Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Ryssland i krig - Marxistarkiv
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
72<br />
Foster. Det blev åter en kaviarlunch — utmärkt god, men inte särskilt närande. På vägen dit<br />
mötte jag Moates och en journalist vid Chicago Daily News vid namn Steel, som just hade<br />
anlänt till Moskva. Jag ställde naturligtvis en mängd frågor till honom om Richard och<br />
Edgar Mowrer. Steel hade kommit från Shanghai via Alma-Ata. ”Det måste ha varit<br />
besvärligt att komma till Alma-Ata”, sade jag. ”Det var inte så farligt. Jag tog det direkta<br />
flyget — tvärs över Kina. Då var det värre att komma från Alma-Ata. Flygförbindelsen är<br />
avbruten och tågresan tog närmare fjorton dagar.”<br />
Jag bestämde mig för att inte följa med pressens resa till AlmaAtas batterier utan beslöt i<br />
stället att gå på Eugen Onegin.<br />
Utanför teatern — själva operabyggnaden står under reparation under sommarmånaderna och<br />
föreställningarna äga rum i ”annexet” vid Pusjkingatan — stod en klunga ungdomar, som<br />
ställde samma fråga till alla, som kommo: ”Ni har väl inte någon biljett till överlopps?” Det<br />
var musikentusiasterna, som inte hade lyckats få någon plats men hoppades att någon skulle<br />
lämna tillbaka sin biljett. Det är likadant vid nästan alla teaterföreställningar i Moskva, men<br />
särskilt vid Operan och Konstnärsteatern. Det slumpade sig så, att Foster hade en biljett för<br />
mycket, och han gav den till någon — jag kunde ej se, till vem. Jag ansåg, att han inte bort<br />
göra det, ty ingen medborgare i Sovjet skulle taga emot en biljett utan att betala för den,<br />
särskilt av en utlänning. Det intresserade mig att se, vem jag skulle få till granne.<br />
Jag befann mig i den rätta sinnesstämningen för att lyssna till de ljuva, sorgsna tonerna, som<br />
inleda ouvertyren till Eugen Onegin; men i stället satte blåsinstrumenten in och ridån gick upp<br />
för en patriotisk kör av kvinnor klädda i sarafaner 1 och skäggiga <strong>krig</strong>are med blänkande<br />
hjälmar och klädda i spikbeslagna rustningar, och som stödde sig på sina väldiga svärd. Deras<br />
befälhavare stod i mitten och sjöng med mullrande basröst. Det var den patriotiska prologen<br />
till Glinkas Livet för tsaren, numera kallad Ivan Susanin efter styckets huvudperson. Men när<br />
prologen var överstånden, fick jag i lugn och ro njuta av Onegin. Alla de uppträdande voro<br />
utomordentliga — den drömmande, romantiska Tanja, som lever i en värld för sig, hennes<br />
muntra syster Olga, den ”byroniske” Onegin och den unge poeten Lenskij ”med sitt överspända<br />
tal och sina mörka lockar fallande ned på axlarna”.<br />
Stackars Lenskij försvinner efter tredje akten, i vilken han under en duell dödas av Onegin;<br />
men till dess kan man verkligen säga, att han behärskade stämningen i salongen och att de<br />
unga flickorna fingo sitt lystmäte. Kozlovskij, tenoren, är det unga Moskvas idol; eller snarare<br />
en av dess idoler — den andre är tenoren Lemeschev. Moskva är faktiskt delat i två läger —<br />
Kozlovskijbeundrarna och Lemeschevbeundrarna. En liknande fejd råder bland balettentusiasterna<br />
mellan de båda prima ballerinorna Ulanovas och Leoeschinskajas beundrare. Endast i ett<br />
land, där teatern verkligen ingår som ett led i det dagliga livet och ej blott som ett tidsfördriv,<br />
kunna människorna känna så intensivt i dylika frågor.<br />
Onegin: hela föreställningen var underbar. Sceneriet och kostymerna voro typiskt 1820-talets,<br />
och balen på herrgården i tredje akten spelades med äkta Pusjkinsk ironi. Liksom före<br />
revolutionen är Onegin fortfarande symbolen för den unge ryssens känsloliv. Av de frenetiska<br />
applåderna från de unga flickorna i salongen att döma anser jag det mycket troligt, att<br />
backfischarna i Sovjetunionen fortfarande skriva kärleksbrev efter mönster av Tatjanas. Den<br />
oblyga erotik, som var på modet i <strong>Ryssland</strong> på 1920-talet (förhöll det sig inte ungefär på<br />
samma sätt i England vid den tidpunkten?) har efterträtts av ett mycket mera känslobetonat<br />
1 Sarafan, rysk nationell kvinnodräkt utan ärmar, som användes av alla ryska kvinnor före Peter I:s tid.