Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
90<br />
kulturen har frambringat. Ni, som har bevittnat den stora ödeläggelsen i London och känner<br />
till det gamla Leningrad, förstår nog, hur jag känner det.” Jag sade, att jag förstod honom<br />
fullkomligt. Nu blandade hans lilla hustru sig i samtalet. ”Jaså, ni bodde i Leningrad före<br />
revolutionen?” sade hon. ”Petrograd”, ändrade hon sig, ”eller rättare sagt Petersburg. I vilken<br />
skola gick ni där?” Jag sade, att jag hade gått i Reformationsskolan. ”Lustigt, där gick jag<br />
också!” utbrast hon. ”Och kan ni tänka er, att gamle Arthur Alexandrovitj Brock fortfarande<br />
lever?” — ”Verkligen?” sade jag. ”Det här var verkligen ett egendomligt sammanträffande.<br />
Fem år efter det jag lämnade <strong>Ryssland</strong>, fick jag helt oförmodat ett brev från honom. Han<br />
skrev, att han var mycket lycklig över att vara i <strong>Ryssland</strong> och över att undervisa — inte barn<br />
ur bourgeoisin, utan arbetare.” Han höll kvällskurser av något slag.<br />
Jag hade aldrig hyst några sentimentala känslor för min gamla skola där jag, efter mitt<br />
förmenande, hade förslösat en massa tid, men jag hade alltid beundrat Arthur Alexandrovitj<br />
Brock. Han var rektor för mitt läroverk, en av de tre ”tyska” skolorna i St. Petersburg. De två<br />
andra voro Petrischule och Annenschule. Dessa skolor hörde till de tre protestantiska<br />
kyrkorna i staden, och alla tre ha givit ett stort tillskott till ämbetsmannakåren, juristkåren och<br />
de fria yrkena. Arthur Alexandrovitj Brock var en fint bildad vetenskapsman och humanist.<br />
Han talade om den tyska kulturen med ord lånade från Goethe, Hölderlin och Winckelmann.<br />
Trots sin tyska härstamning var han en sann rysk patriot, och en av hans söner, som deltog i<br />
det förra världs<strong>krig</strong>et på rysk sida, stupade 1914. Undervisningen vid skolan skedde dels på<br />
ryska och dels på tyska, och Reformationsskolan var den mest vänstersinnade av de tre skolorna.<br />
Brock var en övertygad liberal. Skolan hade ett gott namn om sig, och undervisningen i<br />
moderna språk, särskilt franska och tyska, var verkligen utmärkt. När år 1914 <strong>krig</strong>et bröt ut,<br />
slopades undervisningen på tyska, och de olyckliga tysk-baltiska lärarna — d. v. s. ungefär<br />
halva lärarkåren — måste hålla sina lektioner på bruten ryska, något som roade oss elever<br />
mycket och fullständigt undergrävde lärarnas auktoritet. Ungefär hälften av eleverna voro<br />
ryssar, de övriga tyskar från de Baltiska provinserna. Alla mina vänner — om jag nu skall<br />
kalla dem så, ty jag knöt inga vänskapsband för livet i skolan — det gör man blott ytterst<br />
sällan — voro ryssar på ett undantag när. Under de senaste åren har jag ofta tänkt på detta<br />
undantag. Min bäste vän var Sascha M. Han var son till en överste, och familjen bodde i ett<br />
gammalmodigt hus på Millionaja. Sascha såg ut som en japan; han var liten och livlig och<br />
hade en gul hudfärg. Vid tolv års ålder skrev han utmärkta komiska dikter; om somrarna<br />
gjorde vi ofta fotvandringar tillsammans. Jag kunde aldrig förstå, varför Sascha såg ut som en<br />
japan eller varför hans mor såg ut som en japanska; hon var nämligen en mycket societetsgalen<br />
dam och talade gärna om sin förnäma härstamning. Sascha talade bra engelska och en<br />
mycket affekterad franska. Engelskan var en av föreningslänkarna oss emellan; ingen av<br />
kamraterna i klassen kunde tala engelska, och vi voro stolta över att skilja oss från dem i det<br />
hänseendet. Den ende tyskfödde bland mina kamrater, som jag var rätt mycket tillsammans<br />
med, hette Robert Germann. Hans far var överläkare vid ögonkliniken. Familjen härstammade<br />
från Riga. Robert var en hygglig pojke, men han hade alltid dåliga betyg och han hade en<br />
förfärlig ovana att tugga på naglarna. Han såg mycket bra ut, men på mig verkade han alltid<br />
en smula efterbliven. Han visste med sig, att Sascha och jag voro mera begåvade än han, och<br />
jag tror att han beundrade oss just av den orsaken. Han hörde gärna på Saschas och mina<br />
diskussioner och upprepade ofta våra yttranden som om de hade varit hans egna. Men i ett<br />
avseende ansåg han, att han var oss vida överlägsen, nämligen däri, att han var en hundraprocentig<br />
tysk. Han föraktade ryssarna, förlöjligade engelsmännen och sade, att fransmännen<br />
voro fullständigt degenererade. En dag kom jag på honom, när han stod framför spegeln. Han<br />
strök med handen tillbaka en lock av sitt ljusa hår, som hade fallit ned i pannan. ”Det är en