Stalinismen kastar masken. Utrensningen i ... - Marxistarkiv
Stalinismen kastar masken. Utrensningen i ... - Marxistarkiv
Stalinismen kastar masken. Utrensningen i ... - Marxistarkiv
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
13<br />
Under denna fas i utvecklingen inleddes förgudningen av Stalin som personlighet. Alltsedan<br />
oppositionens nederlag hade det inte rått något tvivel om den ställning han intog, men dittills<br />
hade fiktionen om den blygsamme generalsekreteraren som undvek strål<strong>kastar</strong>ljuset och<br />
endast verkställde partiets kollektiva önskemål vidhållits.<br />
Stalins namn fick nu en allt mer och mer framträdande plats i pressen, propagandan och<br />
offentliga tillkännagivanden. Byster och porträtt av Stalin blev nu obligatoriska inte endast i<br />
alla fabriker och statliga verk, utan också i hemmet hos varje Sovjetmedborgare, som ville<br />
visa att han inte var illojal.<br />
Officiella beskrivningar av honom fick en ritualenlig betydelse, t. ex. ”vår store, vise ledare”,<br />
”ledaren för hela världens arbetare”, ”Lenins trogne lärjunge och efterträdare”, ”folkens kloke<br />
ledare”. Det blev vanligt att de som var närvarande vid offentliga möten reste sig från sina<br />
platser och applåderade när hans namn nämndes.<br />
Varje ord från hans mun erhöll en helig betydelse och citerades om och om igen. Det var<br />
knappast möjligt att skriva en bok eller en artikel om någonting utan att nämna det speciella<br />
intresse Stalin ägnat frågan. Ledarprincipen erkänns emellertid inte i Sovjetunionen. Stalins<br />
härskarroll tillskrevs hans framstående personlighet, och fiktionen om den sovjetryska<br />
demokratin och partiets kollektiva makt upprätthålles strängt.<br />
Det är av intresse att notera att den period under vilken Stalin i ständigt ökad grad förhärligades<br />
som den store och vise ledaren och maktkoncentrationen i hans händer blev mer och<br />
mer uppenbar sammanföll med en kursförändring, som kulminerade i införandet av<br />
demokratins yttre former. Den s. k. Stalinförfattningen bröt emellertid mot Sovjetstatens<br />
ursprungliga grundsatser. Lenins princip att varje arbetare som arbetade i Sovjetunionen<br />
skulle räknas som sovjetrysk medborgare avskaffades. Principen om delning av makten<br />
mellan de lagstiftande, verkställande och dömande organen hade kritiserats som borgerlig och<br />
förkastats av de ursprungliga Sovjetideologerna, men den erkändes nu och återinfördes<br />
högtidligen. Direkta val med slutna sedlar till alla lagstiftande församlingar återinfördes<br />
också, så att dessa kan endast nominellt betraktas som sovjeter, då de förlorat de av Lenin<br />
bildade sovjeternas ursprungliga karaktär.<br />
Ehuru konstitutionen inte uttryckligen förbjuder att många kandidater uppställs, finns det i<br />
praktiken endast en enda officiell lista.<br />
Själva ordet demokrati hade misskrediterats, då det identifierats med en förlegad borgerlig<br />
ideologi, men demokrati – i sin speciella sovjetryska form – förklarades nu vara<br />
Sovjetkonstitutionens grundprincip.<br />
Det fanns två orsaker till detta. För det första var det önskvärt att i utlandets ögon upprätta en<br />
klar skiljelinje mellan Sovjetunionen och de fascistiska diktaturerna. Men denna omständighet<br />
räcker inte på långt när som en förklaring till den starka vikt man alltjämt lägger vid<br />
Sovjetdemokratin. Anledningen härtill är enligt vår uppfattning styrkan i landets krav på<br />
demokrati, d. v. s. verklig demokrati och inte en skendemokrati. Landet är trött på diktatur,<br />
och ju mer brutalt påtaglig statens alltomfattande makt blir, desto starkare blir massornas<br />
önskan att utöva en verklig demokratisk kontroll. Folket känner sig moget för demokrati, och<br />
så stark är denna känsla att regeringen är tvungen att göra någonting för att tillmötesgå den.<br />
Om den inte ger folket demokratins innehåll, känner den sig nödgad att åtminstone ge det en<br />
skenbild.<br />
Ett intressant exempel finns att hämta från denna tid på hur långt regeringen kunde gå i fråga<br />
om att ordentligt sondera den allmänna opinionen utan att riskera sin egen ställning. Den<br />
angelägenhet som utvalts för detta experiment var betecknande nog opolitisk och tillhörde<br />
inte huvudmassan av de då kritiska frågorna. Det gällde det lagförslag som sedan tvingades