hit och<br />
vad världen tycker om det bryr jag mig inte om.<br />
– Vi har inget att dölja. Vi är inte anonyma som exempelvis<br />
NA (Anonyma Narkomaner, reds anm) eller AA. <strong>ARM</strong>konceptet<br />
är exakt lika i alla länder. Tillfrisknandet i sig är<br />
också detsamma överallt, och att vi funkar likadant i alla<br />
chapters gör att medlemmar kan känna sig trygga överallt.<br />
– Vi som är medlemmar kan varken dricka eller använda<br />
droger, det är vårt livsval. Jag älskar att köra hoj men klarar<br />
inte av fester med alkohol, och så är det för de flesta av oss. Vi<br />
behåller livsstilen kring motorcyklismen och det är det som<br />
gör livet värt att leva för oss. Vi är oberoende, försöker inte<br />
fostra andra, och andra får ta vår sed då de besöker oss.
”I <strong>ARM</strong> kan man inte köpa<br />
sitt medlemskap. Man<br />
måste förtjäna det.”<br />
Att bli upptagen i <strong>ARM</strong> liknar en ceremoni. Den<br />
potentielle medlemmen måste vara riktigt seriös i sitt<br />
beslut om drogfrihet, annars riskerar man att han drar ner<br />
andra i återfall. Är man intresserad av att gå med i <strong>ARM</strong><br />
blir man därför först hangaround och gör ”service”. Det<br />
vill säga man är med gänget och fixar kaffe, städar, hjälper<br />
till med nån hoj. Att göra service innebär inte minst<br />
att sköta om sin nykterhet. Många har ett mångårigt<br />
drogmissbruk bakom sig och då tar det ofta tid att lära sig<br />
att fungera socialt. Petter förklarar:<br />
– Våra traditioner har en oerhörd betydelse. Den<br />
förankrar vår identitet och skapar en samhörighet. Att<br />
bli medlem ska ta tid. Det skapar stabilitet. Vissa är<br />
hangarounds under flera år och vi har långa prospect-tider.<br />
Under prospect-tiden (när man ansökt om medlemskap)<br />
förväntas man vara drogfri och lära sig reglerna. Och om<br />
nån tar återfall … Tja, vi är här för att hjälpa varandra.<br />
Vi vet alla att drinken aldrig är mer än en armlängd bort.<br />
Men klarar man inte att hålla sig nykter så är man kanske<br />
inte redo, för <strong>ARM</strong> fullpatch-medlem blir man slutligen<br />
på prov och provtiden är ungefär ett halvår.<br />
Jag har suttit och stirrat på Petters jacka och han<br />
förklarar alla de märken jag ser. På Petters namnpatch står<br />
det ”Jägar’n” och numret på hans chapter.<br />
– De flesta medlemmarna har ett smeknamn. Och<br />
jakten är nåt som jag har tagit upp nu i min nykterhet.<br />
Den har blivit en viktig del av mitt liv, jag älskar<br />
spänningen med att jaga, ler han och fortsätter:<br />
– Märkena berättar en hel del om dig. En officer har en<br />
officerspatch på vänster sida som säger vilken post han<br />
har. På ryggen har vi vår centerpatch med överkryssade<br />
droger för vårt ställningstagande och längst ner står det<br />
”Independent” för att klargöra att vi är oberoende: Både av<br />
andra klubbar, droger och andras åsikter. <strong>ARM</strong> vill också<br />
visa att vi inte är territoriella. Därför har vi bara nummer<br />
på våra chapters, inga stadstillhörigheter. Avdelningarna<br />
har inte heller någon fast lokal. Vi träffas där det är<br />
enklast. Ett annat märke signalerar ”100 procent clean &<br />
sober”.<br />
– Du får märket efter tre års medlemskap. Efter tio år<br />
får du ytterligare ett.<br />
Mycket ceremoniellt känns också alla titlar, roller<br />
och befattningar: Till exempel sergeanter, officerare och<br />
kaptener. Jag är förvånad över att en sån här organisation<br />
använder sig av militära begrepp. Petter funderar lite och<br />
håller delvis med mig.<br />
– Men upplägget kommer ju från USA. Kanske kan<br />
det verka militäriskt, men det är bra med ett system där<br />
man kan få känna ett tydligt ansvar och även förtroende.<br />
Vad kostar då ett medlemskap i <strong>ARM</strong>? För den som<br />
blir fullpatch-medlem kostar det 750 kr i ingångsavgift<br />
och sen 150 kr i månaden. Pengarna används om en ny<br />
avdelning öppnar eller för att lösa problem, till trycksaker,<br />
reseersättning och mat på fester.<br />
Det råder en ovanligt varm och öppen stämning<br />
på området hela dagen och inget samtalsämne verkar<br />
omöjligt. Alla bjuder på sig själva, och bröllopsceremonin<br />
tidigare på dagen ligger som ett ljust glitter i bakhuvudet,<br />
den kvinnliga vigselförätterskan, alla applåderande<br />
gäster. Senare åker vi på ett blött Poker run, tänder eldar<br />
och när skymningen lägger sig går bandet på scen. Jag<br />
lämnar Västerås utkanter tillsammans med det tilltagande<br />
mörkret, med toner klingande i huvudet och en varm<br />
känsla i hjärtat.<br />
5/05 MC-Folket<br />
55